# Karaliene Margo

Aleksandrs Dimā

Karaliene Margo

Aleksandrs Dimā

kopoti raksti piecpadsmit sējumos-1 sējums

Francijas karaļa Kārļa-IX māsas Margaritas Valuā saderināšanās ar Navarras karali Henriju, politisku motīvu dēļ. Protestantu augstmaņi rīko viesības un līksmo. Šķietamais miers ir mānīgs jo tiek gatavota asiņaina izrēķināsanās ar hugenotiem, kura arī tiek īstenota 24 augustā tā sauktajā svētā Bērtuļa naktī.

Šai laikā Parīzē ieradušies divi augstmaņi de Kokonass un la Mols, no kuriem viens ir katolis bet otrs protestants.

Kokonass būdams katolis aktīvi piedalās asiņainajās slepkavībās un mēģina nogalināt arī la Molu, ar kuru pirms tam bijis visai draudzīgās attiecībās. Nabaga hugenots bēg uz Luvru un ieskrien Margaritas istabās. Viņam seko satrakotais Kokonass ar zobenu rokās. La Mols lūdz Margaritas aizsardzību. Kokonass tiek izraidīts un aizskrien niknuma pilns, bet Margarita sāk ārstēt un rūpēties par la Molu, kurš iemīlas Navarras karalienē. Šī mīlestība ir nelaimīga un priekš la Mola beidzas Grēva laukumā, kur viņam izpildīja nāves sodu, dīvainas likteņa ironijas dēļ arī de Kokonass tika sodīts ar nāvi vienlaicīgi ar la Molu un pirms nāves viņi kļuva atkal draugi.

Kā zināms Katrīna Valuā nejaušības dēļ noindēja savu dēlu Kārli IX un viņa vietā tronī kāpa Anžujas hercogs Anrī-III

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Aleksandrs Dimā Priekšvārds 1927. gada izdevumam

Spilgtais dēku romāns modernā literatūrā turpina savu uzvaras gaitu. Lasītāju miljonu kāri pēc raibu piedzīvojumu grāmatām izmanto gan literatūras šarlatāni, gan apdāvināti, nopietni rakstnieki. Dzimst jauna romantika, kas nav ne trausla, maiga, ar serenādēm, ar mīlu zvaigznēs, bet romantika - moderna, šodienīga, spraiga, lielpilsētu bulvāru jūkli dzimusi, zeltā skanoša, mīlas kokaina pārsātināta.

Varbūt tāpēc var likties dīvaini, ka tagad lasītājam piedāvājam Dimā romānu. Tas stāv tālu no mūsdienām. Šogad mēs svinējām Aleksandra Dimā 125. dzimšanas dienu. Šogad mēs svinējām romantisma ĪOO gadu jubileju.

Un tomēr ir vērts izlasīt Dimā labākās grāmatas. Varbūt kulturāli pārāk izsmalcināts dendijs par tām mazliet viebsies, veseli noskaņotais lasītājs tajās arvien atradīs patiesus pārdzīvojumus. Jo Dimā romāniem piemīt visas modernās belctristikas īpašības Saistoši izvēlēts temats, mūžīga darbības trauksme, fantāzijas varavīkšņainība, rotaļīga, bet stingra izte ksme, kura gan nav izmeklēti spodrināta, bet ar savu plūdumu saista lasītājus.

Bet galvenais, kas šajos romānos pievelk, ir tēlotais varas māktais, kaislību un mīlas pārņemtais cilvēks, viņa raibā, dēkainā dzīve, tūkstoš dažādos spoguļos skatītās dvēseles dziņas. Mīla - mēnesnakšu apgarota1 , mīla - sārtām asinīm svētīta. Pasaules vara un gods, kas jāiegūst par katru cenu. Meklēt, iegūt un baudīt Liet skumjas asaras, vientulīgi sērot par pazaudēto sapni. Tās ir visu laikmetu alkas un parādības, kas, pilnskanīgi. dzīvi atbalsojoties literatūrā, var patikt ikvienam grāmatu draugam.

Aleksandrs Dimā (1803 - 1870) ir franču rakstnieks. Daudz lasījis, vēl vairāk rakstījis. Viņa Kopotos rakstus veido 300 sējumu. A. Dimā tēvs sacerējis romānus, lugas un ceļojumu aprakstus. Dimā ir ģenerāļa dēls, viņa tēvs agri miris. Bērnībā skolu apmeklējis maz, ir Orleānas hercoga bibliotekārs, vada savu teātri, daudz ceļo, spekulē un beidz savu dzīvi garīgi un miesīgi salauzts. Dimā rakstījis bezgala daudz, vienlaikus sācis vairākus romānus, ik nedēļu izlaidis pa sējumam. Daudzus no tiem uzrakstījis nevis viņš, bcl gan viņa algotņi. Viņam pašam pielika ar iegūto naudu un slavu.

Aleksandrs Dimā

Dimā slavenākie un viņa paša rakstītie romāni ir "Karaliene Margo", "Trīs musketieri", "Grāfs Monte Kristo" un vēl daži citi, kas visā pasaulē iekarojuši lasītāju ievērību.

Romāns "Karaliene Margo" (1845) latviešu valodā tiek izdots pirmo reizi. Šai Dimā daiļdarbā vienkopus parādās nule minētās viņa romānu īpašības un to ikviens lasīs ar lielu interesi.

Izdevumu sagatavoja informācijas un izdevējdarbības aģentūra «Aeroekspresis»

Karaliene Margo

Aleksandrs Dimā

.

## Pirmā daļa Karaliene Margo

.

.

## I. Hercogs Gīzs runā latīniski

Pirmdien, 1572. gada 18. augustā Luvrā svinēja lielus svētkus.

Vecās karaļa pils mūžam tumšie logi tagad laistījās vienās ugunīs. Tuvējās ielās un laukumos, kuri, Senžermenokseruā torņa pulkstenim nositot devīto vakara stundu, parasti bija gluži tukši, tagad, kaut gan bija pusnakts, pulcējās milzum daudz ļaužu.

Šis skaļais, draudīgais pūlis, kas viļņojās nakts tumsā, atgādināja satumsušu, vētrainu jūru, kurā ik vilnis šalc dobji un baismīgi. Šī jūra, izšļākdamās no Fosēscnžcrmenas un Astrises ielām, pārplūdināja visu piekrasti. Paisumam sākoties, tā nonāca līdz Luvras mūriem, bet bēguma laikā atplūda līdz pretējās Burbonu pils sienām.

Neskatoties uz galma svētkiem, bet varbūt pateicoties tieši tiem, pūlī varēja sajust kaut ko draudīgu. Ļaužu bars nešaubījās, ka svinības, kurās viņi piedalījās tikai kā skatītāji, nebija nekas cits, kā ievads svinībām, kuras bija atliktas uz nedēļu un kurās viņi tāpat piedalīsies. Arī tad viņus ielūgs un viņi varēs lieliski papriecāties.

Galmā svinēja Indriķa II meitas un karaļa Kārļa IX māsas Margeritas Valuā kāzas ar Navarras karali Indriķi Burbonu. Tai pašā rītā Burbonas kardināls bija svētījis jaunā pāra savienošanos. Tas bija noticis uz paaugstinājuma pie ieejas Parīzes Dievmātes katedrālē atbilstoši visām • Francijas karaļu nama princešu laulāšanas paražām.

Šīs laulības pārsteidza visus ūn lika kaut ko pārdomāt tiem, kuri redzēja tālāk un skaidrāk par pārējiem. Grūti bija saprast, ka negaidīti tuvinājušās divas tādas partijas, kuras tik briesmīgi neieredzēja viena otru. Runa ir par toreizējām katoļu un protestantu partijām. Vai tiešām jaunais princis Kondē piedod karaļa brālim Anžū hercogam sava tēva nāvi, kuru Žarnakā nogalināja Monteskjē? Vai tiešām jaunais hercogs Gīzs aizmirsis, ka admirālis Koliņī vainīgs viņa tēva noslepkavošanā Orleānas aplenkuma laikā?

Bet tas vēl nav viss. Gļēvā Antona Burbona vīrišķīgā laulātā draudzene Navarras Žanna, kura savam dēlam Indriķim bija izgādājusi šīs apskaužamās laulības, pirms diviem mēnešiem bija negaidīti mirusi. Par

viņas nāvi klīda dīvainas baumas. Visur čukstēja, bet dažuviet runāja arī atklāti, ka viņa uzzinājusi kādu drausmīgu noslēpumu, un Katrīna Mediči, baidīdamās, ka šo noslēpumu neuzzina arī citi, ar nāves zālēm picsmaržotu cimdu palīdzību Žannu nonāvējusi. Cimdus esot izgatavojis florencietis Renē, kas šajā ziņā bija veikls meistars. Baumas kļuva vēl ticamākas, kad divi ārsti (viens no tiem bija ievērojamais Ambruāzs Parē), pēc dēla pieprasījuma uzšķērduši nelaiķes līķi, neizmeklēja viņas smadzenes. Bet tā kā Navarras Žanna bija mirusi no nāvīgas indes, tad vienīgi smadzenēs varēja atrast nozieguma pēdas. Mēs sakām "nozieguma", jo par to neviens nešaubījās.

Bet arī tas vēl nav viss. Karalis Kārlis IX ietiepīgi, pat stūrgalvīgi, pieprasīja šīs laulības, kuras ne tikai nodrošināja mieru viņa valstī, bet kurām arī vajadzēja pievilkt Parīzei pašus ievērojamākos hugenotus. Līgavainis bija protestants, bet līgava katoļticīgā, tāpēc, lai noslēgtu laulības, bija jāsaņem pāvesta Gregora XIII piekrišana. Tā ilgi nepienāca, un šī vilcināšanās ļoti uztrauca tagad jau mirušo Navarras karalieni. Reiz viņa bija izteikusi karalim savas šaubas, ka piekrišana nemaz netiks dota.

-     Esiet mierīga, mīļo krustmāmiņ! - karalis atbildēja. - Jūs es cienu vairāk nekā pāvestu, bet savu māsu mīlu vairāk, nekā baidos no viņas. Es neesmu hugenots, bet neesmu arī muļķis. Ja viņa gaišība pārāk ilgi pretosies, es pats paņemšu Margo pie rokas un pats viņu aizvedīšu uz baznīcu, lai viņa varētu salaulāties ar jūsu dēlu.

Šie Luvrā izskanējušie karaļa vārdi kļuva zināmi visā pilsētā. Tie ļoti iepriecināja hugenotus, bet katoļos izraisīja bažas. Pēdējie nesaprata, vai karalis tiešām palicis viņiem neuzticīgs, vai arī spēlē komēdiju, kura kādā jaukā rītā vai vakarā beigsies ar negaidītu atrisinājumu.

Gluži nesaprotama likās Kārļa IX rīcība attiecībā pret admirāli Koliņī, kurš gadus piecus vai sešus bija ar viņu neatlaidīgi karojis. Karalis, kurš kādreiz par admirāļa galvu bija izsludinājis piecdesmit tūkstoš zelta ekiju lielu godalgu, tagad izturējās pret viņu ar lielu cienību, sauca viņu par tēvu un atklāti paziņoja, ka ieceļ viņu par vienīgo karavadoni. Nonāca pat tiktāl, ka Katrīna Mediči, kura parasti valdīja pār karali un noteica visu viņa rīcību, pat to, ko viņš vēlas, sāka uztraukties. Un ne jau bez iemesla. Vaļsirdības brīdī Kārlis IX, runādams ar admirāli par karu pret Flandriju, bija izteicis:

-      Mums vēl jāuzmanās, mīļo tēv, lai māte karaliene, kura, kā jūs zināt, mīl iejaukties it visur, neko par to neuzzina. Viņa ar savu muļķīgo raksturu visu tikai samaitātu.

Neskatoties uz savu prātu un piedzīvojumiem, Koliņī tomēr nevarēja nociesties un neizklāstīt par uzticību, kuru viņam parādījis karalis. Lai gan, ieradies Parīzē, viņš vēl mazliet šaubījās, kaut gan kāda zemniece, viņam aizbraucot, bija nokritusi viņa priekšā ceļos un lūgusi: - Mūsu labvēli, nebrauciet uz Parīzi! Jūs tur gaida nāve! Jūs un visus pārējos, kuri dosies jums līdzi! - tomēr visas šaubas viņa sirdī maz pamazām izgaisa. Nomierinājās ari viņa znots Teliņi, pret kuru karalis tāpat izturējās ļoti draudzīgi, sauca viņu par savu brāli un uzrunāja viņu ar tu, ko atļāvās teikt vienīgi saviem vistuvākajiem draugiem.

Tā hugenoti, izņemot nedaudzus pašus nesamierināmākos un neuzticīgākos, pilnīgi nomierinājās. Navarras karalienes nāvi izskaidroja ar plaušu karsoni. Luvras milzīgās zāles tagad bija pārpilnas ar varonīgajiem hugenotiem, kuriem viņu jaunā vadoņa Indriķa laulību dēļ atkal bija uzsmaidījusi laime.

Admirālis Koliņī, Larošfuko, princis Kondē (dēls), Tcliņī - visi partijas vadoņi priecājās, redzēdami, ar kādu cieņu viņi Parīzē tiek uzņemti un kāda vara Luvrā ir tiem cilvēkiem, kurus pirms trim mēnešiem karalis Kārlis IX un karaliene Katrīna gribēja pakārt pie visaugstākajām karātavām. Nebija vienīgi maršala Monmoransī. Viņu nespēja iekārdināt nekādi solījumi, nekāda viltība nevarēja viņu piemānīt. Viņš pārgāja uz dzīvi savā pilī Iladamā, aizbildinādamies ar to, ka viņu vēl pārāk nomāc sēras par viņa tēvu, konnetablu Annu de Monmoransī, kurš bija kritis no Roberta Stjuarta rokas kaujā pie Sendenī. Kopš konnetabla nāves bija jau pagājuši vairāk nekā trīs gadi un lieka jūtu izrādīšana tajos laikos nebija modē, tad neviens šādām pārspīlētām dēla bēdām nenoticēja.

Nekas ari neattaisnoja maršala Monmoransī neuzticību: karalis, karaliene, Anžu un Alansonas hercogi viesus uzņēma neparasti laipni.

Anžū hercogu hugenoti paši bērtin apbēra ar pelnītām uzslavām par uzvarām pie Žarnakas un Monkontūras, kuras viņš bija izcīnījis, vēl būdams astoņpadsmit gadus vecs. Ar to viņš bija pārspējis pat Cēzaru un Aleksandru, ar kuriem viņu parasti salīdzināja. Alansonas hercogs visus uzlūkoja ar savām glāstošajām, viltīgajām acīm. Katrīna, priekā starodama un apbērdama visus ar laipnībām, apsveica princi Indriķi de Kondē sakarā ar viņa gaidāmajām laulībām ar Mariju de Klēvu. Galu galā pat hercogi Gīzi uzsmaidīja saviem niknajiem ienaidniekiem, kamēr Majēnas hercogs ar admirāli un de Tavēnu runāja par karu, kuru, patlaban ticamāk kā kaut kad agrāk, gatavojās pieteikt Filipam II.

Starp šīm grupām, klausīdamies sarunās, ar mazliet noliektu galvu šurp un turp pastaigājās kāds deviņpadsmit gadus vecs jauneklis. Viņam bija īsi griezti melni mati, gudras acis, biezas uzacis, ērgļa deguns, zobgalīgs smīns un tikko dīgstošas ūsiņas un bārda. Šis jaunais cilvēks, kurš bija kļuvis ievērojams tikai pēc kaujas pie Arnēledikas, kur viņš bija cīnījies ar izmisušu varonību un ieguvis vispārējas uzslavas, bija Koliņī mīļākais skolnieks un dienas varonis. Pirms trim mēnešiem, kad viņa māte vēl bija dzīva, viņu sauca par Bearnas princi. Tagad viņš bija Navarras karalis un gaidīja to bridi, kad viņam būs lemts kļūt par Indriķi IV.

Brīžiem šķita, ka viņa sejai pārskrien viegla ēna. Tad viņš droši vien atcerējās, ka pagājuši tikai divi mēneši pēc viņa mātes nāves. Ka viņa ir nozāļota, par to viņš šaubījās mazāk nekā visi pārējie. Bet šī ēna atplaiksnīja viņa sejā tikai uz mirkli un tūdaļ atkal nozuda, jo visi, kas viņu ielenca, runāja ar viņu un vēlēja laimes, bija vīrišķīgās Žannas d'Albrē slepkavas!

Dažus soļus no Navarras karaļa ar Teliņi sarunājās jaunais hercogs Gīzs. Viņš izskatījās tikpat domīgs un norūpējies, cik Indriķis mēģināja būt jautrs un bezrūpīgs. Gīzs bija laimīgāks par bearnieti. Divdesmit divu gadu vecumā viņš bija tikpat slavens kā viņa tēvs, pazīstamais Fransuā Gīzs. Viņš bija prāva auguma, spēcīgs jauneklis, lepnu skatu un tik cildenu, dižu izturēšanos, ka viņam blakus visi pārējie prinči likās zemākas kārtas radījumi. Par spīti viņa jaunajiem gadiem, katoļi viņu atzina par savas partijas vadoni, tāpat kā protestanti par savu vadoni atzina jauno Navarras Indriķi.

Sākumā GIzu sauca par Žuanvilas hercogu. Pirmās kaujas kristības viņš bija izturējis Orleānas aplenkšanas laikā, sava tēva vadībā, kurš bija miris viņa rokās, paspēdams vēl norādīt uz admirāli Koliņī kā viņa slepkavu. Jaunais hercogs bija svinīgi zvērējis atriebties Koliņī un viņa dzimtai par sava tēva nāvi un nesaudzīgi vajāt visus admirāļa piekritējus. Viņš bija devis Dievam solījumu būt uz zemes viņa eņģelis izdeldētājs līdz tam laikam, kamēr vien būs palicis dzīvs kaut viens vienīgs atkritējs. Tāpēc viņa izturēšanās šai vakarā nevarēja nelikties dīvaina. Arvien svēti turēdams doto vārdu, hercogs apsveicinājās ar tiem, kurus bija nozvērējies uzskatīt par saviem lielākajiem naidniekiem, un draudzīgi sarunājās ar tā cilvēka znotu, kuru savam mirstošajam tēvam viņš bija solījies nogalināt.

Bet mēs jau teicām, ka šinī vakarā daudz kas šķitās dīvains un izraisīja izbrīnu.

Par laimi, cilvēki nevar paredzēt nākotni un neprot lasīt citu domas. Bet, ja svētkos būtu piedalījies tāds novērotājs, kas to spētu, viņš būtu redzējis ļoti saistošu ainu, kādu tik vien var parādīt cilvēces nožēlojamās komēdijas hronikā.

Tāds novērotājs arī bija, tikai ne jau Luvras zālēs. Tas stāvēja uz ielas un, īgni kurnēdams, degošām acīm lūkojās logos. Šis novērotājs bija tauta. Ar instinktīvu juteklību, kurai klāt jaucās naids, pūlis no tālienes vēroja savu briesmīgāko ienaidnieku gaistošās ēnas un redzēto izskaidroja tik ticami, cik vien tas bija iespējams ziņkārīgajiem, stāvot pie lielās zāles cieši aizvērtajiem logiem. Mūzika apreibina dejotāju un i/.raisa viņa kustības. Skatītājam šis kustības šķiet bezmērķīgas. Viņš smejas par dejotāju, kurš viņam liekas līdzīgs aiz diedziņa raustītam kartona ķiparam. Tas izskaidrojams ar to, ka skatītājs nedzird mūziku.

Hugenotus apreibināja lepnums. Tā bija viņu mūzika.

Nakts tumsā gar parīziešu acīm zibošā gaisma bija viņu naida atblāzma, kas apmirdzēja nākotni.

Bet tāpēc jau pili līksme neaprima. Tanī brīdī visu Luvru pāršalca vēl maigāku, vēl glaimīgāku balsu kņada. Jaunā sieva, nomainījusi savu viesību tērpu - manto ar garu šlepi un plīvuru - patlaban ienāca zālē savas mīļākās draudzenes, skaistās Nevērās hercogienes pavadībā. Kārlis IX veda māsu zem rokas un iepazīstināja ar viscienījamākicm viesiem.

Jaunlaulātā bija Indriķa II meita, Francijas kroņa visdārgākā pērle - Margerita Valuā - , kuru Kārlis IX nesauca citādāk kā vien "mana māsa Margo".

Jauno Navarras karalieni visi apbēra ar dievinājumiem un glaimiem, kurus viņa bija papilnam pelnījusi, lai cik arī viltus pilni tie nebūtu. Margerita tikai nesen bija svinējusi divdesmito dzimšanas dienu, bet viņu jau bija apdziedājuši visi dzejnieki, viņu salīdzinādami gan ar Auroru, gan ar Citeru. Patiesībā arī neviena galma dāma nevarēja mēroties ar viņu skaistumā, kaut gan Katrīna Mediči pieņēma sev visdaiļākās un apburošākās sievietes, kādas vien varēja sameklēt.

Margeritai bija melni mali, brīnišķīga sejas krāsa, kaislas acis, kuras apēnoja garas uzacis, mazas, magoņsārtas lūpas, skaists kakls, vingrs, kairinošs augums un pasakaini jaukas kājiņas. Franči lepojās, ka viņu zemē uzziedējis tik krāšņs zieds, bet Francijā iebraukušie ārzemnieki, tikai reizi viņu redzējuši, atgriezdamies mājās, jūsmoja par princeses skaistumu un brīnījās par viņas labo izglītību. Margerita tiešām bija ne tikai sava laika daiļākā, bet arī izglītotākā sieviete.

Tāpēc uzslavām un laipnībām, kādām apbēra Kārli IX un Navarras karalieni, nebija gala, jo hugenoti pazīstami kā lieli daiļrunātāji. Karalim izteiktos slavinājumos veikli lika iepītas piezīmes par pagātni un lūgumi attiecībā uz nākotni. Uz visiem šiem norādījumiem karalis atbildēja vienu un to pašu:

- Atdodams savu māsu Margo Navarras Indriķim, es viņu atdodu arī visiem karalistes protestantiem.

Pēc šiem vārdiem pār viņa bālajām lūpām pārslīdēja viltīgs smaids.

Dažus šis apgalvojums apmierināja, citi nevarēja atturēties nepasmaidījuši, jo karaļa vārdus varēja izprasi ļoti divdomīgi. Pirmkārt, viņi to varēja saprast kā Kārļa IX tēvišķās rūpes, ar kurām, atklāti runājot, sevi apgrūtināt viņam nebija ne mazākās patikas; otrkārt, tie bija aizskaroši no jaunās sievas un viņas vīra, kā arī paša karaļa viedokļa. Šie vārdi lika atcerēties kādas netīras baumas, kuras galma skandalozās pļāpas jau bija paspējušas likt lietā, lai aptraipītu Margeritas Valuā kāzu tērpu.

Hercogs Gīzs turpināja sarunāties ar Teliņī, bet šī saruna acīmredzot viņu maz interesēja. Viņš bieži atgriezās un pameta acis uz dāmu pulciņu, kura vidū savā dailē mirdzēja Navarras karaliene. Ja šajās reizēs viņas skats sastapa hercoga skatu, likās, ka pār viņas maigo seju, virs kuras zaigojošā mirdzumā gailēja briljantu zvaigžņu diadēma, pārslīd skumju mākonītis. Visā viņas pozā tad varēja just savādu nepacietību un uztraukumu. Margeritas vecākā māsa princese Klaudija, kuru jau pirms dažiem gadiem bija apprecējis Lotringas hercogs, ievēroja viņas nemieru. Viņa gribēja pieiet pie jaunās sievas, lai uzzinātu nemiera cēloni, bet savu nodomu nepaspēja īstenot. Tai brīdi visi atkāpās, dodami ceļu mātei karalienei, kura tuvojās, atspiedusies uz jaunā prinča Kondē rokas.

Izmantodams izdevīgo brīdi, hercogs Gīzs devās pie savas līgavas Nevērās hercogienes, un, protams, arī pie Margeritas. Lotringas hercogiene, kura jauno karalieni neizlaida no acīm, novēroja, ka rūpju pilnā izteiksme viņas sejā pēkšņi nozuda un vaigus krāsoja gaišs sārti ms.

Hercogs turpināja virzīties uz priekšu. Kad viņš atradās tikai dažus soļus no Margeritas, viņa, drīzāk gan nojauzdama nekā redzēdama hercoga tuvošanos, saņēma visus spēkus un pagriezās pret viņu. Tagad viņas seja bija pilnīgi mierīga un bezrūpīga. Gīzs godbijīgi palocījās un tai brīdī, kad viņas galva bija zemu noliekta, izdvesa: - Ipse attuli.

Tas nozīmēja: "Es pats atnesu."

Margerita uz jaunā hercoga sveicienu atbildēja ar izturētu reveransu, bet pieceldamās viņa tikpat klusu atbildēja:

- Noctu pro more.

Tas nozīmēja: "Šonakt kā parasti."

Šos vārdus noklusināja karalienes milzīgā, cieti sastērķelētā apkakle un tos nedzirdēja neviens, izņemot vienīgi hercogu, kam tie bija domāti. Lai cik īsa bija šī saruna, tā acīmredzot noskaidroja visu, ko jauniešiem bija vienam no otra jāuzzina, jo hercogs tūlīt pagāja sāņus. Tagad šķita, ka Margeritas seja kļuvusi vēl domīgāka, bet hercoga priekšā tā staroja.

Cilvēks, kuram vairāk nekā jebkuram citam vajadzēja ieinteresēties par šo mazo starpgadījumu, tam nepiegrieza nekādu vērību. Navarras karalis redzēja vienīgi sievieti, ap kuru pulcējās tikpat daudz galminieku, kā ap Margeritu Valuā. Šī sieviete bija daiļā baronese de Sova.

Nelaimīgā Samblansjē mazmeita Šarlote de Bonsamblansjē un barona de Sova laulātā draudzene Simona de Fizo bija Katrīnas Mediči galma dāma. Vienlaikus viņa bija visbīstamākā un veiklākā karalienes palīdze, kura savu ienaidnieku sirdīs lēja mīlas indi, kad viņai pietrūka drosmes vai izdevības nobeigt viņus ar florencieša nāves zālēm. Mazā gaišmate baronese de Sova - te kustīga kā dzīvsudrabs, te gurda un domīga, bija aizvien gatava sākt mīlas vai politiskās intrigas. Piecdesmit gadu laikā, valdot pēc kārtas trim karaļiem, šīs Francijas galmā bija divas galvenās nodarbošanās. Baronese bija sieviete šī vārda viscēlākajā izpratnē, viņai piemita visi viņas kārtas jaukumi: sākot ar zilajām acīm, kuras gan satumsa, gan liesmoja ugunīs, un beidzot ar samta kurpītēs tērptām mazajām, vingrajām kājiņām.

Jau pirms dažiem mēnešiem baronese de Sova bija galīgi savaldzinājusi Navarras karali, kurš tai laikā izmēģināja spēkus ne tikai kara, bet arī mīlas mākslā. Sā iemesla dēļ tad arī Margeritas valdonīgais, burvīgais daiļums viņas līgavaini nemaz nesajūsmināja. Bet visbrīnišķīgākais bija tas, ka Katrīna Mediči, pūlēdamās saprecināt savu meitu ar Navarras karali, vienlaikus atklāti atbalstīja viņa mīlas rotaļu ar baronesi. Šāda rīcība likās dīvaina pat no sīs noslēpumainās un neizprotamās karalienes puses.

Lai gan Šarlotei bija tik varens aizbildnis un iespēja izmantot tā laika brīvos tikumus, daiļā Šarlote vēl arvien nepadevās. Šī nedzirdētā pretošanās mulsināja bearnieti vairāk nekā baroneses skaistums un gudrība. Karali pārņēma neprātīga kaisle, kura, neatrazdama apmierinājumu, iznīcināja viņa sirdī kautrību, lepnumu un pat to daļēji filozofisko, daļēji laisko bezrūpību, kura bija viņa rakstura galvenā īpašība.

Baronese de Sova balles zālē bija ieradusies likai pirms dažām minūtēm. Aiz īgnuma vai sāpēm sākumā viņa bija nolēmusi savas sāncenses kāzās nepiedalīties. Viņa aizbildinājās ar to, ka jūtas nevesela, un viņas vīrs, kurš pēdējos piecos gados pildīja valsts sekretāra pienākumus, aizbrauca uz Luvru viens.

Katrīna Mediči, redzēdama, ka barons ieradies bez sievas, vēlējās zināt, kāpēc nav atbraukusi viņas mīļā galma dāma Šarlote. Kad noskaidrojās, ka viņu aizkavējis tikai viegls savārgums, Katrīna uzrakstīja mazu zīmīti. Un baronese, protams, steidzās izpildīt karalienes vēlēšanos.

Mīļotās sievietes neierašanās Indriķi skumdināja, bet vienlaikus sagādāja viņam atvieglojumu. Pēc īsa brīža, viegli nopūties, viņš ar smaidu sejā devās pie Margeritas. Ja viņam tā nav jāmīl, tad kā savu sievu viņš to nevarēja arī nicināt. Bet, paspēris dažus soļus, Indriķis zāles otrā galā ieraudzīja baronesi de Sovu. Viņš apstājās kā piekalts, un, acis nenovērsdams, nolūkojās savā burvē, kura viņu tik cieši bija savaldzinājusi, sapinusi savos tīklos. Jaunais vīrs vairs negāja pie savas sievas, bet gan devās pie baroneses.

Galminieki, redzēdami, ka Navarras karalis iet pie daiļās Šarlotes, neuzdrošinājās viņam traucēt ar savu klātbūtni un godbijīgi atkāpās mala. Tatad - kamēr Margerita Valuā un hercogs Gīzs apmainījās ar iepriekšminētajām īsajām frāzēm latīņu valodā, Indriķis sarunājās ar baronesi de Sovu. Viņu saruna bija daudz vienkāršāka, kaut arī karalis tajā iepina dažādas vārdu rotaļas.

-     O, beidzot arī jūs, mana mīļā! - viņš klusi iesaucās. - Es dzirdēju, ka jūs esat nevesela, un jau biju zaudējis visas cerības redzēt jūsu burvību.

-    Jūsu majestāte, vai jūs patiesi gribat mani pārliecināt, ka zaudēt šīs cerības jums ir tik grūti? - baronese jautāja.

-     Un kā vēl! - bearnietis atbildēja. - Vai tad jūs nezināt, ka jūs esat mana saule dienā un zvaigzne naktī? Kad jūs ncieradāties un neapžilbinājāt mani ar savu starojošu mirdzumu, mani apņēma kraukļu melna nakts.

-     Tādā gadījumā es jūsu augstībai esmu slikti pakalpojusi.

-     Ko jūs ar to gribat teikt? - jautāja Indriķis.

-              Tikai to, ka tam laimīgajam, kurš par savu var saukt Francijas skaistāko sievieti, jo drīzāk jāvēlas, lai gaisma nodzistu un iestātos tumsa, jo tumsā mūs gaida vislielākā laime.

-              Ļaunā, jūs taču zināt, ka visa mana laime atrodas kādas citas sievietes rokās, kura par nabaga Indriķi tikai zobojas.

-             Tieši otrādi! Turpretim cs domāju, ka šī sieviete pašlaik Navarras karaļa rokās ir tikai rotaļlietiņa, - baronese atteica.

Viņas skarbais tonis Indriķi izbiedēja, bet tikai pirmajā brīdī. Viņas asā runa bija vienīgi maska, zem kuras viņa mēģināja slēpt savu mīlas jūsmu.

-            Jūsu pārmetumi gluži lieki, dārgā Šarlote, - viņš atbildēja. - Nudien, nesaprotu, kā jūsu maigās lūpiņas var būt tik bargas. Vai jūs domājat, ka es biju tas, kas precējās? Nepavisam ne!

-            Tad gan laikam cs? - baronese dzēlīgi noprasīja, ja vien par dzēlīgiem var saukt sievietes vārdus, ar kuriem tā pārmet neuzticību mīlā.

-            Tādā gadījumā jūsu brīnišķīgās actiņas nav bijušas visai tālredzīgas, baronese! Nē, Navarras Indriķis nav salaulājies ar Margeritu Valuā!

-     Kas tad?

-              Augstās debesis! Protestantu reliģija nodzērusi kāzas ar pāvestu! Tas ir viss!

-              Nē, nē, jūsu asprātības man ne visai patīk! Jūsu majestāte mīl karalieni Margeritu, un es jums nevaru to pārmest. Lai Dievs mani pasargā! Viņa ir tik skaista, ka pelna mīlas.

Indriķis uz brīdi nogrima domās. Labsirdīgs smaids pavizēja viņa lūpās.

-            Jūs, šķiet, gribat ar mani ķildoties, dārgā baronese, - pēc brī/a viņš sacīja, - kaut gan jums nav tiesības to darīt. Ko gan jūs esat darījusi, lai aizkavētu manas kāzas ar Margeritu? (Jlu/i neko! Tieši otrādi, jūs mani aizvien novedāt līdz izmisumam.

-     Un pareizi daru. - .

-     Kā tā? >

-     Tāpēc, ka šodien jūs salaulājāties ar citu.

-      Es apprecēju viņu, jo jūs mani nemīlat.

-              Bet, ja es būtu mīlējusi, tad pēc stundas man jau vajadzētu būt mirušai.

-     Pēc stundas? Ko jūs ar to gribat teikt? Kāpēc jūs būtu mirusi?

-            Aiz greizsirdības. Pēc stundas Navarras karaliene atlaidīs savas galma dāmas, bet jūsu augstība - savus pavadoņus.

-      Un jūs patiesi šī doma tā moca?

-            Es to neesmu teikusi. Bet, ja jūs mīlētu, man būtu jācieš briesmīgas mokas.

-             Labi, - iesaucās Indriķis, būdams sajūsmināts par pirmo atzīšanos, kuru viņš nule bija dzirdējis. - Bet, ja nu Navarras karalis šonakt savus pavadoņus neatlaiž?

-             Jūsu majestāte! - čukstēja baronese de Sova, ar neslēptu izbrīnu uzlūkodama karali. - Jūs runājat gluži neiespējamas un neticamas lielas!

-     Kas man jādara, lai jūs ticētu maniem vārdiem?

-     Jādod pierādījumi, kurus jūs nevarat dot.

-             Varu, baronese, varu! Zvēru pie svētā Indriķa, ka jūs tos dabūsit! - iesaucās karalis, kaislīgi uzlūkodams jauno sievieti.

-             O, jūsu augstība! - murmināja daiļā Šarlote, noliekdama galvu un klusinādama balsi. - Es nesaprotu… Nē, nē, nevar būt, ka jūs atsacītos no laimes, kura jūs gaida!

-           Šajā zālē atrodas četri Indriķi, - karalis turpināja, - Francijas Indriķis, Indriķis Kondē, Indriķis Gīzs un tikai viens Navarras Indriķis.

-     Nu un tad?

-              Ko jūs teiktu, ja šis Navarras Indriķis visu šo nakti pavada pie jums?

-     Visu nakti?!

-     Jā! Vai tad jūs būsit pārliecināta, ka viņš neatrodas pie citas?

-     Jūsu augstība, ja jūs to izdarītu… - baronese de Sova iesaucās.

-     Goda vārds, izdarīšu!

Baronese pacēla savas lielās, naivās acis, kas solīja tik daudz svētlaimes, un uzsmaidīja karalim, kura sirds aiz prieka strauji nodrebēja.

-     Nu, ko jūs tādā gadījumā teiktu? - viņš vaicāja.

-           Tādā gadījumā jāatzīst, ka jūsu augstība mani patiešām mīl, - Šarlote atbildēja.

-     Un to jūs atzīstat tāpēc, ka tā ir patiesība!

-     Bet kā to nokārtot? - baronese de Sova čukstēja.

-     Kā? Jums taču ir kāda istabene, kurai jūs uzticaties?

-             Jā, viena no viņām, Dariola, ir man uzticīga līdz nāvei. Viņa prot glabāt noslēpumus.

-             Jauki! Baronese, pasakiet lai meitenei, ka es viņu apzeltīšu, kad kļūšu par Francijas karali, kā to apgalvo astrologi.

Šarlote pasmaidīja. Visi jau sen zināja, ka bearnieša solījumiem nevar ticēt.

-     Kam jums vajadzīga Dariola? - viņa jautāja.

-     Viņai tas būs nieks, bet man - viss.

-     Kas īsti?

-     Vai jūsu istabas atrodas virs manējām?

-     Jā.

-             Tādā gadījumā Dariola lai pagaida aiz durvīm. Es trīs reizes klusām pieklauvēšu. Viņa mani ielaidīs, un jūs dabūsit pierādījumus, kurus es jums apsolīju.

Baronese dc Sova pārdomāja. Pēc tam, it kā novērodama, vai kāds viņus nenoklausās, viņa palūkojās visapkārt un pameta ātru skatu uz dāmu grupu, kura sastājusies ap māti karalieni. Šajā īsajā acumirklī Katrīna Mediči un viņas galma dāma paspēja pārmīt skatienus.

-             O, kā es gribētu jūsu augstību pieķert melos! - baroneses maigā balss Ulisa ausī pat vasku būtu izkausējusi.

-     Pamēģiniet, mana dārgā, pamēģiniet!

-     Atzīstos, ka es to ļoti vēlos!

-     Padodieties! Sievietes arvien ir stiprākas pēc padošanās.

-             Kad jūs būsit Francijas karalis, jūsu augstība, es jums atgādināšu Dariolai doto solījumu.

Indriķis aiz prieka iekliedzās. Tieši tobrīd Navarras karaliene sacīja hercogam Gīzam: - Noctu pro more - šonakt, kā parasts. Indriķis devās prom no baroneses de Sovas, turklāt tikpat laimīgs kā hercogs Gīzs no Margeritas Valuā. Stundu vēlāk karalis Kārlis un viņa māte aizgāja uz savām istabām. Pēc tam sāka izklīst ari viesi. Admirālis un princis Kondē četri simts muižnieku hugenotu svītas pavadībā izgāja caur pūli, kas atklāti kurnēja. Pēc tam izgāja Gīzs ar Lotringas augstmaņiem katoļiem, kurus tauta apsveica ar skaļiem saucieniem un aplausiem. Par Margeritu Valuā, Navarras Indriķi un baronesi de Sovu jau zinām, ka viņi dzīvoja Luvrā.

## II. Navarras karalienes guļamistaba

Hercogs»Gīzs savu māsīcu Nevērās hercogieni pavadīja uz pili Dišoma ielā. Nodevis māsīcu istabenes rokās, viņš iegāja savā istabā pārģērbties. Hercogs paņēma mēteli un īsu, asu dunci, kurš aizstāja zobenu un kuru sauca "muižnieka gods". Paņēmis ieroci no galda, hercogs pamanīja, ka starp asmeni un maksti ir aizbāzta kaut kāda zīmīte. Viņš to izņēma un izlasīja:

"Ceru, ka hercogs Gīzs šonakt Luvrā vairs neatgriezīsies. Ja viņš tomēr domā iet, lai drošības dēļ tērpjas stiprās bruņās un paņem asu zobenu."

-             Tas ir diezgan dīvains brīdinājums, Robēr, - hercogs sacīja savam kalpam. - Vai manā prombūtnes laikā te kāds ir bijis?

-     Tikai viens cilvēks, jūsu augstība.

-     Kas?

-     Marķīzs de Gasts.

-             O! Tāpēc man šis rokraksts šķita pazīstams. Vai esi pārliecināts, ka tas bija dc Gasts? Vai tu viņu redzēji?

-     Ne vien redzēju, kungs, bet arī ar viņu sarunājos.

-     Labi, es uzklausīšu viņa padomu. Padod man bruņas un zobenu! Kalps pie tādas pārģērbšanās bija pieradis, tāpēc nekavējoties atnesa

prasīto.

Hercogs uzvilka garos zābakus, aplika bruņas, kuru tērauda zvīņas bija plānas kā samts, virsū uzģērba pelēku, sudraba izšuvumiem rotātu kamzoli, pēc tam ietinās tumšajā mētelī, galvā uzlika samta cepuri, kuru negreznoja ne spalvas, ne dārgakmeņi, un aiz jostas aizbāza dunci. Zobenu iedevis savam vienīgajam pavadonim pāžam, viņš devās uz Luvru.

Hercogam iznākot no pils, pulkstenis Senžermenokseruā tornī nosita pirmo pusnakts stundu.

Kaut gan bija jau ļoti vēls un naktī staigāt pa ielām nebija tik droši, nekas īpašs nenotika un hercogs laimīgi nokļuva pie milzīgās, vecās Luvras pils. Tajā visas ugunis jau bija nodzēstas, un tās mūri draudoši pacēlās nakts tumsā un klusumā.

Pili apņēma grāvis, kas zagļiem un mīlētājiem kavēja aizsniegt pirmā stāva visai zemu esošos logus. Hercogs tomēr devās uz grāvi.

Tai pašā mirklī pirmā stāvā atvērās logs. Logs bija rcslols, bet kāda roka pacēla jau agrāk izzāģētu dzelzs restu gabalu un šai spraugā nolaida zīda diegu.

-     Vai tā esat jūs, Gijona? - klusi jautāja hercogs.

-     Jā, kungs, - sieviete vēl klusāk atbildēja.

-     Kur Margerita?

-     Vina gaida jūs.

-     Labi.

Hercogs pamāja savam pāžam. Tas pasita vaļā mēteli un, izņēmis zem tā paslēptās virvju trepes, sāka tās atritināt. Hercogs trepju vienā galā piesēja zīda diegu, pēc tam Gijona uzvilka trepes un piestiprināja pie loga. Kad viss bija kārtībā, princis apjoza zobenu, laimīgi uzkāpa pa trepēm un pazuda logā. Tiklīdz hercogs atradās istabā, dzelzs restes atkal tika nolaistas un logs - aizvērts. Pāžs, satinies mētelī, nogūlās grāvī augošajā zālē, augsto sienu ēnā. Viņš savu kungu uz šejieni bija pavadījis jau neskaitāmas reizes.

Bija tumša nakts. Debesis klāja draudīgi negaisa mākoņi. Sāka krist lielas, siltas lictuslāses.

Hercogs Gīzs sekoja savai ceļvcdei - feldmaršala Žaka Matiņjona meitai. Margerita viņai pilnīgi uzticējās un neko no viņas neslēpa. Stāstīja, ka to noslēpumu vidū, kurus glabāja Gijona, bijuši tik šausmīgi, ka to dēļ viņa klusējusi arī par visiem pārējiem.

Visos gaiteņos un šaurajās blakusistabās valdīja tumsa. Laiku pa laikam vienīgi zibeņa zilais atspulgs uz acumirkli apgaismoja tumšās telpas un noslēpumainos gājējus.

Hercogs turpināja iet līdzi savai ceļvcdei, kura viņu turēja aiz rokas. Beidzot viņi sasniedza kādas biezā sienā iemūrētas riņķveida kāpnes. Pa tām viņi nokļuva līdz slepenām durvīm, kuras veda uz Margeritas apartamentu priekštelpu.

Arī tur bija tumšs. Ienākusi tajā, Gijona apstājās.

-     Vai jūs atnesāt to, ko vēlējās karaliene? - viņa klusā balsī jautāja.

Aleksandrs Dimā

-     Atnesu gan, - Gīzs atbildēja, - bet to es atdošu viņas majestātei pašai.

-      Tādā gadījumā nāciet iekšā un nekavējiet velti laiku, - tumsā atskanēja balss, kura lika hercogam nodrebēt. Viņš pazina Margeritas balsi.

Tai pašā mirklī vienā pusē pavērās zeltītām ģerboņa lilijām cauraustais violetais samta priekškars un Gīzs palsā gaismā ieraudzīja karalieni, kura nepacietīgi nāca viņam pretim.

-      Es eju, kundze! - hercogs atbildēja.

Strauji vilkdams priekškaru, viņš izgāja no priekšistabas. Savukārt tagad viņa ceļvede bija Margerita Valuā. Abi devās cauri istabām, kuras viņam bija tik pazīstamas. Gijona palika pie durvīm un, piedūrusi pirkstu pie lūpām, mierināja savu karalisko pavēlnieci.

It kā saprazdama hercoga greizsirdības pilno uztraukumu, Margerita ieveda viņu savā guļamistabā.

-     Nu, hercog, vai esat apmierināts? - viņa vaicāja.

-     Apmierināts, jūsu augstība? Par ko? - hercogs brīnījās.

-    Ar šo pierādījumu, ko es jums tagad rādu, - mazliet saīgusi, atbildēja Margerita. - Tagad jūs redzat, ka cilvēks, kuram es piederu, savā kāzu naktī mani nemaz neievēro, nav pat atnācis pie manis. Viņš netur par vajadzīgu pateikties man par to godu, kuru es viņam parādīju, izvēlēdamās viņu par savu vīru.

-     Nomierinieties, madame, - skumji atbildēja hercogs, - viņš atnāks, īpaši tāpēc, ka jūs to vēlaties.

-      Un to sakāt jūs, Indriķi! - Margerita iesaucās. - Jūs, kas labāk nekā visi citi zina, ka es to nevēlos. Vai tādā gadījumā es būtu jūs lūgusi ierasties Luvrā?

-    Margerita, jūs mani lūdzāt atnākt, jo gribējāt iznīcināt mūsu pagātnes pēdējās atmiņas tāpēc, ka šī pagātne glabājas ne tikai manā sirdī, bet arī šai sudraba kastītē, kuru cs jums atnesu.

-      Ziniet ko, Indriķi, - cieši skatīdamās hercogā, sacīja Margerita, - jūs tagad neizskatāties pēc prinča, bet drīzāk gan pēc skolnieka. Vai jūs patiešām domājat, ka es centīšos noliegt savu mīlestību uz jums? Ka es gribu nodzēst liesmu, kura varbūt arī kādreiz apdzisīs, bet kuras atblāzma nekad nebeigs starot! Nē, nē, Indriķi, jūs varat paturēt savas Margeritas vēstules un kastīti, kuru jums viņa dāvinājusi! No visām tur ieliktajām vēstulēm viņa jums lūdz tikai vienu, bet arī tikai tāpēc, ka šī vēstule var būt bīstama ne tikai viņai, bet ari jums.

-      Lūk, te ir visas! - sacīja hercogs. - Meklējiet to, kuru vēlaties iznīcināt.

1S

Drebošām rokām Margerita steidzīgi pārmeklēja kastītē saliktās vēstules. Viņa aplūkoja tikai aploksnes, kas, šķiet, bija pietiekami, lai zinātu arī vēstules saturu. Pārmeklējusi sainīti, viņa nobālēja.

-            Tās vēstules, kuru es meklēju, šeit nav, - viņa sacīja, paskatīdamās hercogā. - Vai jūs patiešām būsit to pazaudējis? Jūs taču neesat to atdevis…

-     Par kādu vēstuli jūs. runājat, kundze?

-     Par to, kurā es jums ieteicu drīzāk apprecēties.

-     Lai ar to attaisnotu savu neuzticību?

Margerita paraustīja plecus.

-             Nē, lai glābtu jūsu dzīvību. Man ir vajadzīga tā vēstule, kurā jums rakstīju, ka karalis, pamanījis mūsu mīlu un manas pūles izjaukt jūsu precības ar Portugāles princesi, pasauca savu ārlaulības brāli Angulemas hercogu un, norādīdams uz diviem zobeniem, sacīja: " Ar vienu no šiem zobeniem tu šovakar nogalināsi Indriķi Gīzu, citādi ar otru es rīt noduršu tevi." Kur ir šī vēstule?

-              Te tā ir, - atbildēja hercogs, no azotes izvilkdams tur paslēptu aploksni.

Margerita izrāva to viņam no rokām, atvēra un pārliecinājās, ka tā bija meklētā, priekā iekliedzās un vēstuli tuvināja-sveces liesmai. Papīrs uzliesmoja un drīz vien pārvērtās pelnos. Lai galīgi iznīcinātu visas pēdas, karaliene pelnus sarpīdīja kājām.

Hercogs Gīzs klusēdams vēroja savas mīļākās drudžaino rīcību.

-             Nu, Margerita, vai tagad jūs esat apmierināta? - viņš jautāja, kad viņa bija beigusi.

-             Jā! Tagad, kad jūs esat apprecējis princesi Porcianu, mans brālis par manu mīlu vairs neļaunojas. Bet viņš man nekad nebūtu piedevis noslēpuma atklāšanu, par kuru es, jūs mīlēdama, nevarēju nepateikt.

-             Tā ir taisnība, - hercogs Gīzs sacīja, - toreiz jūs mani patiešām mīlējāt.

-             Es jūs mīlu arī tagad, Indriķi, varbūt mīlu vēl vairāk. Tagad vairājk nekā agrāk man vajadzīgs uzticams, padevīgs draugs. Es esmu karaliene, bet man trūkst troņa; es esmu sieva, bet man nav vīra.

Hercogs skumji pakratīja galvu.

-             Indriķi, es jau jums teicu, es atkārtoju vēlreiz, ka mans vīrs mani nemīl, viņš mani pat neieredz un ienīst. Vai jūsu atrašanās šai istabā, kur tagad vajadzēja būt viņam, arī nepierāda viņa naidu un nicināšanu?

-             Vēl nav pārāk vēls, Navarras karalis vēl nav paspējis atlaist savus galminiekus. Viņš vēl nav atnācis pie jums, bet tūlīt ieradīsies.

-     Bet es jums saku, ka viņš nenāks! - Margerita bija ļoti uztraukta.

-             Kundze, kundze! - Gijona, pavērusi priekškaru, steigā čukstēja. - Navarras karalis iznāca no savām istabām.

-     O, es zināju, es zināju, ka viņš nāks! - hercogs Gīzs nomurmināja.

-               Indriķi, - sacīja Margerita un saņēma viņa roku, - jūs tūlīt pārliecināsities, vai es protu turēt vārdu, vai uz mani var paļauties. Ieejat tajā kabinetā!

-              Nē, atļaujiet man vēl laikus aiziet. Es nevaru šeit palikt, jo pēc pirmā viņa glāsta cs iznākšu no kabineta, un tad lai labie gari viņu sargā!

-     Jūs esat zaudējis prātu! Ejiet, ejiet taču! Es atbildu par visu!

Pēc šiem vārdiem Margerita savu mīļāko iegrūda kabinetā.

Bija pēdējais laiks to darīt. Tiklīdz durvis aiz hercoga bija aizvērušās, Navarras karalis smaidīdams ienāca istabā. Viņu pavadīja divi pāži, nesdami lukturus, kuros katrā dega četras dzeltenas vaska sveces.

Margerita savaldīja uztraukumu un dziļi palocījās.

-            Jūs vēl neguļat? - jautāja bearnietis, kura seja kā arvien bija jautra un atklāta. - Varbūt gaidījāt mani?

~ Nē, nē, jūsu majestāte, - atbildēja Margerita. - Jūs pats man vakar teicāt, ka mūsu laulība notikusi politisku apsvērumu dēļ un ka jūs mani neapgrūtināsit.

-             Protams. Bet tas mums netraucēs mazliet parunāt. Ejiet, Gijona, un aiztaisiet durvis!

Margerita piecēlās un, it kā gribēdama aizturēt abus pāžus un Gijonu, pastiepa roku.

-            Vai nepavēlēsit pasaukt jūsu kalpones? - karalis jautāja. - Ja gribat, es izpildīšu jūsu vēlēšanos, bet man jābrīdina, ka labāk būtu, ja mūsu saruna notiktu tikai zem četrām acīm.

Navarras karalis devās uz kabineta pusi.

-             Nē, nē, nevajag! - izsaucās Margerita, nostādamās viņam ceļā. - Esmu gatava jūs uzklausīt.

Bearnietis tagad zināja, ko bija vēlējies. Viņš uzmeta kabineta aizkaram asu, caururbjošu skatu - it kā gribētu iespiesties istabas noslēpumā - un tad pagriezās pret savu bailēs nobālūšo sievu.

-    Tādā gadījumām mēs mazliet parunāsim, - viņš gluži mierīgi noteica.

-               Kā jūsu augstība vēlas, - atbildēja jaunā sieviete, drīzāk jau atkrizdama, nekā nosēzdamās vīra norādītajā krēslā.

Bearnietis nosēdās viņai blakus.

-             Mada/ne, - viņš iesāka, - lai nu ļaudis runā, ko grib, bet mūsu laulība, man šķiet, nav nemaz tik bēdīga. Es piederu jums, jūs - man.

-     Bet!… - Margerita izbailēs iesaucās.

-             Tāpēc mums jāizturas vienam pret otru kā labiem sabiedrotiem, - Navarras karalis turpināja, it kā neievērodams Margeritas apjukumu. - Jūs taču šodien Dieva priekšā devāt man zvērestu. Jūs taču man piekrītat, vai ne?

-     Protams.

-            Es pazīstu, madanie, jūsu apķērību, zinu galma draudīgos bezdibeņus. Es esmu jauns un nevienam neesmu nodarījis ļaunu un tomēr man ir daudz ienaidnieku. Es gribētu zināt, kādai pusei piederēs tā sieviete, kura nes manu vārdu un kura altāra priekšā zvērējusi mani mīlēt?

-     O, kā jūs drīkstat tā domāt!…

-            Es neko nedomāju, es tikai ceru un gribu pārliecināties, vai šī cerība mani nevij. Mūsu laulības, bez šaubām, ir vai nu vienīgi tukša izkārtne, vai kaut kādas cilpas.

Margerita nodrebēja. Par to arī viņa jau bija domājusi.

-              Bet kas īsti? - Navarras Indriķis turpināja. - Karalis mani ienīst, Anžū un Alansonas hercogi tāpat. Katrīna Mediči nicināja manu māti, viņa neieredz arī mani.

-     O, majestāte, ko jūs runājat!

-             Patiesību, - atbildēja karalis. - Es gribu, lai viņi beidzot saprot, ka viņi nav spējuši mani piemānīt un noslēpt no manis marķīza de Minī nogalināšanu un manas mātes noindēšanu. O, kā es vēlētos, ka šos vārdus bez mums dzirdētu vēl kāds cits!

-            Bet jūs taču zināt, ka izņemot mūs, šeit neviena cita nav, - Margerita ātri atteica, pūlēdamās izlikties bezrūpīga un smaidīga.

-             Tāpēc es arī esmu tik atklāts, tāpēc es jums varu pateikt, ka mani neapmānīs ne Francijas, ne Lotringas galmu laipnības.

-     Majestāte, majestāte! - Margerita ievaidējās. •

-     Kas jums ir, mana mīlā? - karalis uzsmaidīja.

-     Šādas sarunas var būt bīstamas.

-     Bet ne tad, kad mēs esam vieni. Tātad es jums teicu…

Margerita acīmredzot izturēja grūtu pārbaudījumu. Viņa gribēja karali

pārtraukt, bet viņš, it kā neievērodams viņas uztraukumu, savā šķietamajā vientiesībā turpināja:

-            Tātad es jums teicu, ka man no visām pusēm draud briesmas. Man draud karalis, draud Alansonas un Anžū hercogi, draud māte karaliene, draud hercogs Gīzs, Majēnas hercogs un Lotringas kardināls. Visi! Es to jūtu! Šie draudi, protams, drīz vien pārtaps uzbrukumā, kuru es varētu novērst vienīgi ar jūsu palīdzību, jo visi tie, kuri mani neieredz, mīl jūs.

-     Mani?! - Margerita izsaucās.

-            Jā, jūs, - Navarras karalis mierīgi atbildēja. - Jūs mīl karalis Kārlis, mīl Alansonas hercogs, karaliene Kartrīna, un, beidzot, jūs mīl arī hercogs Gīzs.

-     Majestāte! - Margerita čukstēja.

-              Tas taču nav nekas dīvains, ka viņš jūs mīl! Es taču runāju par jūsu brāļiem un radiniekiem. Bet mīlēt radiniekus un brāļus mums pavēl Dievs.

-             Bet ko jūs galu galā ar to gribat teikt? - jautāja pavisam apjukusī Margerita.

-              Es gribu teikt to, ko jau teicu agrāk, - ja jūs gribētu būt ne nu mans draugs, bet mans biedrs, tad man nekādi draudi nebūtu bīstami, bet, ja jūs piebiedrojaties maniem ienaidniekiem, tad es esmu pazudis.

-     Jūsu ienaidniece es nebūšu nekad! - Margerita dedzīgi iesaucās.

-     Bet arī mans draugs ne?

-     Varbūt.

-     Bet biedrs?

-     Tas katrā ziņā!

Margerita sniedza karalim roku.

Viņš to noskūpstīja un vairs neatlaida. Viņš negribēja izjust kādu baudu, bet vienīgi savu sievu novērot.

-             Es jums ticu un uzskatu jūs par savu sabiedroto, - viņš teica. - Mūs salaulāja, kaut gan mēs viens otru nepazinām un nemīlējām. Mums neviens neprasīja, vai mēs piekrītam, kaut gan to varējām dot vienīgi mēs abi. Tāpēc mums abiem kā laulātiem draugiem vienam pret otru nevar būt nekādu saistību. Redzat, es atgādinu jūsu vēlēšanos un vēlreiz atkārtoju jau vakar teikto. Bet būt biedri mēs vienojāmies paši, neviens mūs uz to nespieda. Tā būs brīva draudzība, divu godīgu cilvēku draudzība, kuri apņēmušies palīdzēt viens otram, vai ne?

-     Jā! - Margerita atbildēja, mēģinādama atbrīvot savu roku.

-            Lai jums pierādītu, - karalis turpināja, cieši lūkodamies uz kabineta durvīm, - kā es šo draudzību cienu, es būšu pret jums gluži atklāts. Klausieties, es jums visos sīkumos pastāstīšu savu nodomu, kā uzvarēt manus ienaidniekus!

-            Jūsu augstība… - čukstēja Margerita un arī pameta skatu uz kabineta pusi.

Bearnietis, redzēdams, ka viņa viltība izdevusies, pie sevis pasmaidīja.

-             Es gribu pastāstīt… - viņš sacīja, nelikdamies ne zinis par jaunās sievietes nemieru. - Es…

-             Majestāte!… - izsaucās Margerita, strauji pieceldamās no krēsla un saķerdama karaļa roku. - Atveriet logu! Es gribu svaigu gaisu! Uztraukums… karstums… man grūti elpot…

Margerita bija ļoti bāla un tā drebēja, ka tik tikko varēja noturēties kājās.

Indriķis piegāja pie loga, kas atradās viņā galā, un atvēra to. Aiz loga šalca upe.

Margerita sekoja karalim.

-    Klusējiet, majestāte, klusējiet! Tas ir jūsu pašu labā! - viņa čukstēja.

-             Kāpēc tā? - bearnietis pasmaidīja savu parasto smaidu. - Jūs taču teicāt, ka mēs šeit esam vieni paši.

-            Teicu gan, bet jūs taču zināt, ka ar sienā iemūrētas caurules palīdzību var noklausīties visu.

-             Labi, madame, ļoti labi, - bearnietis sacīja un klusu vēl piebilda, - jūs mani nemīlat, tas taisnība, bet jūs esat godīga sieviete.

-     Ko jūs ar to gribat teikt?

-             Ja jūs būtu gribējusi mani nodot, jūs būtu atļāvusi man turpināt. Bet jūs to neļāvāt. Es taču būtu nodevis tikai sevi. Tagad es zinu: kāds te ir noslēpies, un ka jūs esat - neuzticīga sieva, bet uzticama sabiedrotā. Bet pašlaik, - bearnietis smaidot piebilda, - politikā man uzticība daudz vairāk vajadzīga nekā mīlā.

Karaliene Margo a

-     Augstība… - Margerita samulsusi murmināja.

-             Labi, labi! Par to mēs vēl parunāsim, kad iepazīsim viens otru, - Indriķis noteica. - Bet kā jūs tagad jūtaties? Vai paliek labāk?

-     Jā, majestāte, jā, - Margerita izdvesa.

-            Tagad es jūs vairs ilgāk netraucēšu. Es gribēju apliecināt jums savu cieņu un piedāvāt savu draudzību. Pieņemiet to tikpat patiesi, kā es jums to piedāvāju. Bet tagad dodieties pie miera! Ar labu nakti!

Margerita uzmeta viņam pateicības pilnu skatu un sniedza roku.

-     Paļaujieties uz mani! - viņa teica.

-     Tātad brīva un godīga politiska sadraudzība? - jautāja Indriķis.

-     Brīva un godīga, - karaliene atbildēja.

Karalis devās uz durvīm, ar acīm aicinādams Margeritu viņam sekot. Viņa kā apburta paklausīja.

Kad guļamistabas priekškars bija aiz viņiem aizdarījies, karalis apstājās.

-              Pateicos, Margerita! - Indriķis čukstēja. - Pateicos jums! Jūs esat īsta Francijas meita. Tagad cs esmu mierīgs. Jūsu mīlas vielā man būs jūsu draudzība Es jums pilnīgi uzticos, bet jūs varat paļauties uz mani. Uz redzēšanos, madame\

Indriķis maigi saņēma sievas roku un to noskūpstīja. Tad viņš izgāja koridorā.

-             Pie velna! Kas gan pie viņas varētu būt? - viņš, soļodams pa eju, murmināja. - Karalis… Anžū vai Alansonas hercogs… hercogs Gīzs? Brālis vai mīļākais, vai arī abi vienā personā? Taisnību sakot, man patlaban nav nekāda prieka tikties ar baronesi. Bet es esmu apsolījis… Dariola gaida… Vienalga! Daiļajai kundzītei tas tomēr bija jauks pārsteigums, ka es, iedams pie viņas, vispirms apmeklēju savas sievas guļamistabu. Deviņi pērkoni, šī Margo, kā viņu sauc mans svainis Kārlis IX, ir diezgaTi apburošs radījums!

Un Navarras karalis, mazliet šaubīdamies, sāka kāpt pa trepēm, kuras veda uz madante de Sovas istabām.

Margerita sekoja vīram ar acīm, kamēr tas bija pazudis, un tad atgriezās guļamistabā. Hercogs stāvēja kabineta durvīs. Uzmetot viņam skatienu, jaunā sieviete i/juta sirdsapziņas pārmetumus.

Hercoga uzacis bija savilktas, skatiens nopietns un norūpējies. - Šodien Margerita ietur neitralitāti, bet pēc nedēļas viņa jau būs ienaidnieku pusē, - viņš sacīja.

-     Tātad jūs noklausījāties? - Margerita vaicāja.

-     Ko tad citu lai es būtu darījis?

-              Un jums šķiet, ka es neizturējos tā, kā bija jāizturas Navarras karalienei?

-     Nē, bet tā, kā vajadzēja izturēties hercoga Gīza mīļākajai!

-              Hercog, - sacīja karaliene, - es nemīlu savu vīru, bet nevienam nav tiesības man prasīt, lai es ļaunos nolūkos izmantotu viņa uzticību. Sakiet no sirds, vai jūs atklātu savas sievas noslēpumu?

-            Pietiek, kundze, pietiek, - hercogs skumji palocīja galvu. - Es redzu, ka tagad jūs mani vairs nemīlat tā kā toreiz, kad jūs pastāstījāt karaļa nodomus attiecībā uz mani un maniem piekritējiem.

-            Karalis bija spēcīgs, jūs - vājš. Tagad Indriķis ir nespēcīgs, bet vara jūsu pusē. Redzat nu, mana loma nav mainījusies.

-     Tikai jūs pārejat no vienas partijas otrā.

-     Izglābdama jums dzīvību, es ieguvu šādas tiesības.

-             Labi, augstība. Bet tā kā šķiroties mīlētāji atdod visu, ko kādreiz viens no otra saņēmuši, tad es izdevīgā brīdī papūlēšos izglābt jūsu dzīvību. Tad mēs norēķināsimies.

Ar šiem vārdiem hercogs palocījās un izgāja ārā. Margerita nemēģināja viņu aizturēt.

Gijona pavadīja hercogu līdz logam ar izlauztajām restēm. Indriķis nolaidās grāvī un kopā ar pāžu devās uz Gīzu hoteli.

Pa to laiku Margerita, domās nogrimusi, sēdēja pie loga.

-            Jauka kāzu nakts! - viņa čukstēja. - Vīrs aizbēg, bet mīļākais pamet vienu!

Tajā brīdī aiz grāvja pa ielu no Boija vārtu puses Monē dzirnavu virzienā gāja kāds skolnieks un skanīgā balsī dziedāja sentimentālu dziesmiņu.

Dzirdot šo grūtsirdīgo dziesmiņu, Margerita Valuā skumji pasmaidīja. Kad jaunā dziedātāja balss tālumā apklusa, viņa aizvēra logu, pasauca Gijonu, lai istabene palīdz noģērbties, un devās gulēt.

## III. Karalis dzejnieks

Nākamajās svētku dienās dejas un turnīri pamīšus sekoja cits citam.

Divas agrāk naidīgās partijas sapratās arvien labāk. Pret hugenotiem visi izturējās ar tādu laipnību un sirsnību, ka mazpamazām padevās pat visneticīgākie. Kotona tēvs ēda pusdienas un plītēja kopā ar baronu de Kurtomē; mūzikai skanot, hercogs Gīzs vizinājās gondolā pa Sēnu kopā ar princi Kondē.

Parasti drūmais un domīgais karalis Kārlis tagad bija jautrs un nekādi nevarēja iztikt bez sava svaiņa Indriķa. Māte karaliene bija tik jautrā garastāvoklī un tā aizņemta ar spalvām, mežģīnēm, dārglietām un citiem greznumiem, ka nevarēja pat mierīgi gulēt.

Pat hugenoti sāka tērpties zīdā un samtā, uz saviem karogiem izšuva lepnus uzrakstus un pastaigājās gar balkoniem - tāpat kā katoļi. Viss liecināja par nosvēršanos uz reformātu ticības pusi un likās, ka viss galms gatavojas kļūt par protestantiem. Arī piedzīvojumu ziņā rūdītais admirālis ļāva sevi apmānīt - tāpat kā visi pārējie. Viņš bija tik apstulbis, ka vienā jaukā dienā veselas divas stundas piemirsa grauzt savu zobu bakstāmo, kas parasti no pulksten diviem pēcpusdienā (tad beidzās pusdienas) līdz astoņiem vakarā (tad viņš sēdās pie vakariņu galda) bija viņa mīļākā nodarbošanās.

Tās dienas vakarā, kad admirālis savādā garastāvokļa dēļ bija aizmirsis visus savus jaukos ieradumus, karalis Kārlis IX pie sevis bija ielūdzis tuvu draugu pulciņu. Viņu vidū bija arī Navarras Indriķis un hercogs Gīzs. Pēc vakariņām karalis ieveda viesus savā guļamistabā, lai parādītu paša izgudrotus vilku slazdus. Viņš sāka tiem skaidrot par lamatu asprātīgo ierīci, tad pēkšņi apstājās un jautāja:

-      Vai admirālis šovakar nebūs? Kas ar viņu nolicis? Vai kāds no jums nav viņu redzējis?

- Jūsu majestāte, ja jums rūp admirāļa veselība, tad es varu jūs nomierināt, - sacīja Navarras Indriķis. - Es viņu redzēju šodien sešos no rīta un septiņos vakarā.

-    O! Kā jaunais vīrs jūs, Indriķi, ceļaties pārāk agri, - noteica karalis, cieši noraudzīdamies svainī.

-     Jā, majestāte, šorīt es piecēlos agri, - bearnietis atbildēja. - Pie admirāļa, kurš zina visu, es gribēju noskaidrot, vai daži manas svītas ļaudis, kuri atrodas ceļā, vēl nav ieradušies.

-     Vēl jauni pavadoņi? Jums jau tā kāzu dienā svītā bija astoņi simti cilvēku un kopš tā laika tā vēl aizvien palielinās. Vai jūs negribat mums uzbrukt? - Kārlis IX smiedamies jautāja.

Hercogs Gīzs īgni savilka uzacis.

-     Majestāte, klīst baumas par karu ar Flandriju, - atbildēja Navarras Indriķis. - Tāpēc es atsaucu no savas zemes visus, kas varētu noderēt jūsu augstībai.

Hercogs Gīzs, atcerēdamies, ka kāzu naktī Indriķis bija atgādinājis Margeritai par kādu viņa nodomu, sāka klausīties uzmanīgāk.

-      Labi, ļoti labi! - karalis viltīgi pasmaidīja. - Jo vairāk, jo labāk! Sauciet vien, Indriķi! Bet kas viņi tādi ir? Es ceru, ka tie būs varonīgi puiši?

-     Nezinu, jūsu majestāte, vai viņi var līdzināties jūsu augstības vai arī Anžū hercoga, vai hercoga Gīza pavadoņiem, bet visus šos ļaudis es pazīstu un es zvēru, ka viņi izdarīs visu, kas vien ir iespējams.

-     Cik viņu būs?

-     Desmit vai divpadsmit cilvēki.

-     Kā viņus, sauc?

-     Es patlaban visus vārdus nevaru atcerēties, izņemot vienu, kuru kā slavenu kareivi man ieteica Teliņi, šķiet, de la Molu…

-     De la Mols? Vai tas nav provansietis Leraks de la Mols? - jautāja karalis, kas teicami pārzināja Francijas ģenealoģiju.

-      Tas pats, jūsu majestāte. Kā redzat, es rckrutēju kareivjus pat Provansā.

-     Bet es, - zobgalīgi smaidīdams, sacīja hercogs Gīzs, - es iešu vēl tālāk, nekā viņa augstība, Navarras karalis. Es salasīšu uzticīgos katoļus pat Pjemontā!

-     Katoļi vai hugenoti, tas ir vienalga, ja tikai viņi ir varonīgi ļaudis,

-     atbildēja karalis.

Šo piezīmi, kas katoļus un protestantus nostādīja līdzīgā stāvoklī, viņš izteica tik vienkārši, ka pat hercogs Gīzs pabrīnījās.

Šai brīdī ienāca admirālis Koliņī. Pirms dažām dienām karalis bija atļāvis admirālim ienākt bez iepriekšējas pieteikšanās.

-    Jūsu majestāte runā par mūsu flāmiem? - sadzirdējis karaļa pēdējos vārdus, admirālis jautāja.

-     O, lūk, arī mans tēvs admirālis! - izpletis rokas, Kārlis IX iesaucās.

-      Vajag tikai runāt par karu, par varoņiem, kā viņš tūdaļ klāt. Tā magnēts pievelk dzelzi. Mans svainis, Navarras karalis, un mans brālēns Gīzs gaida pastiprinājumus jūsu armijai. Mēs par to patlaban runājam.

-      Un šie pastiprinājumi tuvojas, - admirālis atbildēja.

-     Vai jums ir kādas ziņas? - jautāja Indriķis.

-    Jā, mans dēls, galvenokārt par de la Molu. Vakarā viņš bija Orlcānā, bet rīt vai parīt ieradīsies Parīzē.

-     Velns lai parauj! - iesaucās hercogs Gīzs. - Kā gan admirāļa kungs zina, kas notiek trīsdesmit vai četrdesmit ljē no šejienes? Vai viņš māk burt? Es labprāt gribētu dzirdēt tikpat pārliecinošu stāstījumu par to, kas notiek vai patiesībā kas notika pie Orleānas?!

Koliņī neievēroja hercoga Gīza dzēlīgos vārdus, kas atgādināja par viņa tēva Fransuā Gīza nāvi. Viņu pie Orleānas bija nogalinājis Paltrī de Merē, turklāt visi domāja, ka pie tā vainīgs bijis admirālis Koliņī.

-      Jā, hercog, es aizvien esmu burvis, - admirālis vēsi un cienīgi atbildēja, - kad es par savām vai karaļa lietām gribu iegūt drošas ziņas. Mans sūtnis pirms stundas atgriezās no Orleānas. Mainīdams pasta zirgus, viņš nobrauca trīsdesmit divus ljē dienā. De la Mols ceļo ar saviem zirgiem, dienā nobraukdams tikai desmit ljē. Tātad viņš būs še tikai divdesmit ceturtajā augustā. Tā arī ir visa mana burvība!

-      Bravo, manu tēv! Jauka atbilde! - iesaucās Kārlis IX. - Pierādiet šiem jaunekļiem, ka ne vien gadi, bet ari gudrība izbalinājusi jūsu galvu. Lai viņi labāk iet, lai savā starpā runā par mīlu un turnīriem, mēs parunāsim par karu! Labi padomdevēji rada labus karaļus, vai ne, manu tēv? Ejiet, ejiet, kungi, man jāparunā ar admirāli.

Jaunie ļaudis izgāja: Navarras karalis pa priekšu, bet viņam sekoja hercogs Gīzs. Izgājuši no istabas, viņi salti palocījās un tūdaļ katrs devās uz savu pusi.

Koliņī uztraukts noskatījās viņiem pakal. Katru reizi, kad šie abi naidīgie jaunekļi satikās, viņš baidījās, ka tik tic nesāk ķildoties. Kārlis IX noprata, kas satrauc admirāli, un, piegājis pie viņa, satvēra viņa roku.

-     Neraizējieties, manu tēv, - viņš teica, - cs pratīšu viņus piespiest būt mums paklausīgiem. Kopš mana māte vairs nav karaliene, es esmu kļuvis par īstu karali. Bet viņa vairs nav karaliene, kopš Koliņī ir mans tēvs.

-     O, majestāte, - sacīja Koliņī, - karaliene Katrīna…

-     Viņa ir ķildīga sieviete! Ar tādu nekāds miers nav iespējams. Šie itāļu katoļi ir īsti velni, kuri domā vienīgi par iznīcināšanu. Turpretim es gribu visus ne vien samierināt, bet protestantiem uzticēt arī varu. Mans tēvs un citi dzīvo pārāk izlaidīgi, apgrūtina mani ar saviem mīlestības pierādījumiem un trakulībām. Zini, ko es tev teikšu, - Kārlis IX turpināja vēl draudzīgākā balsī,- no visiem galminiekiem es uzticos vienīgi saviem jaunajiem draugiem! Tavāna godkārība man šķiet šaubīga; Velvils vairāk par visu mīl labu vīnu un par mucu gatavs pārdot savu karali; Monmoransī domā tikai par medībām un dienām dzīvo pie suņiem un vanagiem; grāfs Recs ir spānietis, Gīzi - lotringieši. Lai tas Kungs piedod, bet man liekas, ka visā Francijā palikuši tikai trīs īsti franči - es, mans svainis Navarras Indriķis un tu. Bet mani saista tronis un es nevaru komandēt karapulkus; medības Senžcrmenā un Raumbulā - lūk, vislielākais, ko es varu atļauties. Mans Navarras svainis vēl pārāk jauns un nepieredzējis. Turklāt man šķiet, ka viņš kā divas ūdens lāses līdzīgs savam tēvam Antonijam, kuru aizvien nomocīja sievietes. Tātad esi palicis vienīgi tu, manu tēv, - varonīgs kā Jūlijs Cēzars un gudrs kā Platons. Un es patiešām nezinu, kas būtu izdevīgāk: atstāt tevi šeit par manu padomdevēju vai sūtīt pie karapulkiem. Bet, ja tu būsi mans padomnieks, kas tad komandēs? Un, ja tu vadi karapulkus, kas man dos padomu?

-     Kungs, vispirms ir jāuzvar, - atbildēja Koliņī. - Padomi noder pēc uzvaras.

-     Tu tā domā, manu tēv? Labi, lai noliek tā! Pirmdien tu dosies uz Flandriju, bet es uz Ambuāzu.

-     Jūsu majestāte aizceļos no Parīzes?

-     Jā, šie svētki un viss šis troksnis mani ir nogurdinājis. Es neesmu vis darba darītājs, bet gan sapņotājs. Man vis nevajadzētu būt karalim, bet gan dzejniekam. Es tev uzdodu izveidot kaut ko līdzīgu valsts padomei, kura uzņemsies valdīšanu, kamēr tu atradīsies karā. Ja arī mana māte tur piedalīsies, tad viss būs labi. Es jau aizrakstīju Ronsāram, lai viņš ierodas Ambuāzā. Tur divatā, tālu no trokšņa, no pasaules un naidniekiem, biezo mežu ēnā, upes vai čalojoša strauta krastā mēs pārrunāsim dievības jautājumus, - kas gan var būt šīs nožēlojamās dzīves vienīgais mierinājums. Vai vēlies, cs tev nolasīšu dzejoli, kurā cs lūdzu Ronsāru atbraukt? Es to uzrakstīju šorīt.

Koliņī pasmaidīja, Kārlis IX pārvilka roku pār savu dzelteno un gludo, ziloņkaulam līdzīgo pieri un dziedošā balsī sāka deklamēt sacerētās rindas.

-     Bravo, majestāte, bravo! - iesaucās Koliņī. - Kaut gan mans darbs ir karošana un es dzejā maz ko saprotu, bet man šķiet, ka šis dzejolis līdzinās vislabākajiem dzejoļiem, kādus reiz uzrakstījis Ronsārs, Dorē vai pat Francijas kanclers Mišels dc l'Ospitāls.

-     Ak, manu tēv, ja tā būtu taisnība! - sacīja Kārlis IX. - Dzejnieks valda pār pasauli un es tāds cenšos būt. Paklausies, ko es pirms dažām dienām aizrakstīju savam dzejas skolotājam.

Un karalis nolasīja vēl vienu dzejoli.

-     Majestāte, - tcica Koliņī, - es zināju, ka jūs pļāpājat ar mūzām, bet nezināju, ka viņu padomus jūs vērtējat augstāk par visiem pārējiem.

-      Izņemot tavus, manu tēv, izņemot tavus! Un tevi es gribu iecelt valdības priekšgalā, lai nekas netraucētu manām sarunām ar mūzām. Klausies! Man pašlaik jāgatavo atbilde jaunajam madrigālam, kuru man atsūtīja mans dārgais, lielais dzejnieks. Tāpēc es tagad tev nevaru iedot visus papīrus, ar kuriem tev jāiepazīstas, lai saprastu domstarpības starp mani un Fīlipu. Bez tam man vēl ir kāds manu ministru izstrādāts kara plāns. Es visu to sameklēšu un tev nodošu rīt no rīta.

-     Cikos, jūsu majestāte?

-     Desmitos. Kaut arī cs tajā laikā rakstu dzejas un esmu ieslēdzies darba kabinetā, nāc vien iekšā un paņem papīrus. Tic atradīsies tur uz galda sarkanajā portfelī. Tas ir tik spilgtā krāsā, ka tu nekļūdīsies. Bet tagad cs iešu rakstīt Ronsāram!

-     Ardievu, majestāte!

-     Ardievu, manu tēv!

-     Jūsu roku!

-     Manu roku? Ko tu runā? Manos skāvienos, pie manas sirds, lūk, tava vieta! Nāc šurp, mans vecais cīņas ērgli, nāc šurp!

Un Kārlis IX, apskāvis noliekušos Koliņī, noskūpstīja viņa sirmos matus.

Mitrās acis slaucīdams, admirālis izgāja no zāles.

Kārlis IX ar acīm sekoja viņam, kamēr tas pazuda viņa skatam un, uzmanīgi ieklausīdamies, nogaidīja, līdz noklusa viņa soļu troksnis. Tad viņš kā parasti nolieca galvu sāņus un klusi iegāja savā ieroču kabinetā.

Tā bija karaļa mīļākā istaba. Te viņam Pompcjs mācīja kauties ar rapieriem un Ronsārs skoloja dzejas mākslā. Te atradās viņa slavenā visdažādāko uzbrukuma un aizsardzības ieroču kolekcija. Visas sienas bija nokārtas ar cirvjiem, vairogiem, šķēpiem, halcbardām, pistolēm un šautenēm. Vēl šodien slavens ieroču meistars bija atnesis lielisku arkebūzu, kuras stobru sudraba inkrustācijā rotāja paša karaļa sacerētā četrrinde:

"Ticības sargiem es skaista un dārga,

Karaļa naidniekiem - skaista un barga."

Iegājis kabinetā, Kārlis IX rūpīgi aizslēdza durvis. Viņš piegāja pie pretējās sienas un pacēla aizkarus, kas aizsedza ieeju otrā istabā. Tur pie lasāmā galdiņa ceļos bija nometusies kāda sieviete, kas lūdza Dievu.

Karalis ienāca ļoti klusu un mīkstā grīdsega noslāpēja viņa soļus, tāpēc ceļos nometusies sieviete neatskatījās, bet turpināja skaitīt lūgšanu. Kārlis apstājās un mirkli domīgi lūkojās dievlūdzējā.

Tā bija apmēram trīsdesmit piecus gadus veca sieviete, kuras skaistumu vēl uzkrītošāku padarīja Ko apkaimes zemnieces apģērbs, kas viņai bija mugurā. Galvā viņai bija augsta aube, kādas Francijā bija modē Bavārijas Elizabetes valdīšanas laikā. Ap viņas skaistajiem gurniem klājās zelta izšuvums - kā tagadējām zemniecēm Nctunā un Sorā.

Istaba, kuru šī sieviete apdzīvoja jau divdesmit gadus, atradās blakus karaļa guļamistabai un atgādināja savādu greznības un raupjas vienkāršības sajaukumu. Likās, ka šeit pils savienota ar vienkāršu būdiņu, bet būdiņa - ar pili. Tas bija kaut kas vidējs starp vienkāršu zemnieces d/īvokli un augstākās sabiedrības dāmas apartamentiem. Ozolkoka lasāmo galdiņu, pie kura bija nometusies ceļos dievlūdzēja, greznoja brīnišķīgi izgriezumi un sedza samta sega ar zelta bārkstīm. Bet Bībele, kuru viņa turēja rokās, - sieviete bija protestante, - bija veca un saplēsta, viena no tām, kādas sastopamas vienīgi visnabadzīgākajās mājās.

Un viss šajā istabā bija tāds pats kā lasāmais galdiņš un Bībele.

-     Madlēna! - iesaucās karalis.

Ceļos nometusies sieviete, izdzirdusi pazīstamu balsi, smaidīdama pacēla galvu.

-     O, tas tu, manu dēl, - viņa sacīja, pieceldamās kājās.

-     Jā, tas esmu es, 'aukle. Nāc šurp!

Kārlis IX nolaida aizkarus un atsēdās uz krēsla atzveltnes.

-     Ko tu vēlies, Šarl? - aukle jautāja.

-     Nāc šurp un runā klusāk!

Viņa piegāja, izturēdamās visai vaļīgi, ko varēja izskaidrot ar mātes maigumu pret viņas audzināto bērnu, kaut gan tā laika zobgaļi to centās izskaidrot ar citām, ne tik tīrām attiecībām.

-     Te es esmu, runā! - viņa teica.

-     Vai cilvēks, kuram cs liku atnākt, ir ieradies?

-     Viņš ir šeit jau pusstundu.

Kārlis piegāja pie loga, lai pārliecinātos, vai kāds viņus nenovēro, paklausījās pie durvīm, vai kāds nenoklausās, noslaucīja putekļus no dažiem ieročiem un noglāstīja lielo kurtu, kurš pastāvīgi sekoja viņam pa pēdām un apstājās tad, kad karalis apstājās.

-     Labi, aukle, - karalis beidzot sacīja, - pasauc viņu!

Aukle izgāja no kabineta. Karalis piegāja pie kāda galda, uz kura atradās dažādi ieroči, un atspiedās pret to.

Tiklīdz viņš bija piegājis pie galda, tā aizkari atkal pavērās un ienāca gaidītais cilvēks.

Tas bija apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar viltīgām acīm, pūces knābim līdzīgu degunu un izspīlētiem vaigu kauliem. Viņš centās savai sejai piešķirt godbijīgu izteiksmi, taču viņa bailēs nobālējušās lūpas spēja savilkties vienīgi liekulīgā smaidā.

Kārlis nemanot aizlika roku aiz muguras un paņēma kādu jaunizgudrotu pistoli, kuru varēja iedarbināt nevis ar degli, bet gan ar kramu, tam saskaroties ar mazu tērauda ritenīti. Tad viņš pavērsa savas tumsās acis pret ienācēju, turklāt ļoti skali un visnotaļ daiļskanīgi svilpodams kādu no savām iecienītākajām mednieku dziesmiņām.

Mirkli karalis uzlūkoja nepazīstamo, kurš mulsa arvien vairāk.

-     Jūsu vārds ir Fransuā de Luvjē Morvcls? - karalis beidzot jautāja.

-     Jā, majestāte.

-     Jūs esat petardiešu priekšnieks?

-     Jā, majestāte.

-     Es gribēju jūs redzēt.

Morvels palocījās.

-             Jūs zināt, - Kārlis IX, stingri uzsvērdams katru vārdu, turpināja, - ka es vienādi mīlu visus savus pavalstniekus?

-              Es zinu, ka jūsu augstdzimtība ir savas tautas tēvs, - Morvcls nomurmināja.

-      Un ka hugenoti man ir tādi paši bērni kā katoļi?

Morvels neatbildēja. Tikai drebuļi, kas viņu kratīja visu laiku, kļuva stiprāki.

Karaļa asajam skatam tas nepalika nemanīts, kaut gan Morvels stāvēja dziļā tumsā.

-             Liekas, ka jums tas ne visai patīk? - karalis turpināja. - Jūs taču tik cietsirdīgi vajājat hugenotus. '

Morvels nokrita ceļos.

-     Jūsu majestāte, - viņš čukstēja, - neticiet…

-             Es ticu, - sacīja Kārlis. Viņa skats, kas dzēla Morvelu, tagad bija zibenīgi dzirkstošs. - Es ticu, ka Monkontūrā jums ļoti gribējās nogalināt ģenerāli, kurš nesen izgāja no šā kabineta. Es ticu, ka jums tas neizdevās un tad jūs iestājāties mana brāļa Anžū hercoga karapulkā. Beidzot es ticu arī tam, ka vēlāk jūs otrreiz pārgājāt prinča pusē un iestājāties marķīza de Ninī de Senfāla pulkā…

-     Ū, majestāte!

-     Tas bija godīgs pikardiešu virsnieks.

-    Žēlojiet, žēlojiet mani, jūsu augstdzimtība!

-             Jā, tas bija lielisks virsnieks, - turpināja Kārlis IX. Un viņa sejā iegailējās zvēriska cietsirdība. - Viņš pieņēma jūs kā dēlu, deva jums pajumti,-drēbes, ēdienu…

Morvels izmisumā ievaidējās.

-             Liekas, ka jūs viņu saucāt par tēvu, - karalis cietsirdīgi turpināja, - un bijāt viņa dēla, jaunā de Ninī draugs?

Morvels, vēl arvien stāvēdams uz ceļiem, Kārļa IX skatienu mākts, saduga arvien zemāk.

-          Bez tam, - karalis nerimās, - runā, ka jums par admirāļa nogalināšanu nācās no hercoga Gīza saņemt desmittūktoš ekiju.

Morvels klusēja. Viņš nepretojās šiem apvainojumiem, kuri bija pareizi visos sīkumos, bet Kārlis IX no jauna ļoti skaļi un veikli sāka svilpot savu mednieku dziesmiņu.

-         Nu, slepkavas kungs, - brīdi klusējis, viņš ierunājās, - man jums jāsaka, ka es labprāt gribētu jūs pakārt.

-     O, jūsu majestāte! - iesaucās Morvcls.

-       Jaunais Ninī to man lūdza vēl vakar un es, patiesību sakot, nezināju, ko viņam atbildēt, jo šis lūgums taču ir taisnīgs.

Morvels lauzīja rokas.

-        To apstiprina arī fakts, - karalis turpināja, - ka es, kā jūs pats to atzināt, esmu savas lautas tēvs, un tagad, kad esmu samierinājies ar protcstanliem, viņi man ir tādi paši bērni kā katoļi. To jau es jums stāslīju.

-       Jūsu majestāte, - galīgi sagurušais Morvels ierunājās, - mana dzīvība atrodas jūsu rokās: dariet ar to, ko vēlaties!

-     Jums taisnība, es par to nedotu ne obolu!

-        Majestāte, vai paliesi es ne ar ko nevarētu savu noziegumu izpirkt? - slepkava jautāja.

-     Nezinu! Ja es būtu jūsu vietā, bet tā, paldies Dievam, nav…

-         Kas lad būtu, jūsu augstdzimtība? Kas tad būtu, ja jūs atrastos manā vielā? - čukstēja Morvels, cieši skatīdamies Kārlī.

-     Man liekas, ka es prastu izkulties no nelaimes, - beidza karalis.

Morvels piecēlās uz viena ceļa un, atspiedies uz rokas, uzmanīgi

lūkojās Kārlī, lai pārliecinātos, vai tas par viņu nezobojas.

-        Protams, es ļoti mīlu jauno Ninī, - turpināja karalis, - bet es pārāk mīlu arī savu brālēnu Gīzu. Un, ja viņš lūglu mani dāvāt dzīvību tam cilvēkam, kuru Ninī lūdz pakārt, man jāatzīstas, cs justos ļoti neveikli. Tomēr, ievērojot politiku un reliģiju, man vajadzētu izpildīt brālēna Gīza vēlēšanos. Kaut gan de Ninī ir lielisks, varonīgs virsnieks, taču ar Lotringas hercogu viņš nevar mēroties.

Dzirdot karaļa vārdus, Morvels pamazām izslējās taisns - kā cilvēks, kas lēni atžirgst no briesmīga trieciena. Beidzot viņš piecēlās.

-         Tātad, atrodoties tādā bezizejas stāvoklī, - karalis atkal uzsāka, - jums vispirms vajadzētu iegūt mana brālēna Gīza labvēlību. Vēl vakar viņš man teica…

Morvels panāca dažus soļus uz priekšu.

-       Jūsu augstība, - viņš teica, - jūs varat iedomāties - ik rītus pulksten desmitos mans niknākais ienaidnieks, atgriežoties no Luvras, iet pa Senžermcnokseruā ielu. Es viņu redzu pa aizrestoto logu pirmā stāvā no mana bijušā skolotāja kanoniķa Pjēra Pilā istabas. Katru dienu es redzu savu naidnieku un katru dienu lūdzu velnu, lai tas viņu ierautu peklē.

-             Redzat, Morvel, ja jūs būtu šis velns, vai vismaz uz brīdi ieņemtu viņa vietu, manam brālēnam Gīzam tas ļoti patiktu.

Morvela lūpas, kas pēc pārdzīvotajām bailēm vēl bija bālas, savilkās ļaunā smaidā.

-             Bet, jūsu majestāte, - viņš ierunājās, - cs taču nevaru izdarīt tā, lai zeme atvērtos un aprītu hercoga Gīza ienaidnieku.

-            Cik es atceros, tad ar varonīgo de Ninī jums iecerētais tomēr izdevās. Jūs varbūt teiksit, ka tad jums palīdzēja pistole. Vai tagad jums tās nav?

-             Ar arkebūzu es šauju vēl labāk nekā ar pistoli, jūsu majestāte, - atbildēja slepkava, kurš tagad jau bija pilnīgi nomierinājies.

-             Pistole vai arkebūza, vai nav vienalga? Es ticu, ka mans brālēns nestrīdēsies par to, kādu ieroci jūs izvēlēsities.

-             Bet man nepieciešams tāds ierocis, kuram es varu pilnīgi uzticēties. Varbūt, ka man vajadzēs šaut no tālienes.

-             Šajā istabā atrodas desmit arkebūzas, ar kurām es simtpiecdesmit soļu attālumā iešauju zelta ekijā. Vai negribat ņemt vienu no tām?

-            Ar lielāko prieku, jūsu augstdzimtība! - iesaucās Morvels, pieiedams pie arkebūzas, kura karalim bija atnesta tikai šodien.

-              Nē, tikai ne to, - sacīja karalis, - to cs glabāju sev. Tuvākajās dienās es rīkoju lielās medības, kurās izmantošu šo arkebūzu. No visām pārējām varat izvēlēties to, kas tīk.

Morvels izmeklēja arkebūzu un noņēma to no sienas.

-     Kas ir šis naidnieks, jūsu majestāte? - viņš jautāja.

-              Kā lai es zinu? - nicinoši paskatīdamies uz slepkavai Kārlis IX atbildēja.

-     Tad es prasīšu hercogam Gīzam, - Morvels norūca.

Karalis paraustīja plecus.

-             Nejautājiet nevienam, - viņš sacīja. - Gīzs jums neatbildēs. Vai lad par tādām lietām kāds vaicā? Tam, kas negrib, lai viņu pakar, jāuzmin pašam.

-     Bet, kā lai es viņu pazīstu?

-              Es jums jau teicu, ka viņš katru rīlu pulksten desmitos iet gar kanoniķa istabas logu.

-             Gar to logu iet daudz ļaužu. Ja jūsu majestāte norādītu uz kādu sevišķu pazīmi…

-             O, tas nav grūti. Tā, piemēram, rīt viņš nesīs sarkanu saljānādas portfeli.

-            Ar to pilnīgi pietiek, jūsu augstdzimtība. Pateicos! Lūdziet par mani Dievu!

-             Tūkstoš velnu! Labāk pats lūdziet sātanu! Tikai ar viņa palīdzību jūs izbēgsit no cilpas.

-     Ardievu, jūsu majestāte!

- Ardievu! Tomēr neaizmirstiet, - ja rit pēc desmitiem par jums neko nerunās, vai runās kaut ko pirms tam, tad Luvrā vēl ir arī apakšzemes cietums!

Un Kārlis IX no jauna sāka svilpot savu iecienīto dziesmiņu.

## IV. 1572. gada 24. augusta vakars

Grāfs de la Mols ieradās Parīzē caur Senmarseļas vārtiem 24. augusta vakarā - kā jau admirālis to bija paredzējis. Viņš nicinoši uzlūkoja daudzās viesnīcas, kuru zīmējumiem izkrāsotās izkārtnes rēgojās pa labi un kreisi. Notriecis savu putās sajāto zirgu līdz pilsētas centram, de la Mols pārjāja Mobēra lauku, Mazo un Dievmātes tiltu, turpināja ccļu pa Sēnas piekrasti, līdz apstājās Brezēnas ielas stūrī. Tā ir tagadējā de l'Arbrsekas ielā, kā mēs to turpmāk arī sauksim.

Jauneklis iegriezās minētajā ielā. Pa kreisi čīkstēdama šūpojās jauna, skaista izkārtne, turklāt tai piekārtie zvaniņi jautri skanēja. Tā saistīja jātnieka uzmanību, un viņš apstājās otrreiz. Izkārtni greznoja uzraksts "Skaistā zvaigzne", kas bija uzkrāsots virs zīmējuma, kurš izsalkušajam ceļiniekam bija ļoti tīkams: tvaikos cepās putns, bet apakšā stāvēja cilvēks sarkanā mētelī, dīvainajai zvaigznei pretī stiepdams rokas, kurās atradās naudas maks.

"Lūk, viesnīca, kura par sevi pastāsta tik kārdinoši," jauneklis nodomāja. "Tās saimnieks droši vien ir liels blēdis. Es dzirdēju, ka de l'Arbrsekas iela nav tālu no Luvras, un ja šī vicsnīca daļēji atbilst savai izkārtnei, tad man šeit klāsies labi."

Kamēr jaunais ceļotājs tā pie sevis domāja, no pretējās, Senonorē ielas, izjāja otrs jātnieks un arī apstājās, pārsteigumā uzlūkodams "Skaistās zvaigznes" izkārtni.

Jātnieks sēdēja baltā spāņu zirgā un bija tērpies melnā kamzolī, tumši violetā samta mētelī un melnos zābakos. Viņa ieroči bija zobens ar kalta tērauda rokturi un tāds pats duncis. Viņa apģērbs un izturēšanās liecināja par īstu kavalieri. Šis jauneklis bija aptuveni divdesmit četrus gadus vecs, iebrūnu seju, zilām acīm, mazām ūsiņām, ļoti daiļu muti un burvīgiem zobiem, kas, smaidot maigi skuņijo smaidu, it kā apmirdzēja viņa seju.

Otrs ceļotājs bija pilnīgs pretstats pirmajam. No viņa lielās platmales atliektām malām ārā spraucās biezi, savēlušies, gandrīz sarkani mali, pelēkas acis vismazākajās dusmās iekvēlojās ogļmelnas, viņa seja bija viegli sārta, lūpas plānas, sarkanas ūsas un lieliski zobi. Vispār sejas, plato plecu un lielā auguma dēļ viņu varēja saukt par skaistu puisi, likai

šis skaistums bija mazliet parupjš. Jau veselu stundu viņš jādelēja pa ielām un, it kā viesnīcu meklēdams, skatījās visos logos, no kuriem viņā ar labpatiku noraudzījās daudzas sievietes.

Abi jātnieki labu laiku aplūkoja "Skaisto zvaigzni". Tad svešais paskatījās uz de la Molu un pirmais ierunājās:

-      Šķiet, ka no šejienes līdz Luvrai nav tālu? - viņš jautāja tajā šausmīgajā kalnu iedzīvotāja izloksnē, pēc kuras starp simtiem atbraucējiem arvien varēja pazīt pjemontieti. - Es redzu, ka mūsu gaumes ir līdzīgas. Un tas man ļoti glaimo.

. - Šī viesnīca, šķiet, nav tālu no Luvras, - uzrunātais atbildēja līdzīgā, tikpat neciešamā pjemontiešu izloksnē. - Bet es nezinu, vai man ir tas gods būt ar jums vienisprātis. Es vēl pārdomāju un neko noteiktu neesmu izlēmis.

-      Un jūs, kungs, vēl šaubāties? Ir redzams, viesnīca nav slikta. Vai varbūt man tā šķiet tikai jūsu klātbūtnē. Lai nu kā, jums tomēr jāatzīst, ka izkārtne ir skaista.

-     O, bez šaubām! Bet tieši tā manī rada neuzticību. Stāsta, ka Parīzē esot daudz blēžu un izkārtne var būt tāds pats slazds, kā viss pārējais.

-      Nieki! - iesaucās pjemontietis. - Man no blēžiem nav bailes! Ja man viesnīcas saimnieks nepasniegs tik labi izceptu putnu, kā tos tur uz izkārtnes, tad es viņu pašu uzduršu uz iesma un izcepināšu pēc savas gaumes! Iesim, kungs!

-     Jūs mani galīgi pārliecinājāt, - smiedamies atbildēja de la Mols. - Lūdzu, ejiet pirmais!

-     O, mans kungs, zvēru pie savas dvēseles, to es nekad nedarīšu! Es esmu vienīgi jūsu padevīgs kalps, grāfs Anibāls de Kokonna.

-     Bet es jūsu - grāfs Zozefs Hiacints Bonifācijs de Lerāns de la Mols.

-     Tādā gadījumā sadosimies rokās un iesim abi reizē!

Šāda abām pusēm izdevīga priekšlikuma sekas bija tādas, ka jaunekļi nolēca no zirgiem, pavadas pameta staļļa puisim, saķērās rokās un, sakārtojuši zobenus, devās uz viesnīcas durvīm, pie kurām stāvēja mājvietas saimnieks. Pretēji šādas sugas ļaudīm, viņš nācējiem nepievērsa nekādu vērību un turpināja sarunāties ar slaidu, kalsnu cilvēku, kas bija tinies tumšā mēteli un stipri atgādināja spārnus izpletušu ūpi.

Pienācis abiem klāt, Kokonna, aizvainots par paša un biedra neievērošanu, paraustīja saimnieku aiz piedurknes. It kā pēkšņi pamodināts, tas satrūkās, un, atvadīdamies no sava sarunas biedra, vēl noteica: - Uz redzēšanos! Pienāciet drīzāk un katrā ziņā paziņojiet par noteikto stundu!

-     Nu, godājamais, - sacīja Kokonna, - jūs laikam neredzat, ka mēs arī gribam ar jums iepazīties?

-    O, atvainojiet, kungi! - atbildēja viesnīcas saimnieks. - Es jūs nemaz neredzēju.

-             Velns lai parauj! Jums gan labāk būtu mūs redzēt! Bet tagad, kad esat mūs pamanījis, papūlieties nesaukt mūs par kungiem, bet gan - par grāfu kungiem.

La Mols stāvēja malā, atļaudams rīkoties Kokonnam, kurš bija apņēmies visu nokārtot. Kaut gan viņš sarunā nepiedalījās, tomēr sarauktās uzacis liecināja, ka vajadzības gadījumā viņš nekavēsies palīdzēt.

-              Tātad, grāfa kungs, ko jūs vēlaties? - viesnīcnieks gluži mierīgi jautāja.

-              Nu, tagad jau skan mazliet labāk, vai ne? - vaicāja Kokonna, vērsdamies pie dc la Mola, kas piekrītoši palocīja galvu. - Grāfa kungam un man iepatikās jūsu izkārtne un mēs vēlamies jūsu viesnīcā ieturēt vakariņas un pārnakšņot.

-             Ļoti nožēloju, grāfu kungi, - atbildēja viesnīcnieks, - bet man ir brīva tikai viena istaba, kas jums abiem būs ļoti neērta.

-            Jo labāk, mans dārgais! - iesaucās de la Mols. - Mēs pameklēsim citu viesnīcu.

-             Nē, nē! - attrauca Kokonna. - Es palieku šeit. Mans zirgs ir galīgi nomocījies. Tā kā jūs atsakāties no istabas, lad es to paņemšu.

-               O, tā ir pavisam cita runa, - vēl arvien tai pašā nekaunīgi vienaldzīgajā tonī atbildēja viesnīcnieks. - Jums vienam to istabu es nekādā ziņā nedošu.

-             Mordieul - iesaucās Kokonna. - Nudien, jocīgs kukainis! Nupat mēs abi vienai istabai bijām par daudz, tagad viens jau ir par maz! Tātad tu negribi mūs ielaist?

-    Tā kā jūs, kungi, par to neapvainojaties, tad es labāk teikšu taisnību.

-     Runā, bet tikai drīzāk!

-              Labi! Teikšu, ka man būtu patīkamāk atsacīties no goda pieņemt jūs savā viesnīcā.

-     Kāpēc? - Kokonna jautāja, dusmās nobālēdams.

-              Tāpēc, ka jums nav kalpu, - atbildēja viesnīcas saimnieks. - Un, ja jūs aizņemsit kungu istabu, tad man paliks tukšas divas istabas kalpiem, kurās droši vien neviens nedzīvos.

-            Grāfa kungs, - Kokonna vērsās pie de la Mola, - vai jums nešķiet tāpat kā man, ka šo nelieti derētu mazliet pārmācīt?

-             Labprāt, - atteica de Mols, gatavodamies kopā ar savu biedru laist darbā pātagu.

Neievērodams šos draudus, kas nemaz nelikās tukšs joks, viesnīcnieks palika gluži mierīgs un atkāpās tikai dažus soļus ~ līdz durvīm.

-             Tūdaļ redzams, ka kungi ieradušies no provinces, - viņš zobgalīgi sacīja. - Parīzē vairs nav modē sist viesnīcu saimniekus, ja tie nevēlas izīrēt savas istabas. Tagad neper mūs, bet ievērojamus kungus. Ja jūs pārāk trokšņosit, es pasaukšu savus kaimiņus un lieta beigsies ar to, ka piekaus jūs pašus, bet šāds joks muižniekiem nebūtu visai piemērots.

-             Velns un elle! Viņš par mums vienkārši zobojas! - nikni kliedza Kokonna.

-              Greguār, padod manu arkebūzu! - viesnīcnieks pavēlēja savam kalpam.

-             Mordicul - ierēcās Kokonna, izraudams zobenu. - Grāf la Mol, kustieties taču!

-      Kāpēc? Kamēr mēs strīdēsimies, atdzisīs vakariņas.

-     Kā? - iesaucās Kokonna. - Tātad jūs domājat…

-             Man liekas, ka "Skaistās zvaigznes" saimnieks nedomā neko ļaunu. Viņš tikai neprot apieties ar ceļotājiem, sevišķi ar muižniekiem.

Pēc šiem vārdiem la Mols viesnīcas saimnieku, kas jau turēja rokās šauteni, atbīdīja no durvīm, pamāja Kokonnam un viņam nopakaļ iegāja viesnīcā.

-              Lai būtu tā, - noteica Kokonna. - Kaut gan es labprāt būtu izmēģinājis, vai mans zobens dur tāpat, kā šī nelieša speķojamā adata.

-            Pacietību, mīļais draugs, pacietību, - atbildēja la Mols. - Tagad visas viesnīcas pārpildītas, tur dzīvo augstmaņi, kuri Parīzē ieradušies uz. kāzu svinībām galmā un kurus pievelk gaidāmais karš ar Flandriju. Tāpēc mums būtu ļoti grūti kaut kur atrast patvērumu.

-Mordicul Jūs esat pārāk iecietīgs, - norūca Kokonna, īgni virpinādams savas sarkanās ūsas un ar skatienu dzeltin dzeldams viesnīcnieku. - Bet lai šis blēdis papūlas! Ja viņa ēdieni būs slikti, gulta cieta, vīni jaunāki par trim gadiem, apkalpotāji neveikli…

-              Esiet bez rūpēm, grāfa kungs, - atbildēja saimnieks, trīdams uz jostas siksnas savu lielo dunci. - Jūs jutīsities kā paradīzē.

Galvu kratīdams, viņš pie sevis vēl norūca:

-            Droši vien hugenoti. Kopš viņu bearnietis apprecējis princesi Margo, šie vazaņķi palikuši pārāk uzpūtīgi. Būtu ļoti jauki, ja hugenoti būtu ieklīduši pie manis taisni tagad, kad…

Un viesnīcnieka seja savilkās tik riebīgā smīnā, ka viņa viesi, ja vien būtu to redzējuši, bailēs sastingtu.

-                Nu, kas būs ar vakariņām? - Kokonna griezīgi iejautājās, pārtraukdams saimnieka domu pavedienu.

-               Kā pavēlēsit, grāfu kungi! - tas atbildēja, acīmredzot būdams apmierināts par pēdējo domu, kas pēkšņi bija uzplaiksnījusi viņa galvā.

-             Labi, bet liec galdā nekavējoties! - pavēlēja Kokonna un, pagriezies pret la Molu, piebilda. - Kā jums patīk Parīze, grāfa kungs? Jautra pilsēta, vai ne?

-            Man gan liekas, ka nē, - la Mols atbildēja. - Līdz šim esmu redzējis vienīgi skābas vai izbiedētas sejas. Varbūt parīzieši baidās no negaisa? Debesis apmākušās un gaiss spiedīgs.

-     Liekas, ka jums, grāf, jātiek Luvrā?

-     Un jums acīmredzot tāpat, Kokonnas kungs?

-     Uzminējāt! Ja vēlaties, meklēsim kopā?

-     Vai tūdaļ? - jautāja la Mols. Man šķiet, ka ir jau pārāk vēls.

-             Vēls vai agrs, bet man būs jāiet. Man pavēlēts pēc iespējas drīz nokļūt Parīzē un pēc ierašanās nekavējoties doties pie hercoga Gīza.

Dzirdot Gīza vārdu, viesnīcas saimnieks, kļuva uzmanīgāks un panāca dažus soļus tuvāk.

-                Šis nelietis mūs noklausās, - sacīja Kokonna, nevienam neuzticēdamies, - kā visi pjemontieši. Viņš vēl nebija aizmirsis, kā viesnīcnieks abus bija uzņēmis, un nevarēja viņam to piedot.

-            Jā, es klausos, grāfa kungs,- pielikdams roku pie cepures, atbildēja viesnīcnieks, - bet vienīgi jūsu labā. Es pienācu, dzirdot jūs runājam par lielo hercogu Gīzu. Vai es jums, kungi, nevaru ar kaut ko pakalpot? Esmu jūsu rīcībā!

-            Acīmredzot hercoga vārds dara brīnumus - no rupjā nelieša tu esi kļuvis par pazemīgu būtni. Velns lai parauj, manu mīļo!… Kā tevi sauc?

-     La Hurjērs, - viesnīcnieks palocīdamies atbildēja.

-             Tādā gadījumā, la Hurjēra kungs, vai tu tiešām domā, ka mana roka ir vieglāka par hercoga Gīza roku, kuram, kā redzu, ir priekšrocība padarīt tevi padevīgu.

-             Varbūt ne vieglāka, bet īsāka gan, grāfa kungs, - atteica saimnieks. - Turklāt lielais Indriķis ir mūsu elks. Mēs, parīzieši, viņu pielūdzam.

-      Kas par Indriķi? - vaicāja la Mols.

-     Tāds ir tikai viens, - viesnīcnieks atbildēja, - Indriķis Gīzs.

-             Atvainojiet, mīļais, ir vēl arī otrs, par kuru es jums ieteiktu manā klātbūtnē neko aizvainojošu nerunāt. Es domāju Navarras Indriķi. Bez tam ir arī Indriķis Kondē, tāpat ļoti cienījams augstmanis.

-     O, tos es nepazīstu, - viesnīcnieks atbildēja.

-             Bet es viņus pazīstu, - sacīja la Mols. - un tā kā esmu ieradies pie Navarras Indriķa, tad es jums vēlreiz iesaku, man dzirdot, nerunāt par viņu ļaunu.

Saimnieks nekā neatbildēja, viegli pieskārās cepurei un turpināja glaimīgi raudzīties Kokonnā.

-            Tātad grāfa kungs runās ar lielo hercogu Gīzu? Grāfa kungs ir ļoti laimīgs. Viņš droši vien ieradies šeit…

-     Kāpēc?

-     Uz svētkiem, - savādi smaidīdams, viesnīcnieks atbildēja.

-             Tev vajadzēja teikt - uz bezgalīgiem svētkiem. Pie jums no tiem vairs nevar glābties. Visur to vien runā: balles, izpriecu braucieni, karuseļi. Parīzē var labi izpriecāties, vai ne?

-             Ne visai, grāfa kungs, vismaz, līdz šim priecājās ne visai daudz. Bet tagad, liekas, sāksies īstās dzīres.

-              Uz Navarras karaļa un princeses Margeritas kāzām Parīzē tomēr saradies daudz ļaužu, - piebilda la Mols.

-              Daudz hugenotu, tiesa gan! - asi attrauca la Hurjērs, bet tūliņ savaldījās. - Atvainojiet, kungi! Varbūt, ka jūs esat protestanti?

-            Es - protestants?! - iesaucās Kokonna. - Ko jūs iedomājieties! Es esmu tāds pat katolis kā mūsu svētais pāvests.

La Hurjērs paskatījās uz la Molu, bet tas vai nu nesaprata viņa skatu, vai nevēlējās atbildēt.

-            Hurjēra kungs, ja jūs nepazīstiet Navarras karali, varbūt, ka pazīstat admirāli Koliņī? - viņš jautāja. - Es vēlētos zināt, kur viņš dzīvo. Pasakiet man to, ja vien nebaidieties noplaucēt mutē visu ādu.

-               Viņš dzīvoja Belizī ielā, grāfa kungs, - viesnīcnieks atbildēja, nespēdams slēpt prieku.

-             Jūs sakāt - dzīvoja? - vaicāja la Mols. - Vai tagad viņš pārgājis uz citurieni?

-     Jā, droši vien uz viņpasauli.

-    Ko tas nozīmē - la Mols un Kokonna reizē iesaucās, - uz viņpasauli?

-             Kā jūs, grāfa kungs, hercoga Gīza piekritējs, to vēl nezinājāt? - saimnieks jautāja Kokonnam

-     Ko?

-             To, ka aizvakar Senžermenokscruā ielā pie kanoniķa Pjēra Pilā mājas uz admirāli šauts ar arkebūzu.

-     Vai viņš ir nogalināts? - iesaucās la Mols.

-            Nē, viņam tikai sadragāja roku un norāva divus pirkstus. Tomēr ir cerības, ka lode bijusi saindēta.

-     Kā tu, nožēlojamais, tā drīksti runāt! - uzkliedza la Mols.

-            Es gribēju teikt - jādomā, - viesnīcnieks pārlaboja. - Nevajag taču piesieties vārdiem.

Un la Hurjērs, uzgriezis la Molam muguru, pamirkšķināja Kokonnam ar acīm un nievājoši izkāra mēli.

-            Vai tā patiešām ir taisnība? - jautāja Kokonna, kura seja atmirdzēja priekā. ,

-     Vai tā tiešām ir taisnība? - skumjās šaubīdamies, čukstēja la Mols.

-            Jā, viss nolika tieši tā, kā man bija tas gods grāfu kungiem atstāstīt,- atbildēja saimnieks.

-            Tādā gadījumā cs tūliņ dodos uz Luvru, - sacīja la Mols. - Vai es tur sastapšu karali Indriķi?

-     Protams, viņš taču tur dzīvo!

-             Un es došos jums līdzi, - teica Kokonna. - Vai tur būs hercogs Gīzs?

-    Katrā ziņā. Nesen viņš ar divsimts augstmaņu svītu aizjāja uz turieni.

-    Tad iesim, monsieur Kokonna, - sacīja la Mols.

-     Iesim!

-     Bet jūsu vakariņas, grāfu kungi? - jautāja viesnīcnieks.

-     Es varbūt ēdīšu vakariņas pie Navarras karaļa, - atteica la Mols.

-     Bet cs pie hercoga Gīza, - atbildēja Kokonna.

- Bet cs, - norūca "Skaistās zvaigznes" saimnieks, skatīdamies nopakaļ saviem viesiem, kas aizgāja Luvras pils virzienā, - es nospodrināšu savu ķiveri, sagatavošu šautenes degli un uztrīšu dunci. Kurš gan zina, kas var atgadīties.

## V. Par Luvru atsevišķi un par tikumību vispār

Pirmajam pretimnācējam iztaujājuši pareizo ceļu, abi jaunie muižnieki devās pa veco Avcrāna ielu, nogriezās Senžcrmenokseruā ielā un drīz vien atradās pie Luvras pils, kuras torņi sāka jau saplūst ar tuvojošos tumsu.

-             Kas jums notika? - Kokonna jautāja la Molam, kas, ieraudzīdams veco pili, bija apstājies un godbijīgi noraudzījās uz tās paceļamajiem tiltiem, šaurajiem logiem un smailajiem zvanu tornīšiem, kuri tik pēkšņi bija parādījušies viņa acu priekšā.

-             Mans kungs, cs pats nezinu, - la Mols atbildēja. - Sirds sit tik strauji… Es neesmu no bailīgajiem, bet tomēr šī pils nezin kāpēc man liekas drūma, pat šaušalīga.

-            O, es nez kāpēc jūtos ļoti priecīgs, - sacīja Kokonna. - Tiesa, mans apģērbs nav diezin cik labs, - viņš piebilda, aplūkodams savu tērpu. - Bet tā nav liela nelaime. Tā izskatos vīrišķīgāks. Bez tam man dots rīkojums nekavēties ne mirkli. Tā kā es to esmu izpildījis, mani droši vien uzņems labi.

Un abi jaunekļi, pretēju jūtu ietekmēti, turpināja ceļu.

Luvru rūpīgi apsargāja. Šķita, ka sardze ir divkārt pastiprināta. Tas abiem gājējiem sagādāja grūtības. Bet Kokonna, atcerēdamies, ka hercoga Gīza vārds parīziešiem ir kaut kas talismanam līdzīgs, piegāja pie sargkareivja un, atsaukdamies uz visvareno hercogu, vaicāja, vai nevarot iekļūt pilī. Uz kareivi hercoga vārds acīmredzot atstāja parasto iespaidu, bet viņš tomēr Kokonnam vēl jautāja, vai kungs paroli zinot.

Kokonnam vajadzēja atzīties, ka viņš to nezina.

-     Tad ejiet vien tālāk, mani kungi, - atteica sargkareivis.

Sai brīdī kāds cilv.ēks, kas visu laiku bija sarunājies ar sardzes virsnieku, izdzirdis Kokonnas lūgumu ielaist viņu Luvrā, pienāca pie jaunekļiem.

-             Kāpēc jums jātiekas ar hercogu Gīzu? - viņš jautāja ar vācisku akcentu.

-     Man ar viņu jārunā, - atbildēja Kokonna.

-     Tas nav iespējams, hercogs pašlaik atrodas pie karaļa.

-     Bet man ir viņam adresēta vēstule.

-     O, jums ir vēstule?!

-     Jā, es esmu ieradies no tālienes.

-     No tālienes?

-     Jā, no Pjemontas.

-     Lab'! Lab'! Tā ir cita lieta. Kā jūs sauc?

-     Grāfs Anibāls de Kokonna.

-     Lab'! Lab'! Dodiet man to vēstuli, Anipāla kungs.

"Tas šķiet tāds lāga puisis," pie sevis prātoja la Mols. "Kaut arī man izdotos atrast kādu, kas man palīdzētu nokļūt pie Navarras karaļa."

-     Dodiet vēstuli! - vācietis atkārtoja un pastiepa roku.

-            Mordicul - izsaucās Kokonna, kas nevienam neuzticējās kā jau visi pjemontieši un vēl šaubījās. - Es nezinu… vai es drīkstu… Man nav gods jūs pazīt…

-     Es esmu Pērns no hercoga Gīza svītas.

-     Pērns? - murmināja Kokonna. - Es tādu nepazīstu.

-               Tas ir mesjē Bērns, kungs, - sargkareivis paskaidroja. - Jūs samulsināja viņa izruna. Dodiet vēstuli droši, es par viņu galvoju.

-             O, mesjē Bērns! - iesaucās Kokonna. - Jūs es pazīstu! Un pat ļoti labi! Lūdzu, te būs vēstule. Atvainojiet, ka es šaubījos, bet es citādi nevarēju!

-     Lab', lab'! - Bērns noteica. - Jums nav par ko atvainoties.

-             Godājamais kungs, - la Mols savukārt uzrunāja vācieti, - jūs esat tik laipns, ka varbūt būsit ar mieru paņemt ari manu vēstuli.

-     Jūsu vārds?

-     Grāfs Leraks de la Mols.

-     Grāfs Leraks dc la Mols?

-     Jā.

-     Tādu vārdu neesmu dzirdējis.

-            Tas var būt, jo cs neesmu šejienietis. Tāpat kā grāfs Kokonna esmu ieradies Parīzē tikai šovakar.

-     Un no kurienes jūs nākat?

-     No Provansas.

-     Ar vēstuli?

-     Jā, ar vēstuli.

-     Hercogam Gīzam?

-     Nē, viņa majestātei Navarras karalim.

-             Es nekalpoju Navarras karalim, mans kungs, un tāpēc jūsu vēstuli nevarēšu nodot, - Bērna balss pēkšņi mainījās un tagad skanēja pavisam ledaini.

Pagriezis la Molam muguru un pamājis, lai Kokonna seko viņam, vācietis iegāja pilī. La Mols palika viens. Tai brīdī pa Luvras vārtiem, kas atradās netālu no tiem, pa kuriem bija iegājuši Bērns ar Kokonnu, izjāja jātnieku pulciņš.

-             Tas ir de MuT ar hugenotiem, - sargkareivis sacīja savam biedram. Viņi no prieka gavilē. Karalis viņiem apsolījis sodīt admirāļa slepkavu. Un tā kā slepkava kādreiz nogalinājis de Mul tēvu, tad tagad dēls atriebsies par diviem.

-              Liekas, jūs teicāt, ka tas virsnieks ir monsieur de Muī? - la Mols jautāja sargkareivim.

-     Tieši tā, kungs!

La Mols devās pie virsnieka, kas jāja jātnieku pulciņa priekšgalā,

-     Es nupat uzzināju, ka jūs esat de Muī kungs, - la Mols teica.

-             Jā, tā mani sauc, - virsnieks laipni atbildēja. - Ko jūs vēlaties? Bet vispirms atļaujiet zināt, ar ko man gods runāt?

-     Es esmu grāfs Leraks de la Mols.

Jaunieši apsveicinādamies palocījās.

-     Klausos jūs, grāf, - sacīja de Muī.

-               Es ierados ar Provansas gubernatora monsieur Oriaka vēstuli Navarras karalim. Kā lai nokļūstu Luvras pilī?

-             Pilī var iekļūt viegli, - sacīja de Muī. - Es tikai baidos, ka Navarras karalis pašlaik ir aizņemts, un nezinu, vai jūs varēs pieņemt. Tomēr, ja jūs gribat man sekot, es jūs aizvedīšu līdz viņa istabām. Pārējais ir jūsu darīšana.

-     Tūkstoš reizes jums pateicos.

-     Iesim, - de Muī aicināja.

Viņš nolēca no zirga, pasvieda pavadu savam pavadonim, piegāja pie vārtiem, pateica sargkareivim paroli un ieveda la Molu pilī. Atvēris durvis, kas veda uz karaļa istabām, de Muī teica:

-     Ejiet iekšā, grāfa kungs, un palūdziet sevi pieteikt.

Atsveicinājies no la Mola, viņš tūliņ aizgāja. Palicis viens, la Mols

paskatījās visapkārt. Priekšistabā neviena nebija. Vienas durvis uz iekšējām istabām bija vaļā. La Mols pa tām iegāja kādā gaitenī. Vairākas minūtes viņš klauvēja un sauca, bet neviens viņam neatbildēja. Šai Luvras pils spārnā valdīja dziļš klusums.

"Ko viņi man stāstīja par šejienes stingro etiķeti?" la Mols domāja. "Te jau var pastaigāties tikpat brīvi kā pa ielu." Viņš sauca vēlreiz, bet tikpat nesekmīgi kā iepriekš. Pēkšņi atvērās pretējās durvis, un pa tām ienāca divi pāži, rokās turēdami svečturos aizdegtas sveces. Viņi apgaismoja ceļu kādai slaika auguma, cēlai un burvīgi daiļai sievietei.

Gaisma krita uz la Molu, kas stāvēja kā sastindzis.

Arī sieviete apstājās.

-             Ko jūs gribat? - viņa jautāja jauneklim tādā balsī, kas viņam šķita kā reibinoša mūzika.

-              Piedodiet, kundze, - acis nolaidis, sacīja la Mols. - Mani še ieveda monsieur de Muī pēc mana lūguma. Es meklēju Navarras karali.

-             Viņa majestātes še nav. Viņš droši vien ir pie sava svaiņa. Vai jūs savu vēlmi negribat uzticēt karalienei?

-    Labprāt, - la Mols atbildēja, - ja tikai kāds mani aizvestu pie viņas.

-     Jūs stāvat viņas priekšā, kungs.

-     Kā?! - izsaucās la Mols.

-            Es esmu Navarras karaliene, - atteica Margerita. La Mola sejā bija redzams tāds izbrīns un izbailes, ka karaliene pasmaidīja.

-            Paskaidrojiet man drīzāk, ko jūs vēlaties, - viņa sacīja. - Mani gaida māte karaliene.

-             O, augstā kundze, ja jūs gaida, tad atļaujiet man iet, - sacīja la Mols. - Šobrīd es jums nevaru neko paskaidrot. Es nevaru domāt, varu vienīgi jūsmot.

Margerita, smaidoša un daiļa, piegāja pie jaunekļa, kas neviļus bija izteicis viņai komplimentu, kādu varēja atļauties visveiklākais galma kavalieris.

-             Esiet mierīgs, kungs! - viņa teica. - Es pagaidīšu, un arī mani pagaidīs.

-               Piedodiet, kundze, ka, jūs ieraudzīdams, es nesveicināju jūsu majestāti tik padevīgi, kā to vajadzētu darīt jūsu pazemīgajam kalpam, bet…

-              Tātad jūs mani noturējāt par kādu galma dāmu? - Margerita nobeidza.

-             Nē, kundze! Es jūs noturēju par daiļās Diānas de Puatjē rēgu. Es esmu dzirdējis, ka viņa naktīs šeit spokojoties.

-             Es redzu, ka par jums nav jāuztraucas, - sacīja Margerita. - Jums galmā smaidīs laime. Tātad jūs teicāt, ka jums ir karalim domāta vēstule? Es varu to nodot… Kur tā ir? Lūdzu, dodiet, bet tikai pasteidzieties!

La Mols aši izvilka zīdautiņā ietīto un uz krūtīm paslēpto vēstuli un pasniedza to karalienei. Margerita paņēma vēstuli un aplūkoja uzrakstu.

-     Vai jūs neesat grāfs de la Mols? - viņa vaicāja.

-            Jā, augstā kundze! O, mans Dievs! Vai patiesi es esmu pelnījis to, ka jūsu majestāte zina manu vārdu?!

-              Es to dzirdēju no mana vīra karaļa un mana brāļa Alansonas hercoga. Viens no maniem pāžiem jūs pavadīs.

To pateikusi, Margerita devās tālāk.

La Mols atvirzījās pie sienas. Gaitenis tomēr bija ļoti šaurs, bet Navarras karalienes kleitas krokas tik kuplas, ka tās aizskāra la Molu, telpā izplatot brīnišķīgi smalkas smaržas. La Mols nodrebēja un, lai nepakristu, atspiedās pret sienu. Margerita pazuda kā sapnis.

-             Iesim, kungs, - aicināja pāžs, kuram bija uzdots pavadīt la Molu uz apakšējo galeriju.

-            Jā, jā, iesim! - gluži kā noreibis iesaucās la Mols, steigdamies pāža norādītajā virzienā.

Turp bija aizgājusi arī Margerita.

Pasteidzoties grāfs cerēja viņu redzēt vēlreiz. Nonācis līdz kāpnēm, kuras veda uz leju, viņš patiesi ieraudzīja Margeritu, kura pašlaik atradās kāpņu lejasgalā. Varbūt nejauši, vai arī izdzirdusi viņa soļus, karaliene pagriezās atpakaļ un la Mols atkal redzēja viņu.

-     O, tā nav zemes radījums! - viņš čukstēja, sekodams pāžam.

-     Kas ir? - jautāja pāžs.

-        Nekas, - murmināja la Mols. Iedams grāfam pa priekšu, pāžs nokāpa pirmajā stāvā, atvēra kādas durvis, tad otras, un teica:

-     Te jums būs jāuzgaida.

La Mols iegāja galerijā un durvis aiz viņa aizvērās.

Galerijā neviena nebija, izņemot kādu cilvēku, kas soļoja šurp un turp, un acīmredzot tāpat kaut ko gaidīja. Sāka jau tumst, augstie spraišļi meta garas ēnas. Kaut gan attālums starp la Molu un svešinieku nebija lielāks par pārdesmit soļiem, viņi nevarēja viens otru saskatīt. La Mols piegāja tuvāk.

-         Augstais Dievs! - uzlūkojis otru gaidītāju, viņš norūca. - Tas taču ir grāfs de Kokonna!

Izdzirdis soļus, pjemontietis pagriezās un ar tādu pašu izbrīnu nolūkojās

viņā.

-         Mordieu, - viņš iesaucās. - Velns parauj, ja tas nav grāfs de la Mols! Bet ko es daru? Es lamājos karaļa pilī! Nu, stāsta, ka viņš pats lamājoties vēl krietnāk par mani un pat baznīcā. Ko, mīļais, tātad mēs atkal esam satikušies un turklāt vēl Luvrā?

-     Jūs laikam ieveda monsieur Bērns?

-     Jā! Šis Bērns ir jauks vācietis. Bet kas ieveda jūs?

-          De Muī. Es jau jums teicu, ka arī hugenotiem pilī ir iespaids. Vai jūs satikāt hercogu Gīzu?

-     Vēl ne… Bet vai jūs bijāt audiencē pie Navarras karaļa?

-     Arī vēl ne, bet tūliņ tikšu. Mani atveda še uzgaidīt.

-         Pagaidiet vien, gan mūs ielūgs kādās galma vakariņās un pie galda nosēdinās pat blakus. Kāda dīvaina sagadīšanās! Kas ar jums noticis? Jūs izskatāties tik norūpējies…

-          Nekas, - satrūcies atteica la Mols, vēl arvien atrazdamies nule redzētās pasakainās parādības varā. - Nekas, kaut gan vieta, kur mēs atrodamies, mudina mani uz dažām pārdomām.

Tai brīdī atvērās durvis, kas veda uz karaļa istabām. Atskanēja soļi un tumsā parādījās kāda ēna. Šī ēna pārvērtās cilvēkā. Tas bija Bērns.

Viņš pieliecās un palūkojās abiem jaunekļiem sejās. Atradis meklēto, tas deva Kokonnam zīmi sekot viņam.

Kokonna ar rokas spiedienu atvadījās no la Mola.

Bērns aizveda Kokonnu līdz galerijas galam un atvēra kādas durvis. Viņi atradās trepju telpā.

Pavadonis apstājās, rūpīgi paskatījās un tad jautāja:

-    Monsieur Kokonna, kur jūs esat apmeties?

-     Dc Arbrsekas ielā, viesnīcā "Skaistā zvaigzne".

-     Lab' lab'! Tas nav tālu. Dodieties tūliņ uz savu viesnīcu, bet naktī…

Vācietis no jauna paskatījās visapkārt.

-     Bet naktī? - jautāja Kokonna.

-             Bet naktī ierodaties pilī ar baltu krustu uz cepures. Parole būs: Gīzs. Klusu! Nevienam ne vārda!

-     Cikos man jāierodas?

-     Kad baznīcā atskanēs ciešanu zvans.

-     Labi, cs ieradīšos, - Kokonna noteica.

Atvadījies no Bērna, viņš devās prom.

"Ko tas viss nozīmē?" viņš prātoja. "Kāpēc zvanīs ciešanu zvanu? Vienalga! Es palieku pie agrākās pārliecības, ka Bērns ir ļoti patīkams cilvēks. Bet vai man nepagaidīt grāfu de la Molu? Nē, nav vērts! Viņš droši vien ēdīs vakariņas pie Navarras karaļa."

Un Kokonna steidzīgiem soļiem devās pa dc Arbrsekas ielu, kur viņu vilināja "Skaistās zvaigznes" izkārtne.

Tai pašā laikā galerijas durvis, kas veda uz Navarras karaļa istabām, atvērās un ienākušais pāžs piegāja pie la Mola.

-     Jūs esat grāfs de la Mols? - viņš jautāja.

-     Jā.

-     Kur jūs dzīvojat?

-     De Arbrsekas ielā, viesnīcā "Skaistā zvaigzne".

-             Labi, tas ir tepat pie Luvras. Klausieties! Viņa majestāte pavēlēja man pateikt jums, ka pašlaik nevar jūs pieņemt. Varbūt, ka viņš aizsūtīs pēc jums naktī. Ja jūs līdz rītam nesaņemsit nekādu ziņu, tad ierodaties pilī.

-     Sardze mani neielaidīs.

-             Pareizi. Parole būs: Navarra. Pasakiet to, un visas durvis jums būs vaļā.

-     Pateicos!

-             Pagaidiet, kungs! Man uzdots pavadīt jūs līdz vārtiem, citādi jūs Luvrā varat nomaldīties.

"Kur gan tagad Kokonna?" iziedams no pils, nodomāja la Mols. "Nu, viņš, bez šaubām, palicis vakariņās pie hercoga Gīza." Bet, kad viņš atgriezās pie la Hurjēra, pirmais cilvēks, kuru viņš ieraudzīja, bija Kokonna, kurš patlaban nodarbojās ar milzīgu omletes porciju.

Kokonna iesmējās. - Liekas, ka jūs tikpat labi esat ēdis vakariņas pie Navarras karaļa kā es pie hercoga Gīza.

-     Jā, tieši tāpat.

-     Un galu galā jūs tomēr esat izsalcis?

-     Liekas gan.

-     Tad - sēdieties un ēdīsim!^

-            Šķiet, ka pats liktenis negrib mūs šķirt, - sacīja la Mols. - Vai jūs pārgulēsit šai viesnīcā?

-      Nezinu.

-     Es ari ne.

-     Es gan zinu, kur pavadīšu nakti.

-     Kur?

-     Turpat, kur jūs. Citādi tas nemaz nav iespējams.

Viņi abi iesmējās, un lad cītīgi ķērās pie viesnīcnieka la Hurjēra cepto olu notiesāšanas.

## VI. Nolīdzinātais parāds

Tai brīdī, kamēr Margerita devās lejā pa kāpnēm, hercogs Indriķis Gīzs, kuru viņa nebija redzējusi kopš savu kāzu dienas, atradās karaļa kabinetā. Uz minētajām kāpnēm pusceļā bija pagrieziens ar nelielu laukumiņu. No tā slepenas durvis veda uz kabinetu, kurā patlaban bija hercogs Gīzs. Trepju laukumiņš un durvis izgāja uz gaiteni, kas stiepās līdz pat karaļa mātes Katrīnas Mediči istabām.

Katrīna Mediči bija viena. Viņa sēdēja pie galda, elkoni uzlikusi uz lielas lūgšanu grāmatas, bet zodu atbalstījusi rokā, kura, pateicoties florencieša Renē kosmētikas mākslai, bija vēl diezgan daiļa. Renē pie karalienes mātes veica divus pienākumus: viņš bija kosmētiķis un nāves zāļu maisītājs. Indriķa II atraitne valkāja sēru drēbes, kuras viņa kopš vīra nāves nekad nenovilka. Viņa bija jau piecdesmit trīs gadus veca, bet miesas pilnīguma un maiguma dēļ izskatījās vēl ļoti skaista. Tāpat kā viņas tērps arī istaba atstāja iespaidu, ka šeit dzīvo atraitne. Mēbeles, aizkari, sienas, - viss bija ieturēts tumšā, drūmā noskaņā. Tikai virs baldahīna, kas klāja karalienes troni, bija uzzīmēta gaiša varavīksne ar Franciska I veltījumu: "Viņā savienota gaisma un skaidrība." Uz troņa krēsla gulēja Katrīnas mīlulis sunītis Fcbs, kuru viņai bija dāvinājis Navarras Indriķis. Māte karaliene sēdēja, dziļās domās nogrimusi, un vārgs, nenoteikts smaids atplaiksnīja viņas sārtajās lūpās. Negaidīti aizkari pavērās un aiz tiem parādījās bāla vīrieša seja.

-     Nu iet pavisam bēdīgi, - ienācējs teica.

Katrīna pacēla galvu un ieraudzīja hercogu Gīzu.

-     Kāpēc? - viņa jautāja. - Ko jūs, Indriķi, gribat ar to teikt?

-      Es gribu teikt, ka karalis pārāk mīlinās ap šiem nolādētajiem hugenotiem, un ja mēs gaidīsim viņa piekrišanu mūsu lielajam pasākumam, mums vajadzēs gaidīt ilgi, varbūt pat mūžīgi.

-     Bet kas tad ir noticis? - jautāja Katrīna.

Viņas seja kā arvien bija pavisam mierīga, kaut gan vajadzības gadījumā viņa varēja tai piešķirt jebkuru izteiksmi.

-              Es nupat karalim jau divdesmito reizi vaicāju, vai mums vēl ilgi būs jācieš rupjības, kādas sev atļaujas hugenotu kungi kopš viņu dievinātā admirāļa ievainošanas?

-     Un ko mans dēls atbildēja? - Katrīna jautāja.

-             Viņš atteica: "Hercog, tauta ir pārliecināta, ka jūs esat vainojami mana otrā tēva, admirāļa, noslepkavošanas mēģinājumā. Aizsargājieties, kā nu mākat! Ja kāds iedomāsies mani apvainot, es pats sevi pratīšu aizsargāt." Pēc šiem vārdiem viņš devās barot savus suņus.

-     Vai jūs nemēģinājāt viņu aizturēt?

-             Mēģināju, bet velti. Uzmetis man savu savādo skatu, viņš atbildēja jums tik labi pazīstamā tonī: "Mani suņi, hercog, ir izsalkuši. Es negribu tiem likt gaidīt: tie nav cilvēki." Tad es devos šurp, lai pastāstītu to jums.

-     Jūs izdarījāt pareizi, - sacīja māte karaliene.

-     Kā mums tagad rīkoties?

-     Pamēģināsim vēlreiz.

-     Bet kas to uzņemsies?

-     Es. Vai karalis ir viens pats?

-     Nē. Grāfs Tavanna ir pie viņa.

-              Uzgaidiet mani šeit. Vai vislabāk nāciet man līdzi, tikai ienāciet mazliet vēlāk.

Katrīna piecēlās un devās uz karaļa mīluļu kurtu istabu, kur tie valstījās pa samta spilveniem un turku grīdsegām. Uz sklandām, kas bija piestiprinātas pie sienas, gulēja vairāki skaisti vanagi, ar kuriem Kārlis IX medīja putnus Luvras un Tiljerī dārzos.

Ceļā māte karaliene piešķīra sejai izteiksmi, kas bija piemērota šim gadījumam: tagad tā bija bāla un ciešanu apēnota. Acīs mirdzēja asaras. Klusām viņa piegāja pie karaļa, kas ar pārlauztiem pīrāgu gabaliem baroja savus suņus.

-             Mans dēls! - Katrīna sacīja tik pārliecinoši drebošā balsī, ka karalis satrūkās.

-     Kas jums kait? - ātri pagriezies, viņš jautāja.

-            Mans dēls, - atsāka Katrīna, - es atnācu lūgt jūsu atļauju pārvietoties uz kādu no tavām pilīm. Vienalga, uz kuru! Tikai tālāk no Parīzes.

-            Kāpēc, madamel - prasīja Kārlis IX, pavērsdams pret Katrīnu savas tumšās acis, kuras reizēm kļuva tik dzeldīgas.

-             Tāpēc, ka man ik dienu jāpacieš hugenotu apvainojumi. Tāpēc, ka vēl šodien viņi jums draudēja jūsu pilī. Es to nevaru paciest!

-                Bet viņi taču gribēja nogalināt admirāli, madame, - karalis pārliecinoši atbildēja. - Riebīgs nelietis šiem nelaimīgajiem jau nonāvēja varonīgo de Muī. Karaļvalstī jāvalda taisnībai!

-               O, mans dēls, par to nerūpējaties, - atteica Katrīna. - Ja jūs vilcināsities izpildīt viņu prasības, viņi pratīs tās iegūt citādā ceļā: šodien viņi atriebsies hercogam Gīzam, rit - man, parīt - jums! Ak, mans dēls, vai jūs vēl līdz šim laikam nenojaušat, pēc kā hugenoti tiecas? - Katrīna jautāja, vairs neslēpdama savu naidu. - Tagad vairs nav runa par Fransuā Gīza noslepkavošanu, par admirāļa nogalināšanas mēģinājumu, ne par katoļu vai protestantu reliģijām, bet gan par Indriķa II dēla nomaiņu pret Antoniju Burbonu.

-             Diezgan, mātes kundze, diezgan runāts! - karalis viņu pārtrauca. - Jūs kā aizvien visu pārāk pārspīlējat!

-     Ko jūs esat nodomājis darīt, mans dēls?

-            Nogaidīt, mātes kundze, nogaidīt! Šai vārdā slēpjas cilvēces gudrība. Vislielākais, visvarenākais un visgudrākais cilvēks arvien būs tas, kurš prot gaidīt.

-     Tādā gadījumā gaidiet! Es tam nepiekrītu!

To teikusi, Katrīna palocījās un devās uz durvju pusi.

Kārlis IX viņu aizturēja.

-             Kas lad, jūsuprāt, būtu jādara? - viņš jautāja. - Es vispirms gribu būt taisnīgs un nevienu nevēlos apvainot.

Katrīna pienāca tuvāk.

-             Nāciet šurp, grāf, - viņa aicināja Tavannu, kas glāstīja vanagu, - un pasakiet karalim, kas pēc jūsu ieskatiem būtu darāms.

-     Vai jūsu majestāte to man atļauj? - Tavanna jautāja karalim.

-     Saki vien, Tavanna!

-     Ko jūs, majestāte, dariet medībās, kad jums virsū drāžas mežacūka?

-     Velns lai parauj, grāf! Es viņu sagaidu un iegrūžu tai kaklā šķēpu.

-     Lai neļautu sevi ievainot, - piebilda Katrīna.

-     Un lai papriecātos, - karalis iesmējās.

Šais smieklos izskanēja reizē drošsirdība un nežēlība. - Bet izpriecas dēļ es nenogalināšu hugenotus. Viņi man ir tādi paši pavalstnieki kā katoļi.

-             Mans dēls, - atteica Katrīna, - tādā gadījumā jūsu hugenoti izdarīs to pašu, ko mežacūka, ja tai kaklā nciedur šķēpu: viņi nogāzīs jūs no troņa.

-            O, jums tā šķiet, madamel - karalis sacīja tik vienaldzīgā balsī, pēc kuras varēja saprast, ka viņš mātes apgalvojumam nepievērš lielu vērtību.

-     Vai lad jūs šodien nesatikāties ar Muī un hugenotiem?

-              Protams, ka satikos! Es viņus nesen kā atlaidu. Bet es de Muī prasību atzīstu par taisnīgu. Viņš man lūdza sava tēva un admirāļa slepkavas nāvi. Mēs taču solījām arī Montgomerī par mana tēva, jūsu laulātā drauga, nāvi, kaut gan tur bija vainīga tikai nejaušība.

-              Labi, monsieur, - Katrīna aizvainota atbildēja, - pārtrauksim šo sarunu. Jūsu majestāti sargā Dievs, kas jums devis spēku, gudrību un drosmi. Es esmu vārga sieviete, kuru Dievs sodījis par grēkiem, tāpēc

es ari baidos.

Pēc šiem vārdiem Katrīna atkal palocījās un devās prom, pamādama hercogam Gīzam, kas jau iepriekš bija ienācis istabā, lai vēlreiz mēģinātu karali pārliecināt.

Kārlis IX nolūkojās uz aizejošo māti, bet neaicināja to atgriezi ies. Kad viņa bija aizgājusi, viņš sāka svilpol savu mednieku dziesmiņu un no jauna nodarboties ar saviem suņiem.

-       Manai mātei piemīt īsti karaliska stūrgalvība, - viņš pēc neilga brīža iesmējās. - Viņa nepazīst"saubu. Vai tad var nogalināt vairākus dučus hugenotu tikai tāpēc, ka viņi man prasījuši atjaunot taisnību? Galu galā viņiem taču ir tiesības to darīt!

-     Vairākus dučus! - nomurmināja hercogs Gīzs.

-        O, jūs esat šeit, hercog! - sacīja karalis, izlikdamies, ka viņu likai tagad ir ieraudzījis. - Jā, vairākus dučus! Jauks zaudējums! Ak, ja kāds atnāktu pie manis un teiktu: "Kungs, jūs izglābsities uzreiz no vairākiem ienaidniekiem. Rīt no viņiem vairs neviens nebūs dzīvs un neviens nevarēs jums pārmest viņu nāvi." O, tas būtu pavisam kas cits!

-       Bet ja jūsu majestātei patiesi kāds saka: "Kungs, rīt jūs izglābsities no visiem saviem ienaidniekiem?", - hercogs Gīzs jautāja.

-     Ar kāda svētā palīdzību tad šis brīnums varētu notikt?

-    Sire, šodien ir 24. augusts. Tātad - ar Svētā Bērtuļa palīdzību.

-      Jauks svētais, - atbildēja karalis. - Viņš, vēl dzīvs būdams, ļāva sev novilkt ādu.

-     Jo labāk. Savās ciešanās viņš būs iemācījies ienīst savas bendes.

-       Un jūs, svaini, jūs ar savu glīto zobenu, kam zelta roksargs, domājat līdz rītam nogalināt desmittūkstoš hugenotu? Velns lai parauj! Jūs protat jokot, monsieur Gīz!

Un karalis atkal dīvaini iesmējās. Šajos smieklos pavīdēja kaut kas ļauns.

-        Majestāte, - turpināja Gīzs, necilvēcīgo smieklu dēļ nodrebēdams, - sakiet tikai vārdu, tikai vienu vārdu, dodiet tikai zīmi un viss būs izdarīts! Mēs būsim divdesmit pret vienu!

-       Svaini, ja jūs esat tik stipri, ko jūs man dziediet pie auss vienu un to pašu? Dariet kā ziniet, bet mani lieciet mierā!

Un karalis atkal atgriezās pie saviem suņiem. Tai brīdī pavērās priekškars un parādījās Katrīna.

-       Viss sākās labi, - viņa čukstēja hercogam. - Ne soli atpakaļ, viņš piekāpsies!

Priekškars nolaidās, un Katrīna pazuda. Kārlis viņu neredzēja, vai arī izlikās neredzam.

-       Bet man tomēr jāzina, - hercogs turpināja iesākto, - ka, rīkojoties pēc saviem ieskatiem, es daru pa prātam arī jūsu augstdzimtībai.

-       Jūs man liekat nazi pie rīkles! Bet ar to jūs neko nepanāksit. Es taču esmu karalis.

-     Vēl nē, majestāte, bet, ja jūs gribat, rit jūs būsit karalis.

-             O! - iesaucās karalis. - Vai tāpēc jānogalina Navarras karalis un princis Kondē? Šeit… manā Luvras pili? O! Ja tas notiktu kaut kur citur, tad… - viņš tikko dzirdami izdvesa.

-             Sire\ - attrauca hercogs. - Viņi šonakt te nebūs. Viņi abi kopā ar jūsu brāli Alansonas hercogu gatavojas doties uz pilsētu.

-            Tavann! - karalis nepacietīgi sacīja, neparasti veikli izlikdamies, ka ir nokaitināts. - Beidz mocīt suni! Aktēv, šurp!

Un Kārlis IX, nevēlēdamies uzklausīt hercogu, izgāja no istabas, atstādams Tavannu un hercogu Gīzu neziņā.

Pa to laiku Katrīnas istabā risinājās citi notikumi. Ieteikusi Gīzam neatkāpties, viņa atgriezās savos apartamentos. Tur jau gaidīja viņas parastie vakara viesi.

Aiziedama pie karaļa ar skumju seju, Katrīna atgriezās jautra un smaidīga. Viņa ļoti laipni patērzēja ar savām galma dāmām un kavalieriem un pamazām tos visus atlaida.

Palikusi divatā ar savu jaunāko meitu Margeriiu, Katrīna vairākkārt gatavojās kaut ko sacīt, bet ik reizi viņu nomāca drūmas domas Un vārdi nenāca pār lūpām.

Pēkšņi atvērās priekškars un ienāca Navarras Indriķis.

Klēpja sunītis nolēca no troņa un pieskrēja pie viņa.

-            Tas esat jūs, mans dēls? - nodrebēdama jautāja Katrīna. - Vai jūs ēdīsit vakariņas Luvrā?

-             Nē, madame, - atbildēja Indriķis. - Kopā ar hercogu Alansonu un grāfu Kondē es tūdaļ došos prom. Es cerēju viņus sastapt pie jums.

Katrīna pasmaidīja.

-             Ejiet vien, kungi, ejiet! Vīrieši ir laimīgi, - viņi var iet, kurp vien tīk. Vai nav taisnība, mana meita?

-     Protams, - atbildēja Margerita. - Nav nekā labāka par brīvību!

-              Liekas, jūs gribat sacīt, ka es ierobežoju jūsu brīvību? - Indriķis jautāja, palocīdamies viņas priekšā.

-             Nē, tā es nedomāju. Es nerunāju par sevi, es runāju par sievietēm vispār.

-     Mans dēls, varbūt jūs redzēsit admirāli? - Katrīna vaicāja.

-     Varbūt.

-            Aizejiet pie viņa. Tas būs labs paraugs citiem. Bet rīt man pastāstiet par viņa veselību.

-     Es aiziešu pie viņa, madame, ja jūs to vēlaties.

-     Es neko nevēlos… Kas tur ir?… Atraidiet, atraidiet!

Indriķis steidzās pie durvīm, lai izpildītu Katrīnas Vēlēšanos, bet viņš vēl nepaspēja tās sasniegt, kad aizkars atvērās un parādījās baroneses dc Sovas blondā galviņa.

-     Madame, - viņa teica, - ieradies parfimērs Renē.

Katrīna pameta uz Navarras Indriķa pusi zibenīgu skatu.

Jaunā prinča seja piesarka, bet tad nobāla: baronese bija minējusi viņa mātes slepkavas vārdu. Negribēdams izrādīt savu uztraukumu, viņš piegāja pie loga.

Klēpja sunītis iesmilkstējās.

Istabā ienāca divas personas. Vienu no tām pieteica, otrai bija tiesības ienākt bez iepriekšējas pieteikšanās.

Pirmais bija parfimērs Renē. Zemu klanīdamies, ar florencicšu kalpiem piemītošo pazemību viņš piegāja pie Katrīnas un atvēra kārbiņu, kuru turēja rokās. Visās kārbiņas nodaļās atradās pudelītes un pulveri.

Otrā bija Margeritas vecākā māsa Lotringas hercogiene. Bāla un dreboša viņa ienāca pa karaļa kabineta mazajām, slepenajām durvīm. Baidīdamās, ka viņu nepamana Katrīna, kura kopā ar baronesi de Sovu aplūkoja Renē atnestās kārbiņas saturu, viņa piegāja pie Margeritas un nosēdās tai blakus. Turpat, pieri rokās atspiedis, stāvēja arī Navarras karalis. Likās, ka viņš pūlas kaut ko atcerēties un atgūt pašsavaldīšanos.

Tai brīdi Katrīna pagriezās.

-             Mana meita, - viņa teica Margeritai, - tu vari doties uz savām istabām. Bet jūs, mans dēls, variet iet priecāties!

Margerita piecēlās, bet Indriķis devās pie loga.

Lotringas hercogiene saķēra māsu aiz rokas.

-            Neaizej, - viņa ātri un tikko saklausāmi čukstēja, - neaizej! Hercogs Gīzs lūdza mani tevi brīdināt. Tu viņam izglābi dzīvību, tagad viņš grib glābt tavu.

-     Klaudija, ko tu runā? - pavērsusies pret viņu, jautāja Katrīna.

-     Neko, mātes kundze!

-     Tu kaut ko čukstēji Margeritai.

-             Es tikai novēlēju viņai labu nakti un nodevu Nevērās hercogienes sveicienu.

-     Bet kur ir daiļā hercogiene pati?

-     Viņa atrodas pie sava svaiņa hercoga Gīza.

Katrīna neuzticīgi paskatījās uz meitu un savilka uzacis.

-     Nāc šurp, Klaudija! - viņa teica.

Hercogiene paklausīja. Katrīna saņēma viņas roku.

-              Ko tu viņai teici? - viņa čukstēja, saspiezdama meitas roku tik stipri, ka tā aiz sāpēm gandrīz vai iekliedzās.

-               Madame, - savu sievu uzrunāja Indriķis, kurš nebija atstājis nepamanītu nevienu Margeritas, karalienes vai Klaudijas kustību, - vai jūs neatļausit noskūpstīt jūsu roku un atvadīties?

Margerita izstiepa drebošo roku.

-             Ko hercogiene jums teica? - pieliecies viņas rokai, Indriķis klusu jautāja.

-     Lai es neaizeju. Dieva dēļ, neaizejiet arī jūs!

Šais vārdos bija jaušams tikai niecīgs norādījums par kaut kādām briesmām, bet ar šiem vārdiem pietika, lai Indriķis saprastu, ka runa ir par sazvērestību.

-          Tas vēl nav viss, - sacīja Margerita. - Lūk, vēstule, kuru atnesa kāds Provansas muižnieks.

-     De la Mols?

-     Jā.

-         Pateicos, - atbildēja Indriķis, saņemdams vēstuli un paslēpdams to uz krūtīm. Tad, pagājis nost no savas apmulsušās sievas, viņš devās pie florencieša un uzlika tam roku uz pleca.

-     Nu, monsieur Renē, kā veicas ar tirgošanos? - viņš vaicāja.

-          Diezgan labi, jūsu augstdzimtība, diezgan labi, - indētājs viltīgi pasmaidīja.

-          Kā gan ne! Jūs taču esat visu-^rancijā un ārzemēs kronēto galvu apgādnieks. ^^^

-     Izņemot vienīgi Navarras karali, - florencietis rupji atcirta.

-         Velns lai parauj, jums taisnība, monsieur Renē, - sacīja Indriķis. - Mana nabaga māte, kuru jūs arī apgādājāt, ieteica jūs vēl īsi pirms nāves. Atnāciet pie manis rīt vai parīt un atnesiet man savas labākās smaržas.

-      Tas ir labi, - Katrīna pasmaidīja, - jo citādi stāsta…

-          Ka man tukšas kabatas? - Indriķis iesmiedamies jautāja. - No kā jūs to uzzinājāt, māmiņ? No Margo?

-     Nē, mans dēls, no baroneses de Sovas, - atteica Katrīna.

Šai mirklī Lotringas hercogiene, nevarēdama vairs savaldīties, skaļi ieraudājās. Indriķis pat neatskatījās.

-     Kas tev kait? - Margerita metās pie māsas Klaudijas.

-          Nekas nopietns, - atbildēja Katrīna, nostādamās starp viņām. - Nekas, vienīgi nervu drudzis, kuru Mazils ieteica ārstēt ar masāžu.

Un šoreiz viņa vecākās meitas roku saspieda vēl stiprāk, bet, pagriezusies pret jaunāko, teica:

-          Nu, Margo, vai tu nedzirdēji, ka es lūdzu tevi doties uz savām istabām? Ja ar lūgumu nepietiek, tad es pavēlu to darīti

-          Piedodiet, madame, - atbildēja bālā, drebošā Margerita. - Novēlu jums labu nakti, jūsu majestāte!

-     Ceru, ka tavs vēlējums arī piepildīsies. Ar labu nakti!

Margerita aizgāja nedrošiem soļiem, velti mēģinādama saskatīties ar

vīru, kurš to nemaz neievēroja.

-     Un jūs, Indriķi, - jautāja Katrīna, - vai jūs nemaz nedomājat iet?

-          O, bez šaubām! Protams, ka domāju! - Navarras karalis iesaucās. - Goda vārds, es pavisam piemirsu, ka Alansonas hercogs un princis Kondē mani gaida!

-     Uz redzēšanos! Rīt jūs ziņosit man par admirāļa veselību, vai ne?

-     Protams!

Un Navarras Indriķis, mierīgs un jautrs, it kā nemaz nejauzdams par tuvajām nāves briesmām, izgāja no istabas.

- Bet tagad, Šarlote, - Katrīna uzrunāja baronesi de Sovu, - pasauc šurp hercogu Gīzu un Tavannu. Viņi gaida manā lūgšanu istabā. Atnāc arī pati! Lotringas hercogiene nejūtas vesela un tu varēsi viņai palīdzēt.

## VII. 24. augusta nakts

Kad la Mols un Kokonna bija notiesājuši savas niecīgās vakariņas, - ccptic putni greznojās tikai uz "Skaistās zvaigznes" izkārtnes -, Kokonna izstiepa kājas, ar rokām atspiedās uz galda un, iztukšojis pēdējo vīna kausu, jautāja:

-     Monsieur la Mol, vai jūs tūlīt iesit gulēt?

-          Man nekas nebūtu pretī likties uz auss, bet es neesmu drošs, ka naktī mani nemodinās, - la Mols atbildēja.

-          Es tāpat, - sacīja Kokonna. - Tāpēc man liekas, ka mums nemaz nebūtu jāiet gulēt, lai sūtņiem nebūtu mūs velti jāgaida. Labāk palūgsim kārtis un uzspēlēsim!

-         Ar lielāko prieku. Bet, lai spēlētu, vajag naudu un manā ceļa somā nezin vai būs simts zelta ekiju. Tā ir visa mana bagātība, ar kuras palīdzību man jākļūst laimīgam.

-           Simts zelta ekiju?! - iesaucās Kokonna. - Un jūs vēl žēlojaties! Mordieu! Man ir tikai seši!

-         Nerunājiet niekus! - attrauca la Mols. - Es redzēju, kā jūs izņēmāt no kabatas maku. Viņš bija ne tikai pilns, bet pat ļoti piebāzts.

-           O, tas ir vecs parāds, kurš jānolīdzina mana tēva draugam, - Kokonna atbildēja.

-         Man šķiet, arī viņš mazliet ir hugenots, - tāpat kā jūs… Jā, te man ir simts dukātu, - viņš turpināja, uzsizdams pa kabatu, - bet šī nauda pieder maitre Merkandonam. Ja runājam par manu bagātību, tad cs jau tcicu, man vairāk nav - tikai seši ekiji.

-     Kas tad tā būs par spēli?

- Tieši tāpēc es gribu spēlēt. Turklāt man ienāca prātā kāda doma.

-     Kāda?

-     Mēs abi ieradāmies Parīzē ar vienu nolūku?

-     Jā.

-     Abiem mums ir visvareni aizstāvji?

-     Pilnīgi pareizi.

-     Jūs cerat uz savu aizbildni - tāpat kā es uz savu?

-     Jā!

-     Nu, tāpēc man ari ienāca prātā: vispirms spēlēsim uz naudu, tad uz pirmo laipnību galmā vai sekmēm mīlestībā…

-   Tas patiesi ir asprātīgi! - pasmaidīja la Mols. - Man tomēr jāatzīstas, ka es neesmu tik kaislīgs spēlmanis, lai liktu uz kārts visu savu nākotni. Ievērojiet, ka no pirmās laipnības galmā, kuru izpelnīsieties jūs vai es, droši vien būs atkarīgs viss mūsu turpmākais liktenis.

-   Labi, pabīdīsim malā pirmo laipnību galmā un spēlēsim uz pirmajām sekmēm pie mīļākās.

-     Te ir tikai vienas nepatikšanas, - la Mols piebilda.

-     Kādas?

-     Man nav mīļākās.

-    Man jau arī nav. Bet es ceru, ka tāda drīz vien uzradīsies. Paldies Dievam, es nemaz tāds izdzimtenis neesmu, lai sievietes no manis bēgtu.

-       Viņas, bez šaubām, arī nebēgs. Bet, tā kā es pats ne visai ticu savai mīlas zvaigznei, tad šāda likme jums nav izdevīga: es jūs katrā ziņā uzvarēšu. Spēlēsim labāk uz jūsu sešiem ekijiem. Ja jūs tos paspēlēsit un gribēsit spēli turpināt, man nekas nebūs pretī. Jūs esat muižnieks un jūsu vārds ir zelta vērts.

-      Lieliski! Jums taisnība - muižnieka vārds ir zelta vērts, īpaši tad, ja šis muižnieks galmā ir labā cieņā. Ticiet man, es nebūtu daudz zaudējis, spēlēdams ar jums uz pirmo laipnību, kādu ceru sagaidīt.

-      Bet jums tomēr būtu nepatīkami zaudēt. Un es patiesībā neko nebūtu ieguvis. Kalpodams Navarras karalim, es taču neko nevarētu pieņemt no hercoga Gīza.

-       O, nolādētais atkritējs! - norūca saimnieks, tīrīdams savu veco ķiveri. - Acīmredzot nojauta mani nav pievīlusi!

To pateicis, viņš pārmeta krustu.

Kokonna paņēma kalpa pasniegtās kārtis un sāka tās sajaukt.

-     Tātad jūs… - viņš iesāka.

-     Kas?

-     Tātad jūs esat protestants.

-     Es?

-     Jā, jūs.

-       Nu, lai tas tā arī būtu! - pasmaidīdams atteica la Mols. - Vai jums ir nepatīkami?

-     Nē, man ir gluži vienalga. Es no visas sirds nicinu protestantismu, bet hugenotus es nenīstu. Turklāt viņi pašlaik ir modē.

-   Jā, - la Mols iesmējās. - Kā pierādījums tam ir šāviens uz admirāli. Vai nespēlēsim uz šāvienu?

-    Kā gribat, - atbildēja Kokonna. - Man vienalga, ka tikai var spēlēt.

-     Tādā gadījumā saksim, - sacīja la Mols, paņemdams savas kārtis un sakārtodams tās spēlei.

-    Sāksim! Velti neuztraucieties. Ja cs zaudēšu kaut simts ekijus, rit no rīta jūs tos tomēr saņemsit.

-     Tas nozīmē, ka laime pie jums atnāks miegā?

-     Nē, es pats pēc viņas aiziešu.

-     Kurp? Es labprāt ietu jums līdzi.

-     Uz Luvru.

-     Jūs turp iesit naktī?

-     Jā, šonakt lielais hercogs Gīzs pieņems mani īpašā audiencē.

Tikko Kokonna bija ierunājies, ka dosies uz Luvru meklēt laimi, la Hurjērs mitējās spodrināt savu ķiveri un, nostājies aiz la Mola krēsla, sāka rādīt Kokonnam dažādas dīvainas zīmes.

Pjemontieti tā bija saistījusi spēle un saruna, ka viņš tās neievēroja.

-    Brīnišķīgi, - iesaucās la Mols. - Jūs runājat taisnību, teikdams, ka mēs dzimuši zem vienas zvaigznes. Arī man šonakt Luvrā paredzēta satikšanās; tikai ne jau ar hercogu Gīzu, bet gan ar Navarras karali.

-     Vai paroli zināt?

-     Jā.

-     Un norunāto zīmi?

-     Nē.

-     Bet es to zinu. Man parole ir…

Redzēdams, ka pjemontietis grib atklāt savu paroli, la Hurjērs brīdināja Kokonnu, kurš pašlaik bija pacēlis galvu, ar tik izmisušu skatu, ka tas aprāvās, teikumu nepabeidzis. Viesnīcnieka skats satrieca viņu vēl vairāk nekā nupat paspēlētie trīs ekiji.

Pamanīdams sava partnera sejas izteiksmi, la Mols pagriezās.Bct viņš neko sevišķu neievēroja. Viņam aiz muguras, sakrustotām rokām un nule notīrīto ķiveri galvā stāvēja viesnīcas saimnieks.

-     Kas jums notika? - la Mols jautāja Kokonnam.

Kokonna klusēdams paskatījās uz viesnīcnieku, kurš viņam atkal sāka rādīt visādas nesaprotamas zīmes. La Hurjērs saprata, ka pienācis laiks doties pjemontietim palīgā:

-      Es arī labprāt spēlēju kārtis, - viņš steidzami teica. - Kad es pienācu paskatīties jūsu spēlē un uzliku galvā ķiveri, grāfa kungs, redzēdams nabaga buržuju ar šādu galvasrotu, izbrīnā nolūkojās uz mani.

-     Nu, ir jau arī dižs paskats! - smiedamies iesaucās la Mols.

-    Ko nu, grāfa kungs! - labsirdīgi atteica viesnīcnieks, paraustīdams plecus, it kā atzīdams savu niecīgumu.

-   Mēs neesam karavīri un ar izskatu nevaram lepoties. Jums, tādiem dižiem kavalieriem, ir labi greznoties tādās zeltītās ķiverēs un cīnīties ar asiem rapieriem. Mums ir labi diezgan, ja varam kalpot pilsoņu sardzes vienībā.

-     O, tātad jūs kalpojat sardzē? - jautāja la Mols, jaukdams kārtis.

-    Ak, mans Dievs, grāfa kungs, es esmu seržants buržuju milicijas rotā.

La Mols sāka izdalīt kārtis. Kokonna uztraucās aizvien vairāk. Šoreiz pārsteiguma iemesls varēja būt tas, ka viņš otro likmi paspēlēja tikpat ātri kā pirmo.

-     Nu, - sacīja la Mols, - man liekas, ka tagad jūsu sešiem ekijiem ir beigas. Vai negribat atspēlēties uz jūsu nākamās laimes rēķina?

-     Ar lielāko prieku, - atbildēja Kokonna, - ar lielāko prieku!

-     Bet jūs taču teicāt, ka jums paredzēta tikšanās ar hercogu Gīzu?

Kokonna paskatījās uz virtuves durvju pusi un ieraudzīja saimnieku, kurš izpleta pavisam platas acis, acīmredzot viņu brīdinādams.

-    Jā, bet vēl ir pārāk agrs, - Kokonna atbildēja. - Labāk parunāsim . par jums, monsieur la Mol.

-     Bet vēl labāk par spēli, dārgais monsieur Kokonna! Ja nemaldos, es tūlīt atkal no jums iekasēšu sešus ekijus.

-   Mordieu! Patiesi! Es ne vienreiz vien esmu dzirdējis, ka hugenotiem spēlē laimējoties. Velns lai parauj, taisnību sakot, arī es pats gribētu kļūt par hugenotu!

La Hurjēra acis iegailējās kā sakarsētas ogles, bet spēles aizņemtais Kokonna to neievēroja.

-    Jauki, grāf, jauki! - sacīja la Mols. - Jūsu atgriešanās iemesli gan ir visai dīvaini, bet mēs jūs pieņemam ar lielāko prieku.

Kokonna pakasīja aiz auss.

-    Ja tik es zinātu, - viņš teica, - ka jums spēlē laimējas tikai tāpēc, ka esat hugenots, es patiešām… Runājot atklāti, es ne visai cienu visādas ceremonijas, un tā kā pat karalis…

-    Bet mūsu skaistā ticība ir tik vienkārša, tik tīra! - la Mols cildināja.

-     Turklāt pašlaik tā ir modē, - Kokonna piebilda, - un atnes laimi spēlē. Velns lai parauj, visi dūži aiziet jums! Un bez tam jūs spēlējat godīgi un nekrāpjat: es uzmanīju jūs. Acīmredzot viss ir atkarīgs no ticības.

-     Jūs pazaudējāt vēl sešus ekijus, - mierīgi noteica la Mols.

-    Ak, jūs mani esat ļoti sakārdinājis! - izsaucās Kokonna. - Ja man šonakt ar hercogu Gīzu neveiksies…

-     Tad?

-   Tad rīt es lūgšu mani iepazīstināt ar Navarras karali. Neuztraucieties! Ja es pāriešu pie hugenotiem, es pārspēšu Luteru, Kalvinu, Melanhtonu un visus citus protestantus, kādi tik ir pasaulē.

-      Klusējiet! - la Mols viņu pārtrauca. - Jūs saķildosities ar mūsu saimnieku.

-     Pareizi, - atteica Kokonna, paskatīdamies uz virtuves pusi. - Nē, viņš mūs nenoklausās: viņš ir pārāk aizņemts.

-     Ko viņš dara? - jautāja la Mols, kurš no savas vietas la Hurjēru nevarēja redzēt.

- Viņš sarunājas ar kādu… Velns lai parauj, tas jau ir viņš!

-      Tas pats naktsputnam līdzīgais cilvēks dzeltenā kamzolī un brūnajā mētelī, ar kuru viņš sarunājās, kad mēs atjājām. Un kā viņš iekaist, velns lai parauj! Ei, klausieties, maitre la Hurjēr! Vai tik jūs nerunājat par politiku?

Šoreiz viesnīcnieks deva viņam tik noteiktu un pavēlošu zīmi, ka Kokonna, aizmirsdams savu kaisli uz kāršu spēli, piecēlās un gāja pie viņa.

-     Kurp jūs ejat? - jautāja Ja Mols.

-      Jūs vēlaties vīnu, grāf? - jautāja la Hurjērs, paņemdams Kokonnu aiz rokas. - Tūlīt pasniegs! Greguār, vīnu šiem kungiem!

Noliecies Kokonnam pie auss, viņš čukstēja:

-        Klusējiet! Ja jums ir dārga dzīvība, klusējiet! Šķiricties no sava ceļabiedra pēc iespējas drīzāk!

La Hurjērs izskatījās tik bāls, bet dzeltenais cilvēks tik drūms, ka Kokonna šausmās nodrebēja.

-      Atvainojiet, dārgais monsieur la Mol, - viņš teica. - īsā laika sprīdī es zaudēju piecdesmit ekiju. Šodien man neveicas un es baidos paspēlēt visu.

-         Labi, monsieur, labi! Kā vēlaties! - la Mols atbildēja. Bez tam gribētos mazliet atgulties, la Hurjēra kungs!

-     Ko vēlaties, grāf?

-   Ja pēc manis atnāk no Navarras karaļa, papūlieties mani pamodināt. Es nenoģērbšos, tāpēc būšu gatavs katrā laikā.

-   Es darīšu to pašu, - sacīja Kokonna. - Lai neaizkavētu viņa augstības sūtni, es norunāto zīmi sagatavošu jau tagad. Monsieur la Hurjēr, pasniedziet man baltu papīru un šķēres!

-     Greguār! - uzkliedza saimnieks. - Pasniedz baltu papīru vēstulei un šķēres, lai varētu izgriezt aploksni.

-   Ar labu nakti, monsieur Kokonna, - la Mols atvadījās un, pagriezies pret saimnieku, piebilda: - Lūdzu, pavadiet mani uz manu istabu. Labu veiksmi, mans draugs!

Un la Mols viesnīcnieka pavadībā pa riņķveida kāpnēm devās augšā uz savu istabu. Kad viņi bija pazuduši, noslēpumainais svešinieks saķēra Kokonnu aiz rokas un, pievilcis viņu pie sevis, steidzīgi čukstēja:

-    Vairākas reizes jūs tikko neizpaudāt noslēpumu, no kura ir atkarīgs visas valsts liktenis. Hurjēra kungs jūs laikā pārtrauca. Vēl vienu vārdu un es būtu jūs nošāvis! Par laimi, tagad mēs esam vieni. Klausieties!

-    Kas jūs esat? - jautāja Kokonna. - Kāpēc jūs atļaujaties runāt ar mani tik pavēlošā balsī?

-     Vai jūs esat kaut ko dzirdējis par Morvelu?

-     Par to, kurš šāva uz admirāli?

-     Un to, kas nogalināja de Muī?

-     Protams, ka esmu dzirdējis.

-     Morvels esmu es!

-     Jūs? - iesaucās Kokonna.

-     Bet tagad klausieties.

-     Protams, es klausīšos.

-     Klusu! - pielicis pirkstu pie lūpām, Morvels čukstēja.

Kokonna kļuva uzmanīgs. Līdz viņiem atlidoja aizveramu durvju

troksnis.Tad aizvērās kādas citas durvis un noskrakšķēja aizbīdnis. Pēc īsa brīža parādījās saimnieks. Viņš steidzīgi piegāja pie Kokonnas un Morvela, uzaicināja tos apsēsties un arī pats apsēdās.

-     Viss ir aizslēgts, - viņš teica Morvelam. - Tagad jūs varat runāt.

Senžermenokseruā tornī pulkstenis nosita vienpadsmit. Morvels skaitīja

nakts klusumā grūtsirdīgi skanošos sitienus un, kad pēdējais izgaisa, pagriezās pret Kokonnu.

-            Monsieur, - viņš jautāja pjemontietim, kurš apmulsis vēroja abu līdzbiedru vairīgo uzmanību, - vai jūs esat īsts katolis?

-     Domāju, ka jā, - Kokonna atbildēja.

-     Vai jūs esat padevīgs karalim?

-     Ar sirdi un dvēseli. Tā jautādams, jūs mani apvainojat.

-     Neķildosimies par to. Jūs nāksiet mums līdzi.

-     Kur?

-            Vienalga, kurp. Mēs jūs vedīsim. No tā ir atkarīgs jūsu liktenis, kas zina - varbūt arī dzīvība.

-     Es atgādinu, ka pusnaktī man jābūt Luvrā.

-     Uz turieni mēs arī iesim.

-     Mani gaida hercogs Gīzs.

-     Mūs tāpat.

-             Man ir īpaša parole, - turpināja Kokonna, mazliet aizvainots, ka arī Morvelam un maitre la Hurjēram hercogs licis ierasties audiencē tāpat kā viņam.

-     Arī mums tāda ir.

-     Bet man ir arī norunāta zīme.

Smaidīdams Morvels no mēteļa izvilka vairākus baltas drēbes krustus, no kuriem vienu pasniedza la Hurjēram, otru Kokonnam, bet trešo paturēja sev. La Hurjērs savu krustu piestiprināja pie ķiveres, Morvels - pie platmales.

-             Lūk, kā! - norūca gluži apmulsušais Kokonna. - Tātad paroli un norunāto zīmi zina visi? Un arī audiencē pieņems visus?

-     Jā, visus, visus īstenos katoļus.

-     Luvras pilī laikam notiks kaut kādi svētki?

-            Jā, Luvrā būs svētki, - sacīja Morvels. - Karalis rīko dzīres un uz tām uzaicināti arī hugenoti. Viņi pat būs svētku varoņi. Ja jūs gribat mums pievienoties, iesim tūlīt ielūgt uz svētkiem viņu vadoni, viņu Gideānu, kā viņi to dēvē.

-     Vai admirāli? - jautāja Kokonna.

-Jā, veco Gaspāru, ar kuru es lā kļūdījos, kaut gan šāvu ar paša karaļa arkebūzu!

-            Redzat, grāfa kungs, - piebilda la Huijērs, - tāpēc jau es spodrināju savu ķiveri un asināju zobenu un nazi.

Kokonna nodrebēja un nobāla. Tagad viņš sāka kaut ko saprast.

-             Patiesi? - viņš iesaucās. - Tātad šīs dzīres, šīs viesības būs tādēļ, lai pēc tam…

-              Neuzminējāt, monsieur, - sacīja Morvels. - Acīmredzot jums vēl nav bijis jācieš šo atkritēju nelietības dēļ. Mums gan…

-     Un jūs gribat iet pie admirāļa un…

Morvels pasmaidīja un aizveda Kokonnu pie loga.

-            Paskatieties, - viņš teica, - tur uz to laukumu ielas galā aiz baznīcas. Vai jūs redzat ļaužu pulciņu, kas tumsā klusi kārtojas ierindās?

-     Redzu.

-     Arī viņiem ir balti krusti pie cepurēm.

-     Nu un tad?

-             Tā ir kāda maza Šveices kantona nodaļa Tokēna vadībā. Viņi ir karaļa piekritēji.

-     O! - iesaucās Kokonna.

-             Tagad paskatieties uz jātnieku nodaļu upes krastā. Vai jūs pazīstat viņu vadoni?

-             Kā lai es viņu pazīstu? - drebēdams atbildēja Kokonna. - Es tikai šovakar ierados Parīzē.

-             Tas ir viņš, kas jums pusnaktī Luvrā noteica satikšanos. Viņš jūs tur gaidīs.

-     Hercogs Gīzs?

-              Viņš pats. Viņu pavada bijušais tirgotāju priekšnieks Marsels un tagadējais - Šorāns. Tie abi kārto pilsoņu nodaļas. Bet tagad uz ielas iznāk kastela kapteinis. Vai redzat, ko viņš dara?

-             Viņš klauvē pie visām durvīm. Kas tās ir par durvīm, pie kurām viņš klauvē?

-              Baltie krusti, jaunais cilvēk: tieši tādi paši krusti kā mums pie cepurēm. Senākos laikos Dieva eņģelim vajadzēja atšķiru patiesi ticīgos, tagad mēs to izdarām paši.

-             Visas durvis, pie kurām viņš klauvē, atveras. No katra nama iznāk bruņoti cilvēki.

-     Viņš pieklauvēs arī pie mums. Tad arī mēs iziesim.

-             Bet vai tad viss šis pūlis sapulcējies tikai tādēļ, lai nogalinātu vienu vecu hugenotu? - jautāja Kokonna. - Tas taču būtu kauns un negods! Tā rīkojas laupītāji, bet ne kareivji!

-            Ja jums nepatīk nonāvēt vecus, izvēlieties jaunos. Tos jūs atradīsiet pilnīgi jūsu gaumē, cik tik uziet. Ja negribat kauties ar dunci, laidiet darbā zobenu. Hugenoti neļaus sevi nokaut kā aitas, viņi aizsargāsies. Un jūs taču zināt, ka viņiem visiem ir ļoti sīkstas dzīvības.

-     Tātad šonakt viņus visus nokaus? - iesaucās Kokonna.

-     Visus.

-     Vai pčc karaļa pavēlēs?

-     Pēc karaļa un hercoga Gīza pavēles.

-     Kad?

-     Kad Senžermenokseruā torni atskanēs zvani.

-             O! Tad tāpēc tas lepnais vācietis no hercoga Gīza svītas… Kā gan viņu sauca?

-     Bērns.

-              Pareizi! Tad tāpēc, man teica, lai es ierodos, tiklīdz zvanīs lielo zvanu.

-     Vai jūs salikāt monsieur Bērnu?

-     Ne vien redzēju, bet arī runāju ar vinu.

-     Kur?

-     Luvrā. Viņš mani tur ieveda, viņš pateica paroli, viņš…

-     Skatieties!

-    Mordieul Tur jau viņš stāv.

-     Vai gribat ar viņu parunāties?

-     Nudien nekas nebūtu pretī!

Morvels klusām atvēra logu. Bērns patiešām pagāja garām kopā ar divdesmit cilvēku lielu pulciņu.

-     Gīzs un Lolringa, - sacīja Morvels.

Bērns pagriezās un sapratis, ka uzruna vellīta viņām, piegāja pie loga.

-     O, tas jūs, Morvel?

-     Jā, es. Kurp jūs ejat?

-            Es meklēju "Skaistās zvaigznes" viesnīcu, lai sastaptu kādu monsieur Kokonnu.

-     Es esmu šeit, monsieur Bēm, - sacīja jauneklis.

-     Ā, lab', lab', jūs esat gatavs?

-     Jā. Kas man jādara?

-     To, ko jums teiks monsieur Morvels. Viņš ir labs katolis.

-     Vai dzirdējāt? - jautāja Morvels.

-     Dzirdēju, - Kokonna atbildēja. - Bet uz kurieni jūs, Bērna kungs?

-     Es? - Bērns iesmējās.

-     Jā, jūs.

-     Man kāds vārdiņš jāpasaka admirālim.

-             Ja vajadzīgs, sakiet viņam kaut divus, - piezīmēja Morvels. - Ja viņam nepietiek ar vienu, tad ieprieciniet viņu ar otru.

-            Esiet bez rūpēm, Morvel, esiet bez rūpēm. Pataupiet savus padomus šim jaunajam cilvēkam.

-             Gan jau, gan, par viņu neuztraucieties. Kokonna būs labs sugas suns, kas noderēs medībās.

-     Ardievu!

-     Dzīvojiet laimīgi!

-     Bet jūs?

-     Sāciet tik medības, mēs būsim klāt, kad dalīs medījumu.

Bērns aizgāja un Morvels aizvēra logu.

-              Nu, dzirdējāt, jaunais cilvēk? - viņš jautāja. - Ja jums ir kāds ienaidnieks, kaut arī tas nav hugenots, atzīmējiet viņu sarakstā un viņš būs beigts kopā ar pārējiem.

-     Apklustiet! - la Hurjērs viņu pārtrauca.

-             Kas ir? - Kokonna un Morvels reizē iejautājās. Senžermenokseruā tornī atskanēja pirmais zvana sitiens.

-            Signāls! - iesaucās Morvels. - Tātad viņi nolēmuši sākt agrāk. Man teica, ka signālu došot tieši pusnaktī… Jo labāk! Kad runa ir par Dieva un karaļa slavu, tad pulksteņiem jāiet ātrāk, bet nevis jākavē.

Skumjā zvanīšana turpinājās. Drīz vien spalgi noskanēja pirmais šāviens un tūlīt pēc viņa de Arbrsekas ielā iemirdzējās lāpas. Kokonna ar roku pārvilka pār nosvīdušo pieri.

-     Sācies! - Morvels iesaucās. - Iesim!

-            Pagaidiet! - sacīja viesnīcnieks. - Pirms došanās ccļā man jāparūpējas par mājinieku drošību. Es negribu, ka manā prombūtnē manai sievai un bērniem pārgriež kaklu. Mājā taču ir hugenots.

-     Grāfs de la Mols! - izsaucās Kokonna.

-     Jā. Nolādētais atkritējs pats iekrita vilku slazdā.

-     Kā? - jautāja Kokonna. - Vai jūs patiesi uzbruksit savam viesim?

-     Tieši viņa dēļ es trinu savu zobenu.

-     O, - pjemontietis norūca, savilkdams uzacis.

-              Līdz šim es kāvu tikai trusīšus, pīles un cālēnus, - cienījamais viesnīcnieks turpināja, - un es vēl neprotu nokaut cilvēku. Tāpēc cs gribu savu roku izmēģināt pie šī hugenota. Ja man neizdosies visai veikli, tad vismaz neviens nevarēs par mani zoboties.

-            Mordieul Es to nevaru pieļaut, - sacīja Kokonna. - De la Mols ir mans biedrs, viņš ēda ar mani kopā vakariņas, spēlēja kārtis…

-             Jā, bet de la Mols ir atkritējs, - Morvels paskaidroja, - un de la Mols ir notiesāts. Ja mēs viņu nenonāvēsim, to izdarīs citi.

-              Nerunājot par to, - sacīja saimnieks, - kā viņš no jums ieguva piecdesmit ekiju.

-             Tā ir taisnība, - atzinās Kokonna, - bet es esmu pārliecināts, ka viņš tos ieguva godīgā ceļā.

-             Godīgi vai negodīgi, jums tie tomēr būs jāsamaksā. Bet ja es viņu nogalināšu, piecdesmit ekiju paliks jūsu kabatā.

-            Nu, iesim taču! Jāpasteidzas, kungi! - uzsauca Morvels. - Nošaujiet viņu ar arkebūzu, noduriet ar zobenu, nositiet ar veseri vai ko citu, bet tikai nobeidziet viņu drīzāk! Mums jāizpilda solījums un laikā jāierodas pie admirāļa, lai palīdzētu hercogam Gīzam.

Kokonna nopūtās.

-     Es tūlīt atgriezīšos! - la Hurjērs iesaucās. - Pagaidiet mani!

-            Mordieu, - Kokonna norūca. - Viņš nomocīs un varbūt pat apzags šo nabaga jaunekli. Iešu viņam līdzi.

Kokonna sekoja la Hurjēram un drīz vien to panāca. Ejot pa kāpnēm, cienījamais maitre acīmredzot kjuva domīgs, jo viņa solis kļuva aizvien lēnāks. Kad viņš nonāca pie durvīm, uz ielas atskanēja vairāki šāvieni. La Mols tūlīt izlēca no gultas.

-            Velns lai parauj! - viegli samulsis, la Hurjērs nomurmināja. - Liekas, viņš ir pamodies.

-     Liekas gan, - noteica Kokonna.

-     Vai tagad viņš aizsargāsies?

-              Noteikti! Bet, ja nu viņš jūs nogalina, monsieur Hurjēr? Tas būtu jauki!

-     Hm! - noņurdēja viesnīcnieks.

Bet atcerējies, ka viņam rokā ir kārtīga arkebūza, viņš saņēma dūšu un ar spēcīgu kājas spērienu atgrūda durvis. Aiz gultas pilnīgi apģērbies, bet ar kailu galvu stāvēja la Mols. Zobos viņš turēja zobenu, bet katrā rokā pa pistolei.

-              O! - iesaucās Kokonna. - Tas jau kļūst interesanti, la Hurjēra kungs! Nu, sāciet vien! Uz priekšu!

Mailre la Hurjērs atbildes vietā mērķēja uz jaunekli. Bet la Mols vēroja viņa kustības un, šāvienam atskanot, nokrita uz ceļiem. Lode lidoja pāri viņa galvai.

-    Nāciet pie manis! - kliedza la Mols. - Pie manis, monsieur Kokonna!

-     Nāciet pie manis, monsieur Morvel! - sauca saimnieks.

-             Goda vārds, monsieur la Mol, es jums nevaru palīdzēt, - Kokonna sacīja. - Solu tikai vienu, ka es nepiedalīšos cīņā pret jums. Pēc karaļa pavēles šonakt apšauj visus hugenotus. Aizsargājaties kā protat!

-     O, nodevēji, slepkavas! Tad tādi jūs esat! Labi, mēs vēl redzēsim!

Un la Mols nomērķējis izšāva ar vienu pistoli. La Hurjērs, acis no

viņa nenolaizdams, palēca sāņus, bet Kokonna, negaidīdams uzbrukumu, palika uz vietas un lode ieskrambāja viņam plecu.

-           Mordieu - viņš izsaucās, griezdams zobus. - Ja jūs tā, tad cīnīsimies. Tu pats to gribēji!

Un, paķēris rapieri, viņš metās virsū la Molam. Ja viņš būtu viens, la Mols nebūtu atteicies no cīņas, bet aiz Kokonnas muguras, bisi lādēdams, stāvēja maitre la Hurjērs un pa trepēm, pa četriem pakāpieniem uzreiz, augšā lēkšoja Morvels. La Mols ieskrēja otrā istabā, aiztaisīdams durvis ar aizbīdni.

-            O, nelietis! - dauzīdams durvis ar sava rapiera rokturi, nikni iesaucās Kokonna. - Pagaidi, pagaidi! Mans zobens cirtīs tavā miesā tikpat daudz brūču, cik ekiju tev zaudēju kāršu spēlē! Es nācu tevi glābt no ciešanām, lai neļautu tevi apzagt! Bet tu pateicības vietā šauj uz. mani! Pagaidi tikai, es tev atmaksāšu!

Tai brīdī la Hurjērs piegāja pie durvīm un izgāza tās ar savas arkebūzas laidi. Kokonna metās istabā un ar degunu gandrīz vai iedrāzās sienā. Logs bija vaļā un istaba - tukša.

-             Viņš ir izlēcis pa logu, - sacīja saimnieks. - Droši vien viņš būs mazliet sadauzījies. Tas taču ir ceturtais stāvs.

-            Bet var būt, ka viņš paglābies uz blakusnama jumta, - teica Kokonna, uzlēkdams uz palodzes un gatavodamies izlēkt uz stāvā, smailā jumta. La Hurjērs un Morvels saķēra viņu un ievilka atpakaļ istabā.

-                 Jūs laikam esat prātu zaudējis? - viņi reizē izkliedza. - Nomierinieties! - sacīja Morvels. - Ja viņš nebūs nosities, tad viņš būs jau labā gabalā. Nāciet līdzi! Aizbēgušā hugenota vietā jūs atradīsit tūkstoš citu.

-             Jums taisnība! - Kokonna piekrita. - Nāvi hugenotiem! Es gribu atriebt, un jo ātrāk, jo labāk!

Ar šiem vārdiem viņš metās ārā pa durvīm. Morvels un viesnīcnieks viņam sekoja.

-     Pie admirāļa! - kliedza Morvels.

-     Pie admirāļa! - atkārtoja Kokonna. - Lai notiek tā, kā jūs vēlaties!

Atstādami viesnīcu Greguāra un pārējo kalpu apsardzībā, viņi visi trīs

steidzās uz admirāļa hoteli Betīza ielā. Spožā gaisma un šāvienu ugunis rādīja viņiem ceļu.

-              Kas tas par cilvēku? - Kokonna pēkšņi iesaucās. - Viņam nav kamzoļa un cepures.

-             Tas droši vien kāds hugenots, kas pūlas paglābt savu dzīvību, - atbildēja Morvels.

-     Šaujiet uz viņu! Šaujiet! - kliedza Kokonna. - Jums ir arkebūzas.

-             Lai nu paliek, - Morvels noraidīja. - Es pataupīšu savu šāvienu labākam medījumam.

-     Tad šaujiet jūs, Hurjēr!

-     Pagaidiet, pagaidiet, tūlīt! - viesnīcnieks atbildēja, jau mērķēdams.

-             Nu ja - pagaidiet! Bet viņš pa to laiku aizbēgs! - Kokonna kliedza un metās ķert hugenotu, kuru nebija grūti panākt, jo viņš bija ievainots.

Bet, kad Kokonna pieskrēja pie viņa un, negribēdams uzbrukt tam no muguras, uzsauca: "Pagriezies, pagriezies!" - atskanēja šāviens. Lode nodūca pjemontietim gar ausi un ievainotais nokrita kā aizšauts zaķis, kuru ātra skrējiena laikā bija ķēris mednieka šāviens.

Aiz Kokonnas muguras atskanēja gaviļu kliedziens. Viņš pagriezās un ieraudzīja, ka la Hurjērs vicina savu arkebūzu.

-     Nu, šoreiz man ir gadījies laimīgs ķēriens! - viesnīcnieks sauca.

-     Jā, bet jūs gandrīz vai nošāvāt mani, - Kokonna paskaidroja.

-     Sargieties, grāf, sargieties! - la Hurjērs uzkliedza.

Kokonna palēca sāņus. Ievainotais bija piecēlies uz ceļiem un, atriebībā zvērodams, gatavojās viņam durt ar dunci. Viesnīcnieka brīdinājums nāca īstā laikā.

-     O, čūska! - Kokonna iekliedzās.

Un, uzklupis ievainotajam, viņš tam trīsreiz savu zobenu iegrūda krūtīs līdz pat rokturim.

-      Tagad steidzamies pie admirāļa! - viņš teica, atkāpdamies no hugenota, kurš vēl cīnījās ar nāvi. - Pie admirāļa!

Un viņi visi trīs turpināja ceļu.

## VIII asinsnakts

Pils, kurā dzīvoja admirālis, atradās Betīza ielā. Šis milzīgais nams ar diviem spārniem stāvēja pagalma dziļumā. Sienā, kas to apņēma, bija vārti un divas spraišļotas durtiņas.

Pili tai brīdī ielenca šveicieši, kareivji un pilsoņi. Visi bija bruņojušies ar zobeniem, šķēpiem vai arkebūzām; turklāt daži no viņiem kreisajā rokā turēja aizdegtas lāpas, kuras uz apkārtējo ainu meta drebošu, baisu gaismu. Atbilstoši tam, kā kustējās rokas, gaisma brīžiem apgaismoja ielu, brīžiem atplaiksnījās uz sienām vai apspīdēja dzīvo, viļņojošos ļaužu jūru, pār kuru kā zibeņi šaudījās šur un tur lāsmojošie ieroči. Ap pili un apkārtējās ielās bija redzami drausmīgi skati. Skanēja griezīgi kliedzieni, sprāga šauteņu šāvieni. Brīžiem apgaismotajā laukumā, kur pulcējās dēmonisks pūlis, parādījās bāls, pusapģērbts, noasiņojis hugenots un tūlīt pazuda, aizbēgdams kā aizšauts briedis.

Trīs mūsu paziņas, kuru baltie krusti bija redzami jau no tālienes, uzņēma ar priecīgiem saucieniem. Pēc mirkļa viņi jau atradās biezā, krācošā ļaužu - asinskāro kurtu - bara vidū. Tas viņiem izdevās tikai tāpēc, ka pa priekšu gāja Morvels, kuru daudzi pazina un laida cauri, bet aiz viņa spraucās Kokonna un la Hurjērs. Drīz vien viņi visi atradās pils pagalmā. Vārti un durtiņas bija izgāzti.

Pagalma vidū stāvēja cilvēks, kuru visi cienīja un tāpēc gāja viņam garām ar līkumu. Šis cilvēks, atbalstījies uz rapiera, uzmanīgi vēroja balkonu zem fasādes galvenā loga, piecdesmit pēdu augstumā no zemes. Šis cilvēks nepacietīgi dauzīja kāju pret pagalma bruģi un laiku pa laikam vērsās ar jautājumu pie kāda no tuvāk stāvošajiem.

-      Vēl aizvien nekā, - viņš noņurdēja. - Neviens nenāk. Viņu droši vien būs brīdinājuši, un viņš būs aizbēdzis. Kā jūs domājat, de Gast?

-     Tas nav iespējams, jūsu gaišība.

-     Kāpēc ne? Jūs pats teicāt, ka dažas minūtes pirms mūsu ierašanās kāds cilvēks bez cepures, ar kailu zobenu rokā, lielā steigā pieskrējis pie hoteļa, pieklauvējis un viņu ielaiduši?

-              Pilnīgi pareizi, jūsu gaišība! Bet viņam tūdaļ sekoja Bērns, kurš durvis izlauza un lika hoteli aplenkt. Cilvēks, par kuru es jums stāstīju,' pilī gan iegāja, bet no turienes iziet nevarēja.

-             Ja es nemaldos, tad runa ir par hercogu Gīzu? - Kokonna jautāja la Hurjēram.

-              Jā, viņš, grāf. Tas ir lielais hercogs Gīzs. Droši vien viņš gaida admirāli, lai ar viņu izrēķinātos tāpat, kā admirālis izrēķinājās ar hercoga tēvu. Katram sava kārta un šodien - paldies Dievam - pienākusi mūsējā!

-             Hallo! Bēm! Bēm! - hercogs pērkonskaļā balsī kliedza. - Vai tad vēl nav beigas?

Un savā nepacietībā viņš ar zobena smaili sāka uz bruģa šķilt dzirkstis. Tai brīdī hotelī atskanēja kliedzieni, šāvieni, soļu dimdoņa un ieroču šķinda. Pēc tam iestājās klusums.

Hercogs sakustējās, it kā gatavotos ieiet namā.

-             Jūsu gaišība! - pienākušais de Gasts viņu atturēja. - Jūsu augstā kārta liedz jums tur ieiet. Jums jāpaliek šeit un jāgaida.

-             Tev taisnība, dc Gast, pateicos! Es pagaidīšu. Bet, taisnību sakot, es vai mirstu no uztraukuma un nepacietības. Ja nu viņš man aizbēg?

Hotelī atkal atskanēja soļi. Tie tuvojās, un pēkšņi pirmā stāva logos atplaiksnījās tādas kā ugunsgrēka liesmas. Logs, kuru hercogs tik cītīgi novēroja, atsprāga vaļā un uz balkona parādījās bāls cilvēks, kam bija asinīm notašķīts kakls.

-     Bēm! - hercogs iesaucās. - Beidzot tu parādījies! Nu, kas ir?

-     Tūliņ, tūliņ, - vācietis mierīgi atbildēja.

Viņš pieliecās, bet tad, it kā kaut ko smagu celdams, lēni atkal izslējās.

-     Kur ir pārējie? - hercogs nepacietīgi taujāja. - Ko viņi dara?

-     Piebeidz citus!

-     Bet tu, tu! Ko tu izdarīji?

-     Tūliņ redzēsit. Atvirzieties mazliet atpakaļ.

Hercogs atkāpās dažus soļus.

Tad varēja redzēt, ko Bērns tik smagi bija cēlis.

Tas bija sirmgalvja līķis

Vācietis pacēla viņu virs balkona, sašūpoja gaisā un nometa pie hercoga kājām. Kritiena dobjais troksnis, asinis, kas šļācās no ķermeņa un notašķīja visu piekrasti, šausmināja pat Gīzu. Bet tas neturpinājās ilgi. Ziņkārība visu pārvarēja. Pamazām visi pienāca tuvāk, un lāpu drebošā gaisma krita uz līķi. Sapulcējušies ieraudzīja nokauto ar cienīga izskata seju, viņa sirmo bārdu un krampjos sažņaugtās, sastingušās rokas.

-             Admirālis! - vienā balsī iekliedzās apmēram divdesmit cilvēki un tūdaļ ari apklusa.

-             Jā, admirālis. Tas ir viņš, - teica hercogs, piegāja pie līķa un ar dziļu prieku noskatījās uz to.

-                Admirālis, admirālis, - pusbalsī atkārtojfi visi aculiecinieki, spiezdamies cits pie cita un kautrīgi pieiedami aplūkot slavenā sirmgalvja līķi.

-              O, beidzot mēs esam izrēķinājušies, Gaspār! - Gīzs uzgavilēja. - Tu liki nokaut manu tēvu, tagad es viņu atriebu!

Un viņš uzlika kāju uz varoņa protestanta krūtīm.

Bet admirālis vēl nebija miris. Viņa asinīm aprecējušie acu plaksti ar mokām atvērās, sadragātā roka nodrebēja vēl pēdējo reizi un viņš nepakustēdamies drūmā kapa balsī teica:

-            Indriķi Gīz, pienāks diena, kad arī tu uz savām krūtīm jutīsi slepkavas kāju. Es nenogalināju tavu tēvu. Esi nolādēts!

Hercogs nobālēja un juta, ka pa viņa ķermeni skrien ledaini drebuļi. Ar izmisušu, bet noteiktu kustību viņš pacēla zobenu.

-     Nu, jūsu gaišība, vai esat apmierināts? - jautāja Bērns.

-     Jā, manu varoni, jā, - Gīzs atbildēja. - Tu atriebies…

-     Par hercogu Francisku?

-             Par reliģiju, - hercogs aizsmacis atteica. - Bet tagad, - viņš piebilda, uzrunādams pūli pagalmā un šveiciešus, kareivjus un pilsoņus uz ielas, - tagad pie darba, draugi, pie darba!

-             Sveiki, monsieur Bēm! - sveicināja Kokonna, pieiedams tuvāk un sajūsmā skatīdamies uz vācieti, kas, vēl aizvien stāvēdams uz balkona, mierīgi slaucīja savu zobenu.

-             Tātad jūs viņu aizraidījāt uz viņpasauli? - la Hurjērs uzbudināts iesaucās. - Kā jūs to izdarījāt?

-            O, pavisam vienkārši, pavisam vienkārši! Izdzirdīs troksni, viņš atvēra durvis un cs ar rapieri viņu nodūru. Bet tas vēl nav viss. Liekas, arī Tcliņī kaut kas gadījies. Vai dzirdat kliedzienus?

Šai brīdī patiešām atskanēja izmisuma pilni saucieni, - tā acīmredzot bija sievietes balss. Vienā no pils spārniem pazibēja sarkana uguns. Varēja redzēt, kā aizskrien divi cilvēki, kurus vajā slepkavu bars. Viens no bēdzējiem, lodes ķerts, pakrita. Otrs metās pie atvērtā loga, un, nemaz neievērodams, ka tas atrodas augstu, bet lejā stāv jauni ienaidnieki, drošsirdīgi izlēca pagalmā.

-             Sitiet viņu, sitiet! - kliedza slepkavas, redzēdami, ka upuris grib no viņiem aizbēgt.

Cilvēks uzlēca kājās, paķēra nokritušo zobenu un, galvu nodūris, cauri pūlim metās uz priekšu. Nogāzis dažus gar zemi un vienu nodūris, šāvienu un apjukušo kareivju lāstu pavadīts, viņš strauji metās garām Kokonnam, kurš, dunci rokā turēdams, sagaidīja viņu pie vārtiem.

-     še tev! - iesaucās pjemontietis, ievainodams bēgli rokā.

-             Nelietis! - kliedza ievainotais, iesizdams uzbrucējam ar zobenu pa seju; durt viņam neļāva pārāk niecīgais attālums.

-     Tūkstoš velnu! - ieaurojās Kokonna. - Tas taču ir la Mols!

-     La Mols! - atkārtoja la Hurjērs un Morvels.

-     Tas ir viņš, kas brīdināja admirāli! - atskanēja dažas balsis.

-     Sitiet viņu, sitiet! - ierēcās pūlis.

Kokonna, la Hurjērs un aptuveni desmit kareivju metās ķert la Molu. Noasiņojis, galīgi uzbudināts - tas vēl uztur cilvēka izsīkstošos spēkus

vienīgi aklas nojautas vadīts, la Mols skrēja pa ielām. Viņam pakaļ dzinās ienaidnieki. Viņš dzirdēja viņu kāju dunoņu, viņu kliedzienus un tas la Molu it kā spārnoja. Reizēm lode nodūca viņam taisni gar ausīm, un viņš skrēja vēl ātrāk. Viņš vairs neelpoja, bet dobji gārdza Sviedri un asinis pilēja no matiem un, kopā sajaukušās, plūda pa seju.

Drīz vien kamzolis viņa sirds pukstiem kļuva pārāk šaurs, un viņš to noplēsa. Zobens viņa rokās palika pārāk smags, un viņš to aizsvieda sāņus. Brīžiem viņam likās, ka sekotāji sāk pagurt un viņam izdosies izbēgt. Bet pēc vajātāju saucieniem viņiem piebiedrojās citi, kuri pameta savu asinsdarbu un sāka dzīties pakaļ la Molam. Pēkšņi pa kreisi viņš ieraudzīja upi. Kā vajāts briedis viņš izjuta tieksmi mesties straumē, un viņam vajadzēja saņemt visu gribasspēku, lai nepadotos kārdinājumam.

Pa labi drūma, nekustīga, bet dīvaini dobju, baismu skaņu pilna slējās Luvras pils. Pa paceļamo tiltu nāca un gāja kareivji ķiverēs un bruņās, kas mēness saltajā gaismā spokaini mirdzēja.

La Mols Navarras karali atcerējās tāpat, kā agrāk bija domājis par Koliņī. Tie bija viņa vienīgie labvēļi. Paskatījies debesīs, viņš sev zvērēja atsacīties no protestantu ticības, ja tik laimēsies izglābties, un tad, saņēmis pēdējos spēkus, viņš pasitās sāņus un sāka skriet tieši uz Luvru. Uz paceļamā tilta, kur la Mols iejuka kareivju pūlī, viņu atkal kāds ar dunci ievainoja plecā. No visām pusēm atskanēja kliedzieni: "Sitiet, sitiet!" Ne tas, ne sardzes baigais izskats la Molu nebaidīja, un viņš kā bulta ielidoja pagalmā, ieskrēja pils priekšnamā, pa kāpnēm uzjoņoja otrajā stāvā un, ieraudzījis kādas durvis, sāka tās dauzīt ar rokām un kājām.

-     Kas tur ir? - sievietes balss jautāja.

-      O! Dieva dēļ, Dieva dēļ, - la Mols murmināja. - Viņi nāk, es dzirdu viņu soļus… es redzu tos… Tas esmu es… es…

-     Kas jūs esat? - balss vaicāja.

La Mols atcerējās paroli.

-     Navarra! Navarra! - viņš kliedza.

Durvis tūliņ atvērās. La Mols, meiteni Gijonu nemaz neievērodams un tai nepateicies, ieskrēja vestibilā, tālāk pa gaiteni un, izskrējis cauri divām istabām, atradās trešajā, kuru apgaismoja pie griestiem piekārta spuldze.

Daiļiem griezumiem rotātā ozolkoka gultā aiz samta priekškara, kuru caurauda zelta lilijas, uz rokas atbalstījusies, gulēja vieglā ģērbā tērpusies sieviete un ar platām, izbaiļu pilnām acīm skatījās uz ienācēju.

La Mols metās pie viņas.

-Madamel - viņš iesaucās. - Tur ārā apkauj… nogalina manus brāļus!… Arī mani viņi grib nonāvēt!… Jūs… jūs esat karaliene… glābiet mani!

Un viņš nokrita viņas priekšā ceļos, atstādams uz grīdsegas lielu, asiņainu plankumu.

Ieraudzīdama savā priekšā bālu, asinīm noplūdušu cilvēku, Navarras karaliene piecēlās no gultas, aizsedza seju ar rokām un sāka saukt palīgā.

-     Madame, - lūdzās la Mols, mēģinādams piecelties, - Dieva dēļ nesauciet nevienu! Ja jūs izdzirdēs - es esmu beigts! Mani vajā slepkavas… Viņi jau skrien pa kāpnēm! Es viņus dzirdu… Lūk, viņi… lūk, viņi!

-     Palīgā! - pārbiedētā Margerita sauca. - Palīgā!

-     O, jūs mani nogaliniet! - la Mols izmisis iesaucās. - Dzirdēt, ka tik burvīga balss grib atdot mani ienaidniekiem, mirt no tik daiļas rokas! O, tas nav iespējams! - un viņš ar abām rokām apkampa Margeritu, gaidīdams visļaunāko.

Tai brīdī durvis strauji atvērās un istabā ieklupa saniknotu, asinīm notašķītu un pulvera dūmiem nokvēpušu ļaužu bars. Rokās viņiem bija šaušanai gatavas arkebūzas, kaili šķēpi un zobeni.

Priekšgalā gāja Kokonna. Sarkanie mati bija izspūruši, gaišzilās acis izplestas, vaigu bija pāršķēlis la Mola zobens, atstādams uz tā asiņainu brūci. Neglītais pjemontietis iedvesa šausmas.

- Mordieu! - viņš iekliedzās. - Te nu viņš ir! Beidzot mēs viņu noķērām!

Paspēris pāris soļus uz priekšu, Kokonna ar savu garo rapieri atkal ievainoja la Molu plecā. Sārti silto asiņu piles apslacīja Margeritas balto, iesmaržoto tērpu.

Margerita redzēja, kā tek šīs asinis, juta, kā drebēja cilvēks, kas bija pie viņas piekļāvies, un viņa kopā ar šo cilvēku metās spraugā aiz gultas.

Bija arī pēdējais laiks. La Mols bija tā novārdzis, ka vairs nevarēja ne aizbēgt, ne aizsargāties. Viņš nolieca savu līķa bālo seju pie jaunās sievietes pleca, un viņa pirksti krampjaini ieķērās baltajā, mežģīnēm izšūtajā batista kleitā, kura kā viegls mākonis apņēma Margeritas augumu.

Grāfa rokas to vairākās vietās saplēsa.

-     O, madame, - la Mols neskanīgā balsī čukstēja, - glābiet mani!

Tas bija viss, ko viņš varēja pateikt. Viņa acis pārvilkās kā ar nāves

miglu, smagā galva atkārās atpakaļ, rokas atslāba, kājas saļima un viņš kā nopļauts nokrita uz asinīm pārplūdušās grīdas, noraudams līdzi arī karalieni.

Kliedzienu uztraukts, asiņu smakas apreibis, ilgās gūstīšanas saniknots, Kokonna izstiepa roku pret karalienes gultu. Vēl mirklis un viņa zobens pāršķeltu la Mola sirdi, bet varbūt tas ķertu arī Margeritas maigās krūtis. Kailā zobena sabiedēta, bet vēl vairāk šīs nedzirdētās neģēlības apvainota, princese izslējās un skaļi iekliedzās. Šai kliedzienā bija dzirdama tāda nicināšana, bailes un dusmas, ka pjemontietis sastinga. Tai brīdi atvērās kādas slepenas durvis un istabā ieskrēja sešpadsmit septiņpadsmit gadus vecs, melnās drēbēs tērpies jauneklis. Viņa seja bija bāla, mati - izspūruši.

-     Pagaidi, māsa, pagaidi! - viņš sauca. - Es esmu šeit, es esmu šeit!

-     Fransuā! Fransuā! - Margerita iekliedzās. - Glāb mani!

-    Alansonas hercogs! - čukstēja la Hurjērs, nolaizdams savu šauteni.

-     Velns lai parauj! Princis! - Kokonna norūca un atkāpās. Alansonas hercogs pārskatīja istabu. Margerita, izspūrušiem matiem,

skaistāka kā jebkad, stāvēja, atslējusies pret sienu. Viņu ielenca bruņojušies ļaudis, kuru sejās bija redzama zvērīga asinskāre.

-     Nožēlojamie! - hercogs iesaucās.

-    Glāb mani, brāl! - Margerita gurdi lūdzās. - Viņi grib mani nogalināt! Hercoga bālā seja dusmās piesarka.

Viņam nebija ieroču. Bet, paļaudamies uz. savu augsto izcelsmi un titulu, sažņaugtām dūrēm viņš devās pie Kokonnas un viņa biedriem. Viņa acu naidīgās kvēles sabiedēti, tie atkāpās.

-               Varbūt jūs gribat nogalināt arī Francijas karaļnama princi? Palūkosim!

Redzēdams, ka iebrucēji turpina atkāpties, viņš uzkliedza:

-     vSardzes kapteini, panāciet šurp! Pakārt visu šo neliešu bandu! Neapbruņotais jauneklis sabaidīja Kokonnu vairāk nekā vesels vads jātnieku, un viņš, pamazām atkāpdamies, beidzot bija nonācis līdz. durvīm. La Hurjērs pa to laiku jau skrēja, ko kājas nes, lejā pa trepēm. Arī kareivji lūkoja aizbēgt pēc iespējas drīzāk.

Pa to laiku Margerita instinktīvi uzmeta nesamaņā gulošajam la Molam savu damasta zīda gultas segu un atkāpās sāņus.

Kad visi bija aizgājuši, Alansonas hercogs pievērsās viņai.

-            Vai tu neesi ievainota? - viņš iesaucās, redzēdams Margeritas asinīm notraipīto kleitu.

Un viņš metās pie viņas tik satraukts, ka tas darītu godu viņa mīlai pret māsu, ja šī mīla, kā klīda baumas, no brāļa viedokļa nebūtu bijusi pārāk maiga.

-             Liekas, ka ne, - Margerita atbildēja. - Bet, ja tomēr esmu, tad ļoti viegli.

-               Bet asinis? - jautāja hercogs, drebošām rokām pieskardamies Margeritai. - No kurienes šīs asinis?

-             Nezinu, - jaunā sieviete atbildēja. - Viens no šiem ļaudīm man pieskārās: varbūt, ka viņš bija ievainots.

-            Pieskārās manai māsai?! - hercogs iesaucās. - O, kaut tu būtu man viņu uzrādījusi, kaut cs zinātu, kur viņu atrast!

-     Klusu! - Margerita brīdināja.

-     Kāpēc? - Fransuā jautāja.

-     Ja tevi šai stundā ieraudzīs manā istabā…

-     Vai tad brālis nedrīkst apmeklēt savu māsu, Margerita? Karaliene paskatījās uz Alansonas hercogu ar tik noteiktu un draudīgu skatu, ka jauneklis atkāpās.

-             Jā, Margerita, tev taisnība, - viņš piekrita. - Es tūliņ iešu. Bet tu šai šausmu naktī nedrīksti paliki viena. Vai gribi, es pasaukšu Gijonu?

-     Nē, nē, cs nevienu nevēlos redzēt! Fransuā, aizej tāpat, kā atnāci!

Jaunais princis paklausīja.

Tiklīdz viņš bija izgājis, aiz gultas atskanēja vaidi. Margerita devās pie slepenajām durvīm, aiztaisīja tās ar aizbīdni, pēc tam pieskrēja pie otrām durvīm, kuras arī aizslēdza. To viņa izdarīja īstajā laikā, jo tai pašā brīdī gaiteņa galā kā vētra aiztrauca kareivju bars, kas vajāja Luvras pilī dzīvojošos hugenotus.

Paskatījusies apkārt un pārliecinājusies, ka viņa patiesi ir viena, Margerita noņēma zīda gultas segu, ar kuru bija apsegusi la Molu, slēpdama viņu no Alansonas hercoga. Pēc tam viņa ar pūlēm izvilka ievainoto no spraugas un, redzēdama, ka la Mols vēl elpo, uzlika viņa galvu uz saviem ceļiem un sāka tā seju apslacīt ar ūdeni.

Tikai tagad, notīrījusi la Mola seju no putekļiem, asinīm un pulvera dūmu kvēpiem, Margerita redzēja, ka tas ir tas pats skaistais jauneklis, kuru viņa, dzīvībā ziedošu un cerību pilnu, bija sastapusi pirms dažām stundām, kad tas bija viņu lūdzis nodot Navarras karalim kādu vēstuli.

Margerita noslaucīja la Mola seju. Tā izskatījās' bāla un izmocīta. Drebēdama un būdama gandrīz tikpat bāla, kā ievainotais, viņa pielika roku pie viņa sirds: tā vēl pukstēja. Tad viņa no tuvējā tualetes galdiņa paņēma kādu smaržu flakonu un deva jauneklim to paostīt.

La Mols atvēra acis.

-     Mans Dievs, - viņš čukstēja, - kur cs esmu?

-     Drošībā! Nomierinieties! Jūs esat glābts! - Margerita atbildēja.

La Mols lēni paskatījās uz karalieni un izdvesa:

-     O, cik jūs daiļa!

Un kā apreibis no jaunās sievietes skaistuma, viņš atkal aizvēra acis un ievaidējās.

Margerita viegli iekliedzās.

-     O, mans Dievs! Mans Dievs! - viņa lūdzās. - Apžēlojies par viņu!

Tai brīdī pie gaiteņa durvīm kāds spēcīgi pieklauvēja.

Balstīdama la Molu aiz pleciem, Margerita piecēlās.

-     Kas tur ir? - viņa jautāja.

-            Madame, madame, tā es, - atbildēja sievietes balss. - Es, Nevērās hercogiene.

-           Anrieta! - karaliene iesaucās. - Nebaidieties, grāf! Viņa nav bīstama, viņa ir mana draudzene.

La Mols ar lielām pūlēm pacēlās uz viena ceļa.

-    Pieturieties pie kaut kā, kamēr cs atvēršu durvis, - Margerita sacīja.

La Mols atbalstījās ar roku pret grīdu un beidzot viņam izdevās noturēt

līdzsvaru.

Margerita piegāja pie durvīm, bet tūliņ atrāvās atpakaļ. Ārpusē iežvadzējās ieroči.

-     Vai tu neesi viena? - viņa jautāja.

-     Nē, man līdzi ir svaiņa, hercoga Gīza, iedotie divpadsmit kareivji.

-     Hercogs Gīzs! - la Mols čukstēja. - Ak, slepkava! Slepkava!

-     Klusu! Ne vārda! - Margerita brīdināja.

Un viņa pārskatīja istabu, meklēdama, kur paslēpt ievainoto.

-     Dodiet man zobenu vai dunci! - la Mols lūdzās.

-             Jūs gribat aizsargāties? Velti. Vai tad jūs nedzirdējāt? Viņi būs divpadsmit pret vienu.

-              Es negribu aizsargāties. Ierocis man vajadzīgs, lai viņu rokās es nenokļūtu dzīvs.

-             Nē, nē! - atteica Margerita. - Es jūs izglābšu. Ejiet tur, kabinetā! Pasteidzieties!

La Mols ar mokām piecēlās un ar Margeritas palīdzību aizvilkās līdz kabinetam.

-             Neviena kliedziena, neviena vaida vai nopūtas! Citādi jums beigas, - karaliene čukstēja.

Tad viņa aizvēra kabineta durvis un aizslēdza tās, atslēgu paslēpdama savā somiņā pie jostas. Tad, uzmetusi plecos manto,viņa atvēra durvis. Nevērās hercogiene metās viņai ap kaklu.

-     Vai ar jums nekas ļauns nav noticis? - viņa jautāja.

-            Nē, nekas, - atbildēja Margerita, vīstīdamās manto, lai slēptu asinīm notraipīto kleitu.

-              Paldies dievam! Bet viena jūs šeit nevarat palikt. Hercogs Gīzs nodeva rīcībā divpadsmit kareivjus, kas pavadīs mani uz pili. Sis bars manai apsardzei ir par lielu, sešus no viņiem es atstāšu jūsu majestātei. Šonakt seši hercoga kareivji ir vairāk vērti, nekā vesels karaļa miesassargu vads.

Margerita baidījās atteikties. Viņa pavēlēja kareivjiem novietoties gaitenī un atvadījās no hercogienes, kas pārējo sešu kareivju pavadībā devās uz hercoga Gīza pili, kurā viņa dzīvoja pēc vīra aizceļošanas.

## IX Slepkavas

Kokonna nebēga. Viņš atkāpās. La Hurjērs ari nebēga; viņš aizlaidās, ko kājas nesa. Pirmais aizskrēja kā tīģeris, otrais - kā vilks.

Tāpēc arī la Hurjērs jau atradās Scnžcrmēnas laukumā, kad Kokonna nule bija izgājis no pils.

La Hurjērs, atrazdamies ar savu arkebūzu bēgošā pūļa vidū, mazliet baiļojās, kad visapkārt svilpa lodes un pa logiem ārā krita līķi, kuri dažreiz bija pat sacirsti gabalos. Dūšīgais viesnīcnieks nolēma, cik ātri iespējams, atgriezties viesnīcā. Kad viņš no Averonas ielas nogriezās

Arbrsekas ielā, viņš satika šveiciešu un jātnieku vadus. Tos veda Morvels.

-             Nu, mīļais! - iesaucās Morvels, kurš sevi mīlēja dēvēt par karaļa slepkavu. - Jūs jau dodaties uz mājām? Vai savu padarījāt? Velns lai parauj, ko gan jūs izdarījāt ar mūsu jauko pjcmonlicti? Ar viņu taču nenotika nekas ļauns? Būtu ļoti žēl; viņš turējās tik braši.

-             Nē, liekas viņš izkļuva sveikā, - la Hurjērs atbildēja. - Drīz vien viņam jābūt pie mums.

-     No kurienes jūs nākat?

-     No Luvras, kur mūs, taisnību sakot, saņēma diezgan nelaipni.

-     Kas?

-     Alansonas hercogs. Vai viņš nav mūsējais?

-             Alansonas hercogs nav nevienā pusē. Viņš interesējas tikai par sevi. Iesakiet tikai viņam izrēķināties ar saviem abiem vecākajiem brāļiem kā ar hugenotiem un viņš būs ar mieru, lai tikai sasniegtu vienu: nesakompromitētu sevi. Vai jums nepatiktu iet šiem ļaudīm līdzi, monsieur, Hurjēr?

-     Kurp viņi dodas?

-              Uz Montorgeilas ielu. Tur dzīvo kāds man pazīstams protestantu garīdznieks. Viņš ir precējies un viņam ir seši bērni. Šie atkritēji briesmīgi vairojas. Tur būs gards kumoss.

-     Bet uz kurieni ejat jūs?

-     O, man jānokārto kāda personīga darīšana.

-             Dieva dēļ, nedariet to tikai bez manis, - atskanēja kāda balss, kura lika Morvelam nodrebēt. - Jūs zināt labas vietiņas, un es gribu iet jums līdzi!

-     O, tas jau ir mūsu pjemontietis! - iesaucās Morvcls.

-                Monsieur Kokonna, - la Hurjērs piebilda. - Es domāju, ka jūs man sekojat.

-             Sātans un elle! Jūs skrējāt pārāk ātri un es nevarēju jūs panākt. Turklāt man bija jāapmet mazs līkums, lai iemeslu upē kādu riebīgu bērnu, kas skaļā balsī kliedza: "Nost katoļus, lai dzīvo admirālis!" Par nelaimi šis nelietīgais zēns, man šķiet, prata peldēt. Ja šos nožēlojamos atkritējus gribam iznīcināt, viņus vajadzētu apslīcināt kā kaķēnus, kamēr tie vēl akli!

-              Lai nu paliek! Tātad jūs nākat no Luvras? - Morvels taujāja. - Jūsu hugenots laikam iebēga lur?

-     Diemžēl, jā!

-            Admirāļa pils pagalmā, kad viņš pacēla zobenu, es izšāvu uz viņu. Velns zina, kā gan cs varēju kļūdīties un netrāpīt!

-            O, bet es nekļūdījos! - iesaucās Kokonna. - Es viņam plecā iecirtu tik dziļi, ka zobena asmens piecu collu platumā sārtojās asinīs… Es redzēju, ka viņš iekrita Margeritas skavās. Velns lai parauj, viņa ir skaista sieviete! Man nekas nebūtu pretī, ja šis puisis būtu beigts. Liekas, ka viņam nav slikta atmiņa un viņš būtu mans ienaidnieks uz visu mūžu.

Uz kurieni jūs tagad ejat?

-      Vai jūs tiešām gribat nākt man Ildzi?

-              Es negribu palikt vienā vietā, velns lai parauj! Esmu nogalinājis pavisam tikai trīs vai četrus neliešus. Kad es palieku mierā, man sāk sāpēt plecs. Uz priekšu! Uz priekšu!

-              Kaptein! - Morvcls sacīja vada priekšniekam. - Dodiet man trīs kareivjus un ar pārējiem ejiet aizraidīt uz viņpasauli hugenotu sludinātāju.

Trīs šveicieši piebiedrojās Morvelam. Līdz Tiršapa ielai abi pulciņi gāja kopā. Pēc tam jātnieki un šveicieši turpināja ceļu pa Tiršapa ielu, bet Morvels, Kokonna, la Hurjērs un trīs kareivji nogriezās vispirms Feranēras ielā, tad Trusvašas ielā un iznāca uz Scnavuā ielas.

-              Velns lai parauj, kurp jūs mūs vedat? - jautāja Kokonna, kuram bija apnicis tālais gājiens bez jebkādiem piedzīvojumiem.

-            Mūs gaida jauns piedzīvojums, - Morvels paskaidroja. - Pēc admirāļa Teiiņī un prinču hugenotu nogalināšanas es jums kaut ko vēl labāku nevaru piedāvāt. Pacietieties! Mūsu piedzīvojums risināsies Dišoma ielā. Drīz vien mēs būsim tur.

-              Sakiet, - Kokonna taujāja, - man liekas, ka šī iela nav tālu no tempļa?

-     Jā. Kāpēc jūs par to vaicājat?

-             Tāpēc, ka tur dzīvo kāds Lambērs Merkandons, kuram mans tēvs iedeva samaksāt parādu - simts rozenoblu. Nauda man ir kabatā.

-              Tagad jums būs laba izdevība norēķināties ar savu aizdevēju, - Morvels atbildēja.

-     Kā tā?

-               Šodien nokārto visus vecos rēķinus. Vai jūsu Merkandons ir hugenots?

-     O, saprotu! - Kokonna attrauca. - Liekas gan, ka viņš ir hugenots.

-     Tss! Mēs esam klāt.

-     Kam pieder šis lielais hotelis ar paviljonu uz ielas?

-     Hercogam Gīzam.

-             Vai patiešām? - iesaucās Kokonna. - Es arvien nokļūstu vajadzīgā vietā, jo hercogs Gīzs ir mans labvēlis. Velns lai parauj, mans dārgais, cik šeit viss ir kluss! Arkebūzas šāvienus tik tikko var sadzirdēt, liekas, ka atrodos kaut kur provincē. Veins un elle, viņi visi taču mierīgi guļ!

Un liesām, pat hercogu Gīzu pilī valdīja ierastais klusums. Visi logi bija aizvērti. Gaišs bija vienīgi paviljona logs, kas bija saistījis Kokonnas uzmanību. Netālu no Gīza hoteļa, Mazās Santjē un Kalrfisa ielu stūrī Morvels apstājās.

-     Tur jau ir mūsu meklētais nams, - viņš teica.

-     Atvainojiet, jūsu meklētais, - la Hurjērs pārlaboja.

-     Tā kā jūs mani pavadāt, tad meklējam mēs visi.

-             Deviņi pērkoni! Jūs laikam domājat par to tur namu, kurā visi guļ dziļā miegā?

-          Tieši par to! La Hurjēr, daba pārskatīšanās dēļ jūs apbalvojusi ar godīgu izskatu; izmantojiet to un pieklauvējiet pie durvīm. Savu šauteni atdodiet Kokonnam! Viņš jau sen met uz to pavisam maigus skatus. Kad jūs ielaiž, sakiet, ka jums jārunā ar grāfu de Muī.

-          Es sapratu! - Kokonna atteica. - Liekas, ka arī jums te, tempļa tuvumā dzīvo kāds kreditors.

-         Pareizi, - Morvels turpināja. - Uzdodieties par hugenotu un brīdiniet de la Muī par to, kas noliek. Viņš ir varonīgs, viņš iznāks…

-     Un kas būs, kad viņš iznāks? - la Hurjērs prašņāja.

-     Kad viņš iznāks, cs palūgšu viņu krustot savu zobenu ar manējo.

-         Zvēru ar savu godu, tā dara visi īsti muižnieki! - Kokonna iesaucās. - Es arī izsaukšu uz divkauju Lambēru Merkandonu, un, ja viņš cīņai būs pārāk vecs, tad viņa vietā stāsies kāds viņa radinieks vai dēls.

La Hurjērs piegāja pie nama durvīm un sāka klauvēt. Sitieni spalgi atbalsojās klusajā naktī. Gīzu hercogu hoteļa durvis pavērās un tajās parādījās vairākas galvas. Acīmredzot tur bija tikpat aizdomīgs klusums, kā kareivju pilnā cietoksnī.

Galvas parādījās tikai uz mirkli un tūdaļ pazuda, droši vien kāds nojauta, kas nu notiks.

-         Tātad te dzīvo jūsu draugs de Muī? - jautāja Kokonna, norādīdams uz durvīm, pie kurām la Hurjērs turpināja klauvēt.

-     Nē, šeit dzīvo viņa mīļākā!

-         Mondieu  Jūs protat būt galants! Jūs dodat viņam iespēju cīnīties viņa skaistulītes acu priekšā. Tātad mēs būsim sekundanti? Man gan labāk patiktos cīnīties pašam. Plecs deg kā ugunīs.

-     Bet seja? To taču ari krietni apstrādāja, - sacīja Morvels.

Kokonna niknumā ierēcās kā ievainots zvērs.

-Mordieu! Ceru, ka viņš ir miris! Ja es zinātu, ka viņš vēl dzīvs, es tūlīt dotos atpakaļ uz Luvru, lai viņu nobeigtu.

La Hurjērs turpināja klauvēt. Beidzot otrajā stāvā atvērās logs un kāds cilvēks apakšveļā un bez ieroča iznāca uz balkona.

-     Kas tur ir? - viņš vaicāja.

Pēc Morvcla mājiena šveicieši noslēpās aiz nama stūra, bet Kokonna pats attapās piespiesties pie sienas.

-     Vai tas esat jūs, monsieur Muī? - la Hurjērs saldā balsī jautāja.

-     Es gan, bet ko jums vajag?

-     Tas ir viņš, - priekā nodrebēdams, noņurdēja Morvels.

-          Vai tad jūs, kungs, nezināt, kas notiek? - la Hurjērs turpināja. - Admirālim uzbruka, mūsu brāļus protestantus apkauj! Nāciet viņiem palīgā, nāciet tūlīt!

-          Ak, - de Muī iesaucās, - es jau domāju, ka viņi šonakt kaut ko gatavo. Es eju, mīļais draugs, tūlīt eju! Pagaidiet mani!

Un, neaizvēris logu, pa kuru uz ielas atskanēja izbiedētas sievietes kliedzieni un maigi lūgšanas vārdi, de Muī uzvilka kamzoli, paķēra mēteli un ieroci.

-               Viņš nāk, viņš nāk! - priekā nobālis, čukstēja Morvels. - Uzmanieties! - viņš šveiciešiem piekodināja.

Paņēmis no Kokonnas arkebūzu, Morvels uzpūta deglim, lai tas labāk degtu, un tad pasniedza ieroci la Hurjēram.

-             Saņem savu šauteni, - viņš teica viesnīcniekam, kurš nostājās pie kareivju pulciņa.

-Mordieu\ - iesaucās Kokonna. - Lūk, arī mēness iznāk no mākoņiem noskatīties skaistajā divkaujā. Kā es priecātos, ja Lambērs Merkandons būtu grāfa de Muī sekundants!

-            Pacietību, pacietību! - teica Morvels. - De Muī viens atvieto desmit uzbrucējus, un mums būs diezgan darba, lai viņu pieveiktu. Panāciet tuvāk, - viņš māja šveiciešiem. - Nostājieties pie durvīm un uzbrūciet, tiklīdz viņš parādās!

-            O! - vērodams sagatavošanos, sacīja Kokonna. - Liekas, ka tā lieta notiks pavisam savādāk, nekā es biju to iedomājies.

Tajā brīdī nokrakšķēja durvju aizbīdnis. Šveicieši nostājās pie durvīm. Morvels un la Hurjērs klusām pievienojās viņiem. Vienīgi Kokonna, vē! nezaudējis pēdējo goda sajūtu, palika uz vietas. Šai mirklī de Muī mīļākā, kuru jau visi bija piemirsuši, iznāca uz balkona un, ieraudzījusi Morvelu, la Hurjēru un šveiciešus, skaļi iekliedzās.

De Muī, kurš jau bija mazliet pavēris durvis, apstājās.

-            Nāc atpakaļ, atpakaļ! - jaunā sieviete kliedza. - Es redzu zaigojam kailus zobenus, es redzu spīdam arkebūzas degli! Tas ir aplenkums!

-     O! - iesaucās de Muī. - Palūkosimies, ko tas nozīmē!

Un, aizlicis durvīm aizbīdni, viņš steigšus atgriezās augšistabā.

Redzēdams, ka de Muī nenāk ārā, Morvels savu mazo pulciņu

pārkārtoja. Šveicieši pārgāja otrpus ielai, bet la Hurjērs pacēla arkebūzu un sagatavojās šaut, tiklīdz hugenots parādīsies uz balkona.

Viņam nebija ilgi jāgaida. De Muī iznāca, turēdams rokās divas pistoles, kuru apmēri iedvesa tādu godbijību, ka la Hurjērs, kurš jau bija sācis mērķēt, sabijās un nolaida šauteni. Viņam ienāca prātā, ka hugenota lode var sasniegt ielu tikpat labi, kā viņa raidītā - balkonu.

La Hurjērs galu galā bija tikai viesnīcnieks, kuram vienīgi gadījums bija licis kļūt par kareivi, tāpēc viņš nolēma atkāpties.

De Muī pārskatīja apkārtni un pavērās mazliet uz priekšu, vēl arvien gaidīdams uzbrukumu. Nevienu neredzēdams nākam, viņš apstājās un uzsauca:

-            Kur jūs palikāt, padomdevēja kungs? Vai jūs neaizmirsāt pie manām durvīm savu arkebūzu? Es esmu šeit, ko jūs vēlaties?

-     O! - Kokonna čukstēja. - Tas ir brašs zēns!

-    Nu, kas būs? - dc Muī turpināja. - Draugi vai ienaidnieki, vienalga, vai tad jūs neredzat, ka es gaidu?

La Hurjērs klusēja, Morvcls neatbildēja, bet trīs šveicieši stāvēja elpu aizturējuši.

Kokonna bridi nogaidīja. Redzēdams, ka la Hurjēra uzsākto un de Muī turpināto sarunu neviens neturpina, viņš izgāja ielas vidū un, cepuri noņēmis, teica:

-     Monsieur, mēs neesam nākuši jūs nogalināt, mēs tikai nācām jūs uzaicināt uz divkauju. Kāds jūsu ienaidnieks vēlas godīgā divcīņā nokārtot vecus rēķinus. Mordieu \ Nāciet šurp, monsieur Morvel! Nav ko kautrēties, grāfa kungs piekrīt!

-      Morvels! - iekliedzās de Muī. - Morvels - mana tēva slepkava! Morvels - karaļa bende! Jā, es esmu ar mieru!

Un, nomērķējis uz Morvelu, kurš gatavojās pieklauvēt pie hercoga Gīza pils, lai lūgtu palīgus, viņš izšāva. Lode norāva Morvelam cepuri. Atskanot šāvienam un Morvela kliedzienam, no ,pils iznāca pulciņš kareivju - Nevērās hercogienes pavadoņi. Viņiem piebiedrojās trīs vai četri muižnieki ar saviem pāžiem. Tie visi sadrūzmējās pie jaunā de Muī mīļākās nama.

No balkona atskanēja otrs šāviens, kam par upuri krita kareivis, kas atradās blakus Morvelam. De Muī pistoles tagad bija izšautas un, tā kā ar zobenu 110 tāda attāluma neko nevarēja iesākt, viņš paslēpās aiz balkona margām.

Kaimiņu namos sāka vērties logi. Miermīlīgie jaudis tos tūdaļ atkal aizvēra, bet kareivīgākie paķēra musketes un arkebūzas un sāka šaudīt.

-     Nāc pie inanis, varonīgais Merkandon! - uzsauca de Muī, mādams kādam vecim, kurš stāvēja hercogu Gīzu pilij pretējā nama logā un pūlējās saskatīt, kas notiek uz ielas.

-      Jūs saucat palīgā, monsieur de Muī? - atsaucās sirmgalvis. - Vai jums uzbrūk?

-     Man un jurns, visiem protestantiem! Lūk, pierādījums!

Tai pašā brīdī de Muī pamanīja, ka la Hurjērs mērķē uz viņu. Atskanēja šāviens. Bet jauneklis laikus paspēja noliekties un lode lidoja pāri viņa galvai, sašķaidīdama loga stiklu.

-     Merkandons! - iesaucās Kokonna, kuru troksnis un burzma bija tā uztraukuši, ka viņš savai kreditoru bija pavisam piemirsis un atcerējās to tikai lad, kad dzirdēja de Muī vārdus. - Merkandons… Dišoma ielā… Tas ir viņš! Tātad tas ir viņa nams! Jo labāk, tagad mums katram būs savs darbs!

Kamēr Gīza pils sardze lauza de Muī nama durvis, kamēr Morvels pūlējās ar lāpu aizdedzināt māju, kamēr, durvis izlauzis, niknais pūlis sabruka iekšā un sāka tur savu nāves deju, Kokonna šai kņadā nepiedalījās. Viņš sameklēja lielu akmeni un mēģināja ar to izsist Merkandona nama durvis. Sirmgalvis to neievēroja, bet no arkebūzas turpināja šaut uz ielu.

Tukšajā un tumšajā ielā drīz vien kļuva gaišs kā dienā. Visur ņudzēja cilvēki - gluži kā skudras izjauktā skudrupūznī. No Monmoransas pils izskrēja muižnieku hugenotu pulciņš ar saviem kalpiem un draugiem. Viņi izmisīgi uzbruka Morvela kareivjiem un hercoga Gīza pils sardzei un ar savu piekritēju palīdzību, kuri šāva no logiem, piespieda tos atkāpties uz pili. Bēgošo ļaužu straume sev līdzi aizrāva ari Kokonnu, kas velti bija mēģinājis izlauzt Merkandona nama durvis. Tagad viņš piespiedās pie sienas un, izvilcis zobenu, sāka ne tikai aizsargāties, bet ari uzbrukt. Viņa niknie kliedzieni pārspēja cīņas troksni. Viņš cirta uz visām pusēm, nežēlodams ne ienaidnieku, ne draugu, kamēr ap viņu bija attīrīts pietiekami liels laukums. Katru reizi, kad viņa rapieris pāršķēla kāda krūtis un siltās asinis apšļāca rokas un seju, viņš platām, izvalbītām acīm, izplestām nāsīm un cieši sakostiem zobiem soli pa solim tuvojās durvīm, no kurām viņš bija parauts sāņus.

Pēc trakas sadursmes uz trepēm un vestibilā de Muī no sava degošā nama iznāca kā īsts varonis.

Vienā rokā viņam bija zobens, zobos duncis, bet ar otru roku de Muī balstīja savu puskailo, gandrīz jau samaņu zaudējušo mīļāko. Viņa ātri vicinātais zobens lāsmoja baltos un sarkanos gredzenos, atbilstoši tam - vai uz to krita mēness sudrabainā gaisma vai asiņaino asmeni apspīdēja lāpa. Morvels bēga. De Muī pietrenca la Hurjēru pie Kokonnas, kurš, la Hurjēru nepazīdams, uzbruka viņam ar zobenu. Nelaimīgais viesnīcnieks bija nokļuvis starp divām ugunīm un gaudīgi lūdzās pēc žēlastības. Šajā brīdī viņu ieraudzīja Merkandons un pēc baltās saites pazina to kā vienu no uzbrucējiem.

Atskanēja šāviens. La Hurjērs iekliedzās, novicināja rokas, atlaida šauteni un pēc veltīgām pūlēm nokļūt līdz sienai, kur varētu atbalstīties, novēlās uz mutes zemē.

De Muī izmantoja šo acumirkli, lai ieskrietu Parādes ielā un pazustu. Hugenotu uzvara bija tik pārliecinoša, ka Gīza ļaudis pasteidzās paslēpties hotelī un aizslēgt durvis, jo baidījās, ka protestanti viņiem varētu dzīties pakaļ.

No asiņu smakas un trokšņa Kokonnas uzbudinājums bija sasniedzis tādu pakāpi, kurā, it īpaši dienvidnieku, drošsirdība jau pārvēršas neprātā.

Viņš neko neredzēja un nedzirdēja, tikai juta, ka troksnis ausīs it kā paliek mazāks, bet seja un rokas sāk apžūt. Zobenu nolaidis, viņš palūkojās apkārt. Viņa tuvumā nebija neviena, izņemot kādu cilvēku, kas uz mutes gulēja asins peļķē.

Atpūsties Kokonnam ilgi nebija laika. Tiklīdz viņš gribēja pieiet pie gulošā cilvēka, kurā bija saskatījis la Hurjēru, tā atvērās durvis un pa tām izskrēja vecais Merkandons ar dēlu un diviem audžudēliem. Visi metās virsū pjemontietim.

- Lūk, viņš, lūk, viņš! - viņi vienā balsī iesaucās.

Kokonna stāvčja ielas vidū. Baidīdamies, ka četri cilvēki, kuri viņam vienlaikus uzbruka, viņu varētu ielenkt, Kokonna gluži kā kalnu kaza, kuru viņš ne vienu reizi vien kalnos bija vajājis, atlēca atpakaļ, piekļāvās hercogu Gīzu nama sienai un gatavojās aizstāvēties.

-    Nu, Mcrkandona tētiņ! - viņš zobojās, - jūs mani laikam nepazīstat?

-         O, nožēlojamais! - iesaucās vecais hugenots. - Gluži otrādi! Es tevi tūliņ pazinu. Un tu gribi mani nokaut! Mani, tava tēva draugu?

-     Un viņa kreditoru, vai ne?

-     Jā, viņa kreditoru, kā tu pats to apgalvo.

-         Pareizi, - Kokonna atbildēja. - Tagad arī es gribu mūsu rēķinus nokārtot!

-         Saķeriet viņu un sasieniet! - sirmgalvis pavēlēja saviem jaunajiem līdzbiedriem, kuri nekavējoties devās pie Kokonnas.

-           Nesteidzieties, nesteidzieties! - Kokonna iesmējās. - Lai kādu sagūstītu, jāsaņem atļauja, bet jūs to esat aizmirsuši.

Pēc šiem vārdiem viņš uzbruka tuvākajam jauneklim un ar pirmo zobena cirtienu nocirta tam rokas delnu. Nelaimīgais ievaidējās un atkāpās.

-     Viens jau gatavs! - Kokonna noteica.

Šajā brīdī logs, zem kura viņš stāvēja, čīkstēdams atvērās. Baidīdamies, ka sekos uzbrukums no tās puses, Kokonna atlēca no sienas. Viņš ieraudzīja nevis ienaidnieku, bet gan jaunu sievieti. Logā neparādījās nāves ierocis, bet - puķu pušķis. Ziedi nokrita pie viņa kājām.

-     O, Kungs! Daiļā dāma! - viņš iesaucās.

Ar zobenu atdevis viņai godu, viņš noliecās, lai paceltu puķes.

-     Sargies, varonīgo katoli, sargies! - dāma brīdināja.

Kokonna izslējās, bet Merkandona otrs audžudēls jau bija paspējis viņu ievainot otrā plecā.

Jaunā sieviete spalgi iekliedzās.

Pateicies un ar rokas mājienu viņu nomierinājis, Kokonna metās virsū pretiniekam. Viņš atsita cirtienu, bet asiņu paltī tam paslīdēja kāja. Kā tīģeris ar vienu lēcienu Kokonna uzklupa viņam un iegrūda krūtīs savu zobenu.

-          Bravo, bravo! - dāma hercoga Gīza pils logā gavilēja. - Bravo, kavalieri! Es jums tūliņ atsūtīšu palīgā savus ļaudis.

-          Nepūlieties velti, madamel - teica Kokonna. - Noskatieties mūsu cīņu līdz beigām, ja jums tas patīk, un jūs redzēsit, ka grāfs Anibals de Kokonna izrēķinās ar hugenotiem.

Tai mirklī vecā Merkandona dēls no pistoles izšāva uz Kokonnu. Viņš nokrita uz ceļiem. Dāma logā no jauna iekliedzās. Bet Kokonna tūdaļ atkal pielēca kājās. Viņš bija nokritis ceļos, tikai vairīdamies no lodes, kura atsitās pret sienu divu pēdu attālumā no skaistās skatītājas.

Tai pašā laikā no kāda Merkandona nama loga atskanēja nikni kliedzieni un kāda vecene, pēc baltā krusta un baltās pārsaitēs sazīmējusi Kokonnu kā katoli, svieda puķupodu, kas ķēra viņa kāju virs ceļa.

-      Lūk, joks! - Kokonna izsaucās. - Viena met man puķes, otra apmētā ar podiem. Ja tā turpināsies, viņas sāks vēl izpostīt visas mājas!

-     Paldies, vecenīt, paldies! - jauneklis kliedza.

-     Labi, sieva, labi! - vecais Merkandons sauca. - Tikai pielūko, ka netrāpi mums!

-     Pagaidiet, monsieur Kokonna, pagaidiet! - sacīja jaunā dāma Gīza hoteļa logā. - Es pavēlēšu šaut no logiem.

-     Ko tās sievas te maisās! - Kokonna ņurdēja. - Vienas par, otras pret mani! Velns lai parauj, tam vienreiz jādara gals!

Cīņas vieta patiešām tagad izskatījās pavisam savādāk, acīmredzot beigas varēja sagaidīt visai drīz.

Kokonna bija vairākkārt ievainots, bet tas uz spēcīgo, divdesmit četrus gadus veco jaunekli atstāja mazu iespaidu. Viņš bija radis cīnitics, un dažas skrambas viņu nevis vājināja, bet drīzāk gan iekarsēja.

Kokonnas vienīgie pretinieki tagad bija vecais Merkandons un viņa dēls. Merkandons bija vecs sirmgalvis, bet viņa dēls - bāls, vārgs jauneklis. Viņš nometa savu izšauto, nelietojamo pistoli un drebēdams vicināja zobenu, kas bija divreiz īsāks par pjemontieša šķēpu. Vecais Merkandons stāvēja ar dunci un izšautu pistoli rokās un sauca palīgus, bet viņa sieva stāvēja pie loga un rokās turēja marmora gabalu, kuru gatavojās izmest pa logu.

Būdams uztraukts no draudiem un daiļās dāmas atzinības, būdams lepns par savu divkāršo uzvaru, Kokonna juta, ka viņa spēki divkāršojas. Ievērojis jaunekļa šaubas, viņš metās tam virsū un viņa garais, asiņainais rapieris krustojās ar zēna niecīgo zobentiņu. Pietika ar diviem cirtieniem, lai to izsistu no jaunekļa rokām. Vecais Merkandons devās dēlam palīgā un gribēja piespiest Kokonnu pie loga, lai viņu vieglāk varētu apmētāt ar akmeņiem.

Gribēdams izsargāties gan no veča, kas draudēja ar dunci, gan no vecenes, kura jau bija gatava nomest viņam uz galvas akmeni, Kokonna satvēra jaunekli ap vidu un, pret visiem sitieniem aizsargādamies ar viņu kā ar vairogu, sažņaudza zēnu savās dzelžainajās rokās.

-      Palīgā! Palīgā! - jauneklis vaimanāja. - Viņš man ielauzīs krūtis! Palīgā!

Viņa balsi pārtrauca dobja, aizsmakusi gārgšana.

Vecais Merkandons nolaida dunci un sāka lūgties.

-      Žēlojiet, žēlojiet viņu, monsieur Kokonna! Žēlojiet viņu! Viņš ir mans vienīgais dēls!

-     Mans dēls! Viņš ir mans dēls! - vaimanāja vecīte. - Mūsu cerība vecumdienās! Nenogaliniet viņu, nenogaliniet viņu!

-             Vai paliesām? - Kokonna iesmējās. - Vai man viņš ir jāapžēlo? Bet ko viņš nule gribēja man darīl ar savu zobenu un pistoli?

-             Man ir jūsu tēva parādraksts, - lūgšanā salicis rokas, Merkandons turpināja. - Es jums to atdošu. Man ir desmittūkstoš zelta ekiju, - tic būs jūsu. Man ir mūsu ģimenes dārgumi, - jūs tos dabūsit. Tikai nenogaliniet, nenogaliniet viņu!

-     Bet es apsolu jūs mīlēt, - jaunā dāma čukstēja.

Kokonna brīdi pārdomāja.

-     Jūs esat hugenots? - viņš jautāja jauneklim.

-     Jā, - zēns nomurmināja.

-             Tad tev jāmirst! - savilkdams uzacis un pielikdams pie jaunekļa krūtīm aso dunci, Kokonna teica.

-     Jāmirst! - Merkandons iesaucās. - Mans nabaga bērns! Jāmirst!

Sirmā māte iekliedzās un šai kliedzienā izskanēja tik daudz mokošu

sāpju, kas uz mirkli aizkavēja pjemontieti īstenot savu cietsirdīgo lēmumu.

-             O, hercogieni - sauca Merkandons, pagriezies pret jauno dāmu hercoga Gīza pils logā. - Aizstāviet mūs un mēs ik rītu un vakaru jūs pieminēsim savās lūgšanās!

-             Lai viņš atgriežas pie katoļticības, - dāma hercoga Gīza pils logā teica.

-     Es esmu protestants! - jauneklis atkārtoja.

-             Tad mirsti! - Kokonna iesaucās un pacēla dunci. - Mirsti, ja tu negribi saņemt dzīvību, ko tev dāvina šīs daiļās lūpas!

-     Mans dēls, mans Olivjē! - māte elsoja. - Atsakies, atsakies!

-             Atsakies, mans bērns! - nokritis pie Kokonnas kājām, vaimanāja Merkandons. - Neatstāj mūs vienus!

-            Atgriezieties visi pie vienīgās īstās ticības! - teica Kokonna. - Par vienu Credo - trīs dvēseles un dzīvību.

-     Es esmu ar mieru, - sacīja jauneklis.

-     Mēs arī! - vecie Mcrkandoni iesaucās.

-            Krītiet ceļos! - Kokonna pavēlēja. - Lai jūsu dēls vārdu pa vārdam atkārto manis teikto lūgšanu.

Tēvs paklausīja pirmais.

-     Es esmu gatavs, - teica jauneklis.

Un arī viņš nokrita ceļos.

Kokonna sāka latīniski skaitīt Credo. Vai nu nejauši, vai ar nodomu, bet Olivjē bija nokritis ceļos līdzās savam zobenam. Atkārtodams Kokonnas teiktās lūgšanas vārdus, viņš lēni stiepa roku pēc zobena. Pjemontietis, kurš jaunekli uzmanīja, izlikās, ka to neredz. Bet, kad jauneklis jau bija pieskāries zobena rokturim, Kokonna metās viņam virsū un nogāza gar zemi.

-     O, nodevēj! - viņš iesaucās, savu dunci iegrūzdams jaunekļa kaklā.

Olivjē iekliedzās, krampjaini raustīdamies, piecēlās uz viena ceļa un

nokrita miris.

-             Bendes Merkandons iekliedzās. - Tu nogalini mūs, lai tev nebūtu jāmaksā simts rozenoblu, kurus mums parādā tavs tčvs!

~ Zvēru pie sava goda, ka tā nav! - Kokonna atbildēja. - Te ir pierādījums… Pēc šiem vārdiem viņš nometa vecim pie kājām tēva iedoto naudas maku.

-     Lūk, jūsu nauda! - viņš noteica.

-     Saņem savu algu! - vecene logā kliedza.

-     Sargieties, grāf, sargieties! - dāma hercoga Gīza pils logā iesaucās.

Bet pirms Kokonna paspēja pagriezties, smags akmens nošvīkštēja

gaisā un nokrita viņam uz galvas. Zobens, kas atradās viņam rokās, pārlūza, un Kokonna bez dzīvības novēlās uz ielas un vairs nedzirdēja priecīgās gaviles un izmisuma pilno kliedzienu.

Ar dunci rokā Merkandons metās pie samaņu zaudējušā Kokonnas. Bet tai brīdī atvērās hercoga Gīza pils durvis un vecis, ieraudzījis arkebūzas un zobenus, aizbēga.

Dāma, kuru viņš bija nosaucis par hercogieni, krāšņajām dārglietām varavīkšņaini laistoties, izliecās pa logu un no piis iznākušajiem ļaudīm norādīja uz Kokonnu:

-              Lūk, lūk! Tieši man pretī! Tas jauneklis sarkanajā kamzolī!… Jā, jā, tas pats!…

## X. Nāve, mesa vai Bastīlija

Aizslēgusi durvis un atgriezusies guļamistabā, Margerita tur ieraudzīja bailēs drebošo Gijonu, kas šausmās noskatījās uz asins traipiem gultā, uz mēbelēm un grīdsegām.

-             O, madame! - karalienei ienākot, viņa iesaucās. - O, madame, vai viņš ir miris?!

-             Klusē. Gijona! - Margerita pavēlēja tik skarbā balsī, ka būtu veltīgi kaut ko iebilst.

Gijona apklusa.

Margerita izņēma jostas somiņā paslēpto atslēgu, atslēdza kabineta durvis un norādīja savai kalponei uz ievainoto jaunekli.

La Molam bija izdevies piecelties un atzrāptics līdz logam. Viņš bija atradis mazu dunci, vienu no tiem, kādus tai laikā nēsāja dāmas. Izdzirdis, ka durvis atveras, jauneklis satvēra dunci.

-      Nebaidieties, grāf! - teica Margerita. - Zvēru, ka jūs esat drošībā.

La Mols atkal nokrita uz ceļiem.

-             O, madame \ - viņš sauca. - Jūs man esat nevis karaliene, bet gan dieviete!

-              Esiet mierīgs, - Margerita brīdināja, - jūsu brūces vēl asiņo… Paskaties, Gijona, cik viņš bāls! Kur jūs esat ievainots?

La Mols mirkli padomāja. Viņam sāpēja viss ķermenis un viņš pūlējās saprast, kur degošās sāpes ir visdzelošākās.

-             Madame, - viņš beidzot teica, - kā man liekas, vispirms zobens ķēra plecu, bet tad krūtis. Pārējās brūces nav vērts atcerēties.

-            Mēs tūdaļ pārliecināsimies, - teica Margerita. ~ Gijona, atnes manu zāļu kastīti!

Gijona izgāja un tūdaļ atkal atgriezās, vienā rokā nesdama zāļu kastīti, bet otrā zeltītu sudraba krūzi un plāna holandiešu audekla gabalus.

-     Gijona, palīdzi man viņu piecelt! - karaliene Margerita izrīkoja

Nelaimīgā cīnītāja mēģinājums pašam piecelties nebija izdevies. Viņš

bija zaudējis pēdējos spēkus.

-     O, madame, rnan kauns! - la Mols pretojās. - Es nevaru atļaut…

-               Jums jāatļauj viss, ko es uzskatu par vajadzīgu, - Margerita paskaidroja. - Mēs jūs varam glābt un mēs izdarītu noziegumu, ja ļautu jums nomirt.

-             G! - la Mols iesaucās. - Labāk mirt, nekā ļaut, lai jūs, karaliene, notraipītu savas rokas ar manām necienīgajām asinīm. Nē, nekad!

Un viņš godbijīgi atvairījās.

-            Bet jūsu asinis, jaunais muižniek, jau ir aptraipījušas viņas majestātes gultu un istabu, - Gijona iesmējās.

Margerita savilka ciešāk mēteli, lai paslēptu sārtos traipus uz baltās batista kleitas. Šī sievišķīgi kaunīgā kustība la Molam atgādināja, ka viņš bija apskāvis un spiedis pie savām krūtīm šo jauko, tik karsti mīlamo sievieti. Šīs atmiņas viņa bālos vaigus krāsoja viegli sārtus.

-             Jūsu augstība, - viņš murmināja, - vai jūs nevarat nodot mani kādam ārstam?

-             Ārstam katolim, vai ne? - karaliene jautāja tādā balsī, ka la Mols nodrebēja, nojauzdams, ko viņa ar to grib teikt.

-              Vai tad jūs nezināt. - kautri pasmaidīdama, viņa turpināja, - ka mūs, princeses, māca pazīt stādus, ka mēs zinām, kādu labumu tie dod, un protam gatavot zāles. Kā sievietei un kā karalienei mans pienākums arvien bijis atvieglot ciešanas. Savā mākslā mēs neesam sliktākas par ārstiem, - tā vismaz apgalvo lišķi. Man šai ziņā ir jau zināma slava. Vai tad jūs to vēl neesat dzirdējis? Nu, Gijona, pie darba!

Margerita aši paķēra no jaunekļa rokas izkritušo dunci un pārgrieza viņa kamzoļa saites. Pa to laiku Gijona ar otru dunci atārdīja vai, parei/āk sakot, - nogrieza kamzoļa piedurknes. Aukstā ūdenī saslapinājusi audekla gabalu, meitene noslaucīja asinis, kas sūcās no la Mola pleca un krūtīm, bet Margerita, paņēmusi zelta adatu, sāka aizšūt brūces tik uzmanīgi un veikli, kā to līdzīgos apstākļos labāk neizdarītu pats Ambruāzs Parē.

Brūce plccā bija dziļa brūce, krūtīs - neliels ieskrambājums; duncis bija slīdējis pa ribām, pārgriezdams ādu, bet neskardams kaulus.

-         Ievainojumi ir sāpīgi, bet ne nāvīgi, - skaistā un mācītā karaliene ārsts paskaidroja. - Gijona, pasniedz man balzāmu un sagatavo pārsējus.

Gijona jau bija paspējusi izpildīt karalienes pavēli un noslaucījusi, un ar dziedinošām smaržām ieziedusi jaunekļa krūtis, viņa rokas, kas atgādināja antīkās skulptūras rokas, viņa dziļi atpakaļ atliektos plecus un biezām matu cirtām apēnoto kaklu, kas viss drīzāk atgādināja smalku marmora tēlu, nevis sakropļotu, mirstošu cilvēku.

-         Nabaga jauneklis! - čukstēja Gijona, mazāk gan vērodama savu darāmo, bet vairāk skatīdamās uz pašu slimnieku.

-    Cik viņš skaists, vai ne? - Margerita jautāja īsti karaliskā vaļsirdībā.

-         Jā, madame\ Man liekas, ka viņu nevar atstāt guļam uz grīdas, bet vajadzētu piecelt un novietot uz šī dīvāna, pret kuru viņš tagad atbalstījies.

-     Tev taisnība, - Margerita piekrita.

Abas sievietes pieliecās un, sakopojušas visus spēkus, pacēla la Molu un noguldīja viņu uz platā dīvāna.

Ievainotais atguva samaņu. Viņš nopūtās, atvēra acis un viņu pārņēma tā svētlaimes sajūta, kuru izbauda ievainotais, atgūdams dzīvību, kad kveldējošā karstuma vietā viņš jūt atsvaidzinošu spirdzi un smagās, nepatīkamās asiņu smakas vietā - maigu aromu.

La Mols izdvesa dažus nesakarīgus vārdus. Margerita pasmaidīja un pielika pie lūpām pirkstu.

Šajā brīdī pie vienām no karalienes guļamistabas durvīm atskanēja klauvējieni.

-     Tas ir pie slepenajām durvīm, - Margerita sacīja.

-     Kas tur varētu būt, madame? - pārbiedētā Gijona vaicāja.

-         Es pati paskatīšos, - Margerita atbildēja. - Paliec šeit un neatstāj viņu vienu.

Margerita iegāja guļamistabā. Rūpīgi aizvērusi kabineta durvis, viņa atvēra otrās, kas veda slepenajā ejā uz karaļa un mātes karalienes istabām.

-         Baronese de Sova! - karaliene iesaucās. Viņas sejā atplaiksnīja ne tik daudz bailes, kā nicināšana. Neviena sieviete nekad nepiedod sāncensei, kaut tā arī būtu atņēmusi nemīlamu cilvēku. - Baronese de Sova!

-    Jā, jūsu majestāte, - baronese atbildēja, sakrustodama rokas lūgšanā.

-     Jūs esat šeit? - Margerita jautāja vēl pārsteigtākā balsī.

Šarlote nokrita ceļos.

-          Piedodiet, madamel - viņa iesaucās. - Es atzīstu savu vainu pret jums. Bet, ja jūs zinātu… Es neesmu vienīgā vainīgā… Māte karaliene man pavēlēja…

-          Piecelieties, - Margerita sacīja. - Nedomāju, ka jūs esat nākusi manā priekšā taisnoties. Papūlieties paskaidrot, ko jūs vēlaties.

-            Jūsu augstība, es atnācu… - atbildēja Šarlote, vēl aizvien stāvēdama uz ceļiem un gandrīz neprātīgām acīm skatīdamās uz karalieni, - es atnācu jums prasīt, vai viņš nav šeit?

-     Kas? Par ko jūs, madame, runājat? Es patiešām jūs nesaprotu.

-     Par karali!

-              Par karali?! Tātad jūs viņam sekojat arī šeit, manās istabās? Bet jūs taču zināt, ka pie manis viņa nav!

-               O, kundze! - turpināja baronese de Sova, neatbildēdama uz karalienes aizskarošajām piezīmēm un acīmredzot tās pat neievērodama. - Kāda laime, ja viņš būtu šeit!

-     Kāpēc?

-           Ak, madame, visus hugenotus apkauj un Navarras karalis ir hugenotu vadonis.

-             O! - iekliedzās Margerita, saķerdama de Sovas kundzes roku un piespiezdama viņu piecelties. - To es pavisam biju piemirsusi! Es nekad nedomāju, ka viņam var draudēt tādas pat briesmas kā visiem pārējiem.

-     Vēl lielākas, kundze, vēl lielākas! - Šarlote sauca.

-             Lotringas hercogiene mani brīdināja. Es viņam ieteicu neiet ārā. Vai viņš ir izgājis?

-    Nē, nē, viņš atrodas Luvrā. Bet viņu nevar atrast. Ja viņa nav šeit…

-     Šeit viņa nav.

-             O! - baronese de Sova, sāpju aizlauzta, ievaidējās. - Tad viņš ir beigts! Māte karaliene zvērēja viņu nogalināt!

-     Viņu nogalināt! Tas ir briesmīgi! Neiespējami!

-            Kundze, - baronese de Sova pārliecinošā kaislē noteikti teica, - es vēlreiz atkārtoju, ka neviens nezina, kur atrodas Navarras karalis.

-     Bet kur ir māte karaliene?

-               Māte karaliene aizsūtīja mani pēc hercoga Gīza un monsieur Tavannas, kuri gaidīja viņu lūgšanas istabā, bet pēc tam man ļāva iet. Tad, piedodiet, kundze, es aizgāju uz savām istabām un kā parasti sāku gaidīt…

-     Manu vīru? - jautāja Margerita.

-              Viņš neatnāca, madame. Es sāku viņu meklēt, izprašņāju visus. Kāds kareivis teica, ka īsi pirms kautiņa redzējis karali ejam savu miesassargu pavadībā, bet kautiņš turpinās jau veselu stundu.

-             Pateicos, kundze, - sacīja Margerita. - Kaut gan jūtas, kuras spiež jūs rūpēties par karali, mani apvaino, es jums tomēr pateicos.

-             Piedodiet man, jūsu augstība! - baronese lūdzās. - Jūsu piedošana būs man atbalsts, atgriežoties savās istabās, jo sekot jums, kaut no tālienes, es neuzdrošinos.

Margerita sniedza viņai roku.

-             Es iešu pie karalienes Katrīnas, - viņa teica. - Atgriezieties savās istabās! Navarras karalis atrodas manā apsardzībā. Es apsolīju būt viņa sabiedrotais un doto vārdu turēšu.

-     Bcl ja jums, kundze, māti karalieni neizdosies satikt?

-     Tādā gadījumā es uzmeklēšu brāli Kārli un parunāšu ar viņu.

-            Ejiet, ejiet, madame, - sacīja Šarlote, dodama karalienei ceļu. - Lai Dievs jūsu majestātei palīdz!

Margerita izgāja gaitenī. Noskatījusies, kā Šarlote pa kāpnēm devās uz savām istabām, viņa gāja pie mātes karalienes.

Šeit viss bija mainījies. Pakalpīgo galminieku vietā, kuri Margeritas priekšā arvien bija godbijīgi atkāpušies un cienīgi sveicinājuši, viņa atrada kareivjus ar asiņainiem zobeniem, asinīm notašķītos tērpos un pilsoņus saplēstos mēteļos un pulvera dūmos nokvēpušām sejām. Viņi atnesa ziņojumus un aiznesa pavēles. Gaiteņos valdīja liela burzma; ļaudis nāca un gāja.

Margerita velti mēģināja izlauzties cauri šim dzīvajam žogam. Katru reizi, kad atvērās un aizvērās mātes karalienes istabas durvis, viņa redzēja Katrīnu, kura, šķiet, bija kļuvusi jaunāka - kā divdesmit gadus veca meitene - spirgta un darbīga. Viņa rakstīja, saņēma vēstules, atplēsa tās, deva pavēles, pateica laipnību vienam, uzsmaidīja otram, bet uzkrītoši mīļi saņēma tos, kuru apģērbi bija notraipīti asinīm un netīrumiem vairāk nekā citiem.

Tajā brīdī vestibilā iznāca hercogs Gīzs. Viņš bija paziņojis karalienei par admirāļa nāvi un tagad atkal devās uz slaktiņu.

-     Indriķi! - Margerita iesaucās. - Kur ir Navarras karalis?

Hercogs izbrīnā paskatījās uz viņu, smaidīdams palocījās un, neko

neatbildējis, kareivju pavadībā izgāja no istabas.

Margerita pieskrēja pie kāda virsnieka, kurš devās prom no Luvras un pirms aiziešanas pavēlēja kareivjiem pielādēt arkebūzas.

-            Kur ir Navarras karalis? - viņa jautāja. - Monsieur, kur ir Navarras karalis? i

-            Nezinu, kundze, - virsnieks atbildēja. - Es nepiederu viņa majestātes pulkam.

-               O, monsieur Tavann, monsieur Tavann! - iesaucās Margerita, ieraudzīdama garāmejošo Tavannu. - Tikai vienu vārdu… es jūs lūdzu!

Tavanna apstājās.

-     Kur ir Navarras Indriķis? - Margerita jautāja.

-              Šķiet, ka viņš kopā ar Alansonas hercogu un Kondē izgāja no Luvras, - Tavanna skaļi atbildēja. Tad viņš noliecās pie Margeritas un tikko dzirdami čukstēja: - Daiļā karaliene, ja jūs vēlaties redzēt Navarras karali - par laimi būt viņa vietā es atdotu savu dzīvību -, aizejiet uz karaļa ieroču kabinetu!

-            Pateicos, Tavann, - sacīja Margerita, ievērodama vienīgi viņa pēdējos vārdus. - Pateicos! Es iešu turp.

Un viņa devās uz karaļa ieroču zāli.

Margerita pieklauvēja pie ieejas karaļa istabās. Durvīm atveroties, viņa atkal ieraudzīja divas kareivju rindas.

-     Karalis nevienu nepieņem, - paskaidroja sardzes virsnieks.

-     Ari mani ne? - Margerita jautāja.

-     Pavēles attiecas uz visiem.

-     Arī uz mani, Navarras karalieni, karaļa māsu!

-     Man pavēlēts nepieļaut nekādus izņēmumus. Atvainojiet, kundze!

Un virsnieks aizvēra durvis.

-      Viņš ir pagalam! - iesaucās Margerita. - Tagad cs visu saprotu! Mani ir izmantojuši kā pievilinātāju, lai ķertu un nogalinātu hugenotus!… Nē, es tur iekļūšu, kaut arī tas man maksās dzīvību!

Kā neprātīga viņa sāka skraidīt pa galerijām un gaiteņiem, kad pēkšņi aiz kādām mazām durtiņām viņa izdzirdēja klusu, vienmuļu dziedāšanu. Aiz durvīm kāds drebošā^ balsī dziedāja protestantu korāli.

-      Tā ir mana brāļa aukle, labā Madlēna! Viņa ir šeit! - iesaucās Margerita, kaut ko priecīgu atcerēdamās. - Viņa ir šeit! Augstais Dievs, palīdzi man!

Cerībās starodama, Margerita klusu pieklauvēja pie durvīm. Pēc Margeritas noslēpumainā brīdinājuma un sarunas ar Renē Navarras karalis, kā jau mēs zinām, devās prom no mātes karalienes istabas. Viņš » satika dažus draugus katoļus, kuri, it kā laipnību parādīdami, viņu pavadīja līdz karaļa istabām. Tur viņu sagaidīja apmēram divdesmit hugenoti, kuri, drūmu nojautu mocīti, kas šai liktenīgajā naktī nomāca Luvras pili, bija nolēmuši neatstāt jauno princi vienu un bija ieradušies pie viņa.

Pie pirmā Senžermenokseruā torņa zyana sitiena, kas viņu sirdīs atbalsojās kā kapu zvans, ienāca Tavanna un, kapa klusumam valdot, paziņoja Indriķim, ka karalis Kārlis IX vēlas ar viņu runāt.

Atteikties nevarēja. To neviens arī neiedrošinājās. Visos Luvras gaiteņos, galerijās un ejās atskanēja kareivju soļi. Pilī un ap to sapulcējās apmēram divi tūkstoši bruņotu vīru. Atvadījies no draugiem, Indriķis gāja līdzi Tavannam, kurš viņu ieveda mazā galerijā, kas norobežoja karaļa istabas, un atstāja viņu vienu - neapbruņotu, neskaidru nojausmu pilnu sirdi.

Tādā stāvoklī Navarras karalis pavadīja divas mokošas stundas. Ar augošu nemieru viņš klausījās zvana skaņās un šauteņu šāvienu pērkonā, pa logu vērodams ugunsgrēku liesmu un lāpu uguņu apspīdētus cilvēkus, kurus šķiet, vajāja slepkavas. Līdz viņa ausīm atlidoja nikni kliedzieni un izmisuma pilnas vaimanas, bet viņš nesaprata, ko tas viss nozīmē.

Indriķis fiziski nebija pārāk spēcīgs, bet viņam bija viens pārākums - garīgais spēks. Briesmu brīdī juzdams bailes, kad tās viņu māca kaujas laukā, svaigā gaisā, saulei mirdzot, visu acu priekšā, viņš tās sagaidīja ar smaidu. Bet tagad viņš bija viens, ieslēgts pustumšā galerijā, kurā grūti bij& ienaidnieku pat saskatīt. Tas nemanot varēja pielīst klāt un iedurt viņam ar dunci.

Pašā cilvēku medību karstumā, kad Indriķis sāka nojaust, ka šis kauliņš ir jau agrāk noorganizēts, ieradās kāds kapteinis un aicināja viņu doties līdzi - pie karaļa. Viņi izgāja cauri vairākām istabām, kuru durvis kā pēc burvja mājiena pašas atvērās un atkal aizvērās, līdz kapteinis aizveda Indriķi pie Kārļa IX, kurš pašlaik atradās savā ieroču kabinetā.

Karalis sēdēja lielā klubkrēslā, rokas atspiedis pret sānu atzveltnēm. Izazirdis soļus, Kārlis IX pacēla uz krūtīm nodurto galvu, un Indriķis redzēja, ka viņa pieri klāj lielas sviedru lāses.

-        Labvakar, Indriķi, - jaunais karalis skarbi sveicināja. - Atstājiet mūs vienus, la Šast!

Kapteinis izgāja.

Uz brīdi iestājās nomācošs klusums.

Ar nemierīgu skatu Indriķis apskatījās visapkārt un pārliecinājās, ka istabā viņi ar karali bija divi vien.

Pēkšņi Kārlis IX piecēlās. •

-        Pie velna! - viņš iesaucās, atmezdams atpakaļ savas blondās matu cirtas un noslaucīdams nosvīdušo pieri. - Jūs laikam esat apmierināts, ka pašlaik atrodaties pie manis? Vai ne, Indriķi?

-         Protams, jūsu augstība, - Navarras karalis atbildēja. - Es arvien jūtos laimīgs, atrazdamies jūsu majestātes tuvumā.

-        Šcii jums laikam labāk nekā tur? Ko? - neievērodams cildinājumu, karalis turpināja iztaujāt.

-     Es jūs nesaprotu, majestāte, - Indriķis atbildēja.

-     Paskatieties, tad sapratīsit.

Vilkdams Indriķi sev līdzi, Kārlis IX piegāja pie loga un ar roku norādīja svainim uz ārā notiekošo. Navarras karalis ieraudzīja šaušalīgus slepkavu siluetus. Viņi stāvēja uz kāda kuģa klāja, cirzdami un slīcinādami nelaimīgos upurus, kurus viņiem arvien piegādāja cili necilvēki.

-        Dieva dēļ, sakiet, kas gan šonakt īsti notiek? - nobālēdams Indriķis iesaucās.

-         Šonakt mani atbrīvo no visiem hugenotiem, - Kārlis IX atbildēja. - Vai jūs redzat tur, virs Burbonu pils, liesmas un dūmu mutuļus? Tur deg admirāļa nams. Tagad paskatieties uz to līķi, kuru katoļi nēsā kā salmu kūli. Tas ir admirāļa svaiņa jūsu drauga Teliņi līķis.

-          O, ko tas nozīmē? - Navarras karalis aiz kauna un dusmām iekliedzās, velti tverdams pēc dunča.

Viņš nojauta, ka par viņu zobojas un reizē arī draud.

-        Tas nozīmē, - atbildēja karalis, kurš jau bija paspējis savaldīt savu niknumu un izskatījās ļoli bāls, - tas nozīmē, ka es savā tuvumā vairs negribu redzēt nevienu hugenotu. Vai dzirdat, Indriķi? Vai es esmu karalis vai ne? Vai es drīkstu rīkoties, kā man tīk?

-     Bet, jūsu majestāte…

-             Mana majestāte šai stundā apkauj visus atkritējus. Tāda ir mana vēlēšanās! Vai jūs esat katolis? - kliedza Kārlis, kura dusmas arvien pieauga.

-              Augstība, - Indriķis ieminējās, - atceraties savus vārdus: "Ticība man vienaldzīga, ja tikai man padevīgi kalpo!".

-             Ha, ha, ha! - Kārlis ļauni iesmējās. - Tu gribi, lai es atceros savus vārdus, Indriķi? Bet tie, - viņš piebilda, norādīdams uz pūli, - vai tie man nekalpoja padevīgi? Vai viņi nebija varonīgi» kaujas laukā, gudri padomdevēji un paklausīgi arvien? Viņi visi bija labi pavalstnieki. Bet viņi ir hugenoti, un es gribu vienīgi katoļus!

Indriķis klusēja.

-     Vai tu saproti mani, Indriķi? - Kārlis IX jautāja.

-     Saprotu, jūsu augstība!

-     Un tad?

-              Un tad! Es neatrodu iemesla, kādēļ Navarras karalim jādara tas, ko nav darījuši visi šie nabaga ļautiņi. Šie nelaimīgie taču mirst vienīgi tāpēc, ka viņiem piedāvāja to, ko jūsu majestāte piedāvā man, un ka viņi atsacījās tāpat, kā atsacīšos es.

Kārlis sagrāba jaunā prinča roku. Viņa parasti tumšās acis tagad dzēlīgi kvēloja.

-            O, tātad tu domā, ka es būtu uzņēmies tās pūles piedāvāt katoļticību visiem tiem, kurus tur nogalina? - viņš jautāja.

-             Majestāte, - sacīja Indriķis, atbrīvodams savu roku, - vai arī jums netiktos nomirt jūsu senču ticībā?

-     Velns lai parauj, protams! Bet tev?

-     Man arī, augstība, - Indriķis atbildēja.

Kārlis dusmās iekliedzās un, izstiepis drebošo roku, paķēra no galda arkebūzu. Indriķis atbalstījās pret sienu. Salti sviedri pārklāja viņa pieri. Bet drīz vien viņš pa paradumam savaldījās un, apslēpdams savu uztraukumu, palika ārēji mierīgs un uzmanīja katru bargā monarha kustību.

Karalis pielādēja arkebūzu un nepacietīgi sita kāju pret grīdu.

-              Vai tu gribi pieņemt mesi un pāriet katoļticībā? - viņš jautāja, paceldams liktenīgo roku.

Indriķis klusēja.

Kārlis IX izgrūda tik briesmīgu lāstu, kādu vēl nebija dzirdējušas Luvras velves, un viņa bālā seja tumši piesarka.

-              Nāvi, mesi vai Bastīliju! - viņš kliedza, mērķēdams uz Navarras karali.

-             O, augstība! - Indriķis iesaucās. - Jūs gribat nogalināt mani, savu brāli?

Ar savam raksturam zīmīgo attapību Indriķis prata izvairīties no atbildes uz Kārļa jautājumu. Noraidoša atbilde atnestu viņam drošu nāvi.

Tā kā pēc stiprām dusmu lēkmēm arvien seko atslābums, Kārlis IX savu jautājumu Navarras karalim vairs neatkārtoja. Pēc neilgas šaubīšanās viņš pagriezās pret vaļējo logu un nomērķēja uz kādu cilvēku, kas skrēja pa piekrasti.

-               Kāds taču man ir jānogalina! - būdams ļoti bāls, ar asinīm pieplūdušām acīm viņš rēca.

Kārlis izšāva, un bēgošais cilvēks novēlās kā nopļauts.

Indriķis ievaidējās.

Galīgi uzbudinātais Kārlis bez apstājas lādēja arkebūzu un šāva, katru laimīgu Šāvienu pavadīdams ar prieka kliedzieniem.

-             Nu, kas ir? - pēkšņi kāda balss viņiem aiz muguras ierunājās. - Vai viss kārtībā?

Tā bija Katrīna Mediči. Viņa bija ienākusi nepamanīta, brīdī, kad skanēja pēdējais šāviens.

-             Nē, deviņi velni! - Kārlis iekliedzās, aizsviezdams šauteni. - Nē, viņš pretojas… negrib!…

Katrīna neatbildēja. Viņa lēni paskatījās uz Indriķi, kurš stāvēja nekustēdamies - kā tēls, kuru glezno uz tapetēm. Tad viņa pievērsa skatienu Kārlim, it kā jautādama: "Kāpēc tad viņš vēl ir dzīvs?"

-               Dzīvs… dzīvs… - atrūca Kārlis, saprazdams mātes skatu un atbildēdams, - viņš ir dzīvs tāpēc, ka viņš ir mans radinieks.

Katrīna pasmaidīja.

Indriķis redzēja šo smaidu un saprata, ka ar Katrīnu viņam būs jāiztur vēl lielāka cīņa.

-             Madame, - viņš teica Katrīnai, - es redzu, ka par visu noteicēja esat jūs, nevis mans svainis Kārlis. Jūs sadomājāt ievilināt mani slazdos, jūs padarījāt savu meitu par vilinātāju, kurai vajadzēja mūs visus iznīcināt, jūs atšķīrāt mani no sievas, lai izsargātu viņu no nepatikšanām būt klāt, kad nogalina viņas vīru…

-              Jā. bet tas nekad neizdosies! - atskanēja kāda cita kaisla un aizelsusies sievietes balss, kuru Indriķis tūliņ pazina.

Kārlis, to izdzirdis, izbrīnā nodrebēja; Katrīnu šī balss saniknoja.

-     Margerita! - iesaucās Indriķis.

-     Margo! - noteica Kārlis.

-     Mana meita! - čukstēja Katrīna.

-                 Monsieur, - Margerita uzrunāja Indriķi, - jūsu beidzamie vārdi skan kā apvainojums. Apvainojot mani, jums gan ir taisnība, gan arī tās nav. Taisnība ir tā, ka es patiešām esmu bijusi vilinātāja un mani izmantojuši jūsu visu iznīcināšanai. Nepatiesība ir tā, ka es par to nezināju. Es pati izglābos no nāves vienīgi gadījuma dēļ, varbūt manas mātes aizmāršības dēļ. Bet es nule uzzināju, ka jums draud briesmas, un tūdaļ steidzos izpildīt savu pienākumu. Bet sievas pienākums ir dalīties ar vīru liktenī. Ja jūs izsūtīs trimdā - iešu jums līdzi; ja jūs ies'odzīs cietumā - došos turp, ja jūs nonāvēs - miršu arī es!

Un viņa izstiepa pret Indriķi roku, kuru viņš cieši saspieda. Varbūt šai glāstā trūka mīlas, toties tajā bija jaušama dziļa atzinība.

-    Ak, mana nabaga Margo! - sacīja Kārlis IX. - Labāk būtu pierunājusi viņu pāriet katoļticībā!

-    Augstība, - Margerita atbildēja ar viņai piemītošo dižciltību, - jūsu pašu labā neprasiet no jūsu nama prinča tādu pazemošanos!

Katrīna uzmeta Kārlim nozīmīgu skatienu.

- Brāli! - iesaucās Margerita, kura tikpat labi kā Kārlis IX i/prata mātes vaibstus. - Brāli, neaizmirstiet, ka jūs pats gribējāt, lai viņš būtu mans vīrs!

Juzdams pret sevi vērstus Margeritas un Katrīnas skatienus - vienu pavēlošu, otru lūdzošu -, Kārlis IX mirkli šaubījās. Galu galā uzvarēja augstsirdība.

-     Ko lai dara, madame! - noliecies Katrīnai pie auss, viņš klusi teica: - Margo taisnība, Indriķis ir mans svainis.

-     Jā, - Katrīna iečukstēja dēlam ausī, - ja… Bet ja nu viņš nebūtu svainis?

## XI. inokenta kapsētā uzziedējis irbenājs

Atgriezusies savās istabās, Margerita velti pūlējās iedomāties, par ko Katrīna Mediči varēja sačukstēties ar Kārli IX. Abi vienā mirklī bija izšķīrušies par viņas vīra dzīvību un nāvi.

Viss rīts viņai pagāja, rūpējoties par la Molu un minot šo grūti atminamo mīklu.

Navarras karalis palika Luvrā kā gūsteknis. Hugenotu vajāšana turpinājās. Slepkavošanai naktī sekoja vēl briesmīgāks slaktiņš dienā. Ciešanu zvana vietā tagad dimdēja jautri zvani, kas aicināja uz pateicības dievkalpojumiem.

Bet tas vēl nebija viss. Notika kaut kas dīvains. Irbenājam, kas parasti uzplaukst pavasarī un nozied jūnijā, bija saplaukuši smaržīgi ziedi. Redzēdami šo brīnumu, katoļi to izskaidroja tā, ka debesīs viņu slepkavnieciskā darbība tiekot attaisnota un tas esot Dieva labvēlības apliecinājums. Tāpēc viņi sarīkoja svinīgu svētku gājienu uz Inokenta kapsētu, kur šis irbenājs auga.

Šī brīnišķīgā parādība vēl vairāk iekvēlināja slepkavu alkas pēc asinīm. Kamēr pilsētā katrā ielā un laukumā turpinājās nežēlīga slepkavošana, Luvra jau bija kļuvusi par kapu visiem tiem protestantiem, kuri, atskanot baismā zvana pirmajam sitienam, atradās pilī. Dzīvi palika vienīgi

Navarras karalis, princis Kondē un la Mols.

Margeritu, kas bija nomierinājusies par la Mola dzīvību, nomāca vēl vienas rūpes: izglābt no nāves briesmām savu vīru. Viņa nevarēja nebūt līdzcietīga pret cilvēku, kuram viņa, pēc paša bearnieša vārdiem, nevarēdama būt mīļa sieva, bija svēti solījusies būt vismaz uzticīga sabiedrotā.

Margerita bija godkārīga. Kļūdama par Indriķa Burbona sievu, viņa loloja cerības kļūt arī par karalieni. Navarra, kurai Francijas un Spānijas karaļi, atņēma vienu provinci pēc otras, bija kļuvusi uz pusi mazāka. Bet, pieņemdama savā pavalstniecībā Francijas hugenotus, tā varēja kļūt par spēcīgu valsti, ja vien Indriķis Burbons patiešām būtu bijis tas vīrišķīgais un varonīgais kareivis, kāds viņš bija tajos retajos brīžos, kad viņam vajadzēja izvilkt savu zobenu. Gudrā Margerita visu to saprata un paredzēja. Zaudēdama Indriķi, viņa zaudētu ne vien vīru, bet arī troni.

Margeritas pārdomas pārtrauca klauvējieni pie slepenajām durvīm. Viņa nodrebēja. Tikai trīs cilvēki varēja nākt pie viņas pa šo eju: karalis, māte karaliene un Alansonas hercogs. Viņa pavēra kabineta durvis, pamāja Gijonai un la Molam, lai viņi izturas klusu, un tad steidzās ielaist nebaidīto viesi.

Sis viesis bija Alansonas hercogs.

Viņa šo jaunekli nebija redzējusi kopš pagājušās nakts. Pirmajā brīdī viņai ienāca prātā lūgt viņa palīdzību, bet tūliņ viņa no šīs ieceres arī atteicās, Alansonas hercogs bija piekritis viņu laulībām. Fransuā neieredzēja Indriķi un pret viņu neko neuzsāka vienīgi aiz pārliecības, ka bearnieša un viņa sievas attiecības ir ļoti vēsas. Parādīdama tādu ieinteresētību par vīra likteni, Margerita nevarēja vis attālināt, bet gan drīzāk tuvināt viņa krūtīm vienu no tiem trim dunčiem, kuri viņam draudēja.

Fransuā izskats ne ar ko neliecināja, ka pilsētā un Luvrā risinātos kaut kas neparasts. Kā arvien viņš bija ģērbies ļoti eleganti. Veļa un uzvalks smaržoja pēc smalkām smaržām. Vienīgi Margeritas vērīgais skatiens varēja pamanīt, ka, neskatoties uz hercoga neparasti bālo seju un viņa drebošajām, skaistajām rokām, patiesībā viņš bija apmierināts un laimīgs.

Ienācis istabā, Fransuā steidzās ar Margeritu sasveicināties. Karalim Kārlim vai Anžū hercogam viņa tādās reizēs skūpstam sniedza vaigu, bet šoreiz viņa nolieca pieri.

Alansonas hercogs, grūtsirdīgi nopūzdamies, ar bālajām lūpām viegli pieskārās Margeritas pierei. Tad viņi apsēdās, un Fransuā sāka stāstīt par pagājušo asinsnakti: par admirāļa necilvēcīgo nogalināšanu, par Teliņi ātro nāvi, ko bija nesusi viena vienīga lode. Viņš stāstīja nesteigdamies, visai ilgi kavēdamies pie dažādiem drausmīgiem sīkumiem, turklāt ar redzamu labpatiku, kādu pret slepkavībām un asinīm juta viņš pats un viņa abi brāļi. Margerita klusēdama klausījās.

Visu izstāstījis, Fransuā apklusa.

-            Bet tu taču nenāci šurp tikai tādēļ, lai man to pastāstītu? - Margerita jautāja.

Alansonas hercogs pasmaidīja.

-     Tev taču vēl man kaut kas ir sakāms?

-     Nē, - hercogs atbildēja. - Es gaidu.

-     Ko?

-              Dārgā Margerita, vai tu atceries, - hercogs teica, savu krēslu pievilkdams tuvāk māsai, - reiz tu man apgalvoji, ka pie Navarras karaļa par sievu tu ej pret savu gribu?

-     Protams, ka atceros!

-     Un tu stāstīji, ka laulības dzīvē būsi nelaimīga?

-             Mans dārgais Fransuā, ja laulība nedod augstāko svētlaimi, tad tā gandrīz vienmēr nes sev līdzi lielu nelaimi.

-     Nu redzi, mīļā Margerita, tāpēc jau es arī gaidu.

-     Ko tu īsti gaidi?

-     Es gaidu, kad tu sāksi priecāties.

-     Par ko lai cs priecājos?

-     Par to, ka laimīga gadījuma dēļ tu varēsi atgūt brīvību.

-             Brīvību? - atkārtoja Margerita, kurai gribējās, lai princis pateiktu visu līdz galam.

-     Protams, brīvību. Tevi šķirs no Navarras karaļa.

-     Šķirs? - Margerita paskatījās uz jauno princi.

Alansonas hercogs mēģināja izturēt viņas skatienu, bet apjuka un nodūra acis.

-             Šķirs? - Margerita atkārtoja. - Man par to gribētos zināt kaut ko vairāk. Kāpēc mūs šķirs?

-     Tāpēc, - hercogs ņurdēja, - ka Indriķis ir hugenots.

-             Bet viņš taču savu ticību neslēpa un jau pirms mūsu kāzām visi zināja, ka viņš ir hugenots.

- Bet pēc kāzām? - jautāja hercogs, un viņa seja atmirdzēja priekā, kaut gan viņš to centās apslēpt. - Ko Indriķis darīja pēc kāzām?

~ Tu to zini labāk par visiem, Fransuā jo lavā sabiedrībā viņš pavadīja gandrīz vai ik dienu. Jūs kopā medījāt, kopā sitāt bumbu, kopā cīnījāties ar rapieriem…

-     Ik dienu, jā… - hercogs atteica, - ik dienu… Bet naktīs?

Tagad bija Margeritas reize klusēt un nodurt acis.

-     Bet naktīs? - Alansonas hercogs atkārtoja.

-     Nu? - jautāja Margerita, juzdama, ka kaut kas ir jāsaka.

-     Naktis viņš pavadīja pie baroneses dc Sovas.

-     Kā tu to zini? - Margerita iesaucās.

- Tāpēc, ka tas mani interesēja, - atteica hcrco vēl vairāk nobālēdams un raustīdams savu piedurkņu uzšuves.

Tagad Margerita nojauta, ko karaliene Katrīna bija čukstējusi Kārlim IX, bet viņa izlikās, ka neko nesaprot.

-             Kāpēc tu man visu to stāsti, Fransuā? - viņa vaicāja, izlikdamās dziļi apbēdināta - Tu gan gribi man atgādināt, ka šeit neviens mani nemīl, ka nevienam neesmu dārga: ne tiem, kurus pati daba padarījusi par maniem aizstāvjiem, ne tam, kuru baznīca padarījusi par manu vīru.

-            Tu esi netaisna, - Alansonas hercogs dedzīgi pretojās, pievirzīdamies māsai vēl tuvāk. - Es tevi mīlu un arvien esmu gatavs tevi aizsargāt.

-              Brāli, - cieši skatīdamās Fransuā, Margerita teica, - vai māte karaliene tev nelika man kaut ko pateikt?

-     Man? Tu maldies, māsa, es tev zvēru! Kāpēc tu tā domā?

-            Tāpēc, ka tu acīmredzot negribi vairs būt mana vīra draugs, negribi būt Navarras karaļa piekritējs.

-     Navarras karaļa piekritējs? - Alansonas hercogs izbrīnīts jautāja.

-             Jā. Runāsim atklāti, Fransuā! Tu ne vienu reizi vien esi piekritis, ka jūs abi tikšot uz augšu, tikai viens otru balstīdami, Šī biedrošanās…

-            Kļuvusi neiespējama, Margerita, - Alansonas hercogs pabeidza viņas domu.

-     Kāpēc?

-             Tāpēc, ka par tavu vīru karalim ir savs uzskats. Atvaino! Ne par tavu vīru, bet par Navarras karali. Mūsu māte ir visu uzminējusi. Es biedrojos ar hugenotiem, cerēdams, ka viņi atkal kļūs vareni. Bet tagad viņus apkauj, un pēc astoņām dienām visā karaļvalstī dzīvi nebūs pat piecdesmit protestanti. Es draudzējos ar Navarras karali tāpēc, ka viņš bija tavs… vīrs. Vīrs. Bet tagad viņš vairs nav tavs vīrs. Ko uz to atbildēsi tu - skaistākā un gudrākā Francijas karaļvalsts sieviete?

-             Es teikšu, - Margerita atbildēja, - ka es pazīstu mūsu brāli Kārli. Vakar viņam atkal uznāca viena no tām dusmu lēkmēm, kas ik reizi saīsina viņa mūžu par desmit gadiem. Šīs lēkmes diemžēl tagad atkārtojas ļoti bieži, un Kārlis droši vien ilgi vairs nedzīvos. Es teikšu, ka Polijas karalis ir miris, un ka viņa vietā grib izvēlēties vienu no Francijas karaļnama prinčiem. Beidzot es teikšu, ka tagadējos apstākļos nedrīkst pārtraukt sakarus ar sabiedrotajiem, kas kara gadījumā var mūs pabalstīt.

-              Bet tu! - hercogs iesaucās. - Tu man esi kļuvusi vēl neuzticīgāka, jo svešinieku cieni vairāk nekā savu brāli!

-     Paskaidro, Fransuā, kad un kā es tev esmu bijusi neuzticīga?

-     Vakar tu lūdzi karali saudzēt Navarras karaļa dzīvību.

-     Nu un tad? - Margerita apzināti naivi jautāja.

Hercogs strauji piecēlās, vairākas reizes uztraukti pārsoļoja istabai, lad pienāca pie Margeritas ūn saņēma viņas roku. Tā bija ledusauksta.

-            Ardievu, mās, - viņš teica. - Tu negribēji mani saprast. Ja tev gadās kāda nelaime, nevaino par to nevienu citu kā vien pati sevi.

Margerita nobālēja, bet nepakustējās. Viņa noskatījās, kā Alansonas hercogs aizgāja, un neko nedarīja, lai viņš atgrieztos. Drīz vien viņš pats atkal atgriezās.

-             Klausies, Margerita, - viņš teica, - es aizmirsu tevi brīdināt: rīt šai laikā Navarras karalis būs miris.

Margerita iekliedzās. Domas, ka viņa būs slepkavības ierocis, radīja viņā šausmas, kuras slēpt viņai pietrūka spēka.

-             Un tu neko nedarīsi, lai to aizkavētu? - viņa jautāja. - Tu neglābsi savu labāko un uzticamāko biedru?

-     Kopš vakardienas Navarras karalis nav mans sabiedrotais!

-     Kas tad?

-            Hercogs Gīzs. Iznīcinādams hugenotus, hercogs ir kļuvis par katoļu karali.

-     Un Indriķa II dēls atzīst par savu karali Lotringas hercogu?!

-     Tu šodien esi ļoti neuzmanīga, Margerita, tu nekā nesaproti.

-     Atzīstos, ka man ir ļoti grūti tevi saprast.

-            Māsa, tu neesi no zemākas cilts kā, piemēram, hercoga Gīza laulātā draudzene princese Porciāna, bet Gīzs nav nemirstīgāks par Navarras karali. Margerita, pārdomā trīs visai drošas iespējamības: pirmkārt, ka Anžū hercogu ievēl par Polijas karali; otrkārt, ka tu iemīlies tā, kā es mīlu tevi, un, treškārt, ka es kļūstu par Francijas karali, bet tu… tu par katoļu karalieni.

Margerita aizklāja seju ar rokām. Viņu apmulsināja šī jaunekļa dziļdomīgie paredzējumi. Parasti galmā Fransuā uzskatīja par ne visai gudru un tālredzīgu.

-     Tavus jaukos nodomus var izjaukt tikai viens apstāklis.

-     Kāds?

-     Tu gan domā, ka es mīlu hercogu Gīzu? Nē, es viņu vairs nemīlu.

-     Kuru tad?

-     Nevienu!

Alansonas hercogs izbrīnā paskatījās uz Margeritu. Viņš nopūtās un, saltajā rokā sažņaudzis karsto pieri, izgāja no istabas.

Palikusi viena, Margerita nogrima domās. Tagad viņa saprata - karalis bija sapratis Bērtuļa nakts briesmu darbus, kuru galvenie īstenotāji bija Katrīna un hercogs Gīzs. Gīzu un Alansonas hercogi bija apvienojušies, lai no šīs asinspirts sev gūtu vislielākos labumus. Kad Navarras karalis būs miris, bojā ies arī viņa valsts. Margerita paliks atraitne bez troņa un bez varas. Viņai tad būs viena iespēja - doties uz klosteri.

Viņas pārdomas pārtrauca karalienas Katrīnas viesmīlis, kas bija atsūtīts apvaicāties, vai viņa nevēlas līdz ar galmu doties uz Inokenta kapsētu, lai aplūkotu brīnišķīgā kārtā uzziedējušo irbenāju. Pirmajā mirklī x\largerita gribēja atteikties, bet iedomādamās, ka gājiena laikā varbūt izdodas kaut ko izzināt par Navarras karaļa likteni, viņa piekrita. Likdama paziņot mātei karalienei, ka viņa labprāt piedalīsies, Margerita pavēlēja sagatavot zirgu izjāšanai.

Pēc piecām minūtēm pāžs ziņoja, ka visi jau ir sagatavojušies. Palūgusi Gijonu uzraudzīt slimo la Molu, Margerita devās lejā. Karalis, māte karaliene, Tavanna un ievērojamākie katoļi jau sēdēja zirgos. Margerita ātri pārskatīja cilvēku divdesmit lielo galminieku pulciņu. Navarras karaļa viņu vidū nebija.

Bet baronese de Sova bija šeit. Viņas neuzkrītoši saskatījās, un Margerita saprata, ka viņas vīra mīļākajai ir kaut kas sakāms.

Jātnieku kavalkādc jāja pa Senonorē un Astrises ielu. Ieraugot karali, karalieni Katrīnu un katoļu vadoņus, tauta traucās aiz viņiem kā ceļu izlauzusi straume un sauca: "Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo katoļi! Nāvi hugenotiem!" Kliedzošo ļaužu pūlis vicināja asiņainus zobenus un kūpošas šautenes, kas liecināja, kādu artavu katrs bija ieguldījis briesmīgajā slepkavošanā. Pruvēla ielā jātnieki satika pulciņu cilvēku, kuri pa ielas akmeņiem vilka bczgalvainu līķi. Tas bija nogalinātais admirālis. Viņu stiepa uz Monfokona laukumu, lai pakārtu pie staba aiz kājām. Pie Inokenta kapsētas vārtiem Šopa ielā garīdzniecība noturēja spožas apsveikuma runas.

Kamēr karaliene Katrīna klausījās viņai veltīto suminājumu, baronese de Sova izmantoja izdevību un, piegājusi pie Margeritas, lūdza atļauju noskūpstīt viņas roku. Navarras karaliene izpildīja viņas lūgumu un de Sovas kundze, skūpstīdama Margeritas roku, aizbāza viņai aiz piedurknes mazu vēstulīti. Dc Sovas kundzes īso prombūtni Katrīna tomēr pamanīja. Abas jaunās sievietes nelikās redzam Katrīnas zibenīgi dzēlīgo skatu. Šarlote atstāja Margeritu un atgriezās pie karalienes Katrīnas.

Pateikusies par suminājumu, Katrīna smaidīdama pamāja Navarras karalienei pienākt pie viņas.

Margerita paklausīja.

-    Mana meita, šķiet, ka tu ar de Sovas kundzi esi ļoti sadraudzējusies? - māte karaliene jautri vaicāja.

Margerita pasmaidīja. Tad viņas mīļajā sejiņā uzziedēja skumjas.

- Jā, māmiņ, čūska iedzēla man rokā, - viņa atteica.

-     O! - Katrīna iesmējās. - Liekas, ka tu esi greizsirdīga.

„ - Jūs maldāties, augstība, - Margerita atbildēja. - Es tikpat maz esmu greizsirdīga uz Navarras karali, cik maz viņš mani mīl. Es tikai māku atšķirt savus draugus no ienaidniekiem. Es mīlu tos, kas mīl mani, un ienīstu savus nīdējus. Es taču esmu jūsu meita, niadamcl

Katrīna atkal pasmaidīja, un šoreiz Margerita redzēja, ka viņai bija izdevies izgaisināt mātes aizdomas.

Šai brīdī augstās sabiedrības uzmanību saistīja citi pienācēji. Savas svītas pavadībā ieradās hercogs Gīzs, kas tikai tagad atgriezās no drausmīgās slepkavošanas. Viņi pavadīja greznas nestuves, kas apstājās karaļa priekšā.

-             Neveras hercogiene! - iesaucās Kārlis IX. - Nāciet ārā! Saņemiet manu uzslavu, daiļā un cietsirdīgā katole! Es dzirdēju, ka jūs, māsīc, no loga esat šāvusi uz hugenotiem un kādu ar akmeni pat nositusi?

Nevērās hercogiene tumši piesarka.

-             Kungs, - viņa klusi čukstēja, noslīgdama karaļa priekšā uz ceļiem, - gluži otrādi, man izdevās kādu ievainotu katoli izglābt no drošas nāves.

-               Labi, labi, māsīc! Man var kalpot divējādi: iznīcinot manus ienaidniekus vai palīdzot maniem draugiem. Katrs dara to, ko viņš var, un es ticu, ka jūs būtu izdarījusi vēl vairāk, ja vien būtu varējusi.

-             Jūs atgriezīsities Luvrā kopā ar mums, Anrieta? - māte karaliene jautāja skaistajai hercogienei.

Margerita viegli pieskārās draudzenes elkonim. Tā saprata doto zīmi un atbildēja:

-           Nē, kundze, ja jūsu majestāte to nepavēlēs. Mēs ar Navarras karalieni paliksim pilsētā.

-     Kāpēc? - Katrīna taujāja.

-            Mēs gribam apskatīt kādas ļoti retas grieķu grāmatas, kuras atrastas kāda veca protestanta mācītāja mājā un tagad novietotas Senžakabušēra tornī, - Margerita paskaidroja.

-             Labāk nāciet paskatīties, kā no Dzirnavu tilta Sēnā metīs pēdējos hugenotus, - sacīja Kārlis IX, - tur ir katra īsta franča vieta.

-             Mēs iesim turp, ja jūsu majestāte to vēlas, - Nevērās hercogiene atbildēja.

Katrīna uzmeta abām jaunajām sievietēm aizdomu pilnu skatienu. Margerita, kas uzmanīja katru viņas kustību, to ievēroja un uztraucās.  Šo īsto vai samāksloto uzbudinājumu pamanīja Katrīna.

-     Ko tu meklē? - viņa prasīja.

-     Es meklēju… Es viņu vairs neredzu… - Margerita atbildēja.

-     Ko tu meklē? Ko tu vairs neredzi?

-     De Šovas kundzi. Vai viņa jau būtu atgriezusies Luvrā?

-             Es teicu, ka tu esi greizsirdīga! - Katrīna čukstēja meitai ausī. - Nu, Anrieta, jājiet jūs arī, - viņa piebilda.

Margerita pieliecās draudzenei pie auss un klusi teica:

-     Ved mani drīzāk projām! Man tev jāsaka kaut kas ļoti svarīgs.

Hercogiene ar zemu reveransu atvadījās no Kārļa IX un karalienes

Katrīnas un, pagriezusies pret Navarras karalieni, prasīja:

-     Vai jūsu majestāte nevēlas izmantot manas nestuves?

-     Labprāt.

Margerita iekāpa nestuvēs un pamāja, lai hercogiene dara to pašu. Anrieta godbijīgi palocījās un nosēdās priekšējā sēdeklī.

Karaliene Katrīna galminieku pavadībā atgriezās Luvrā pa to pašu ceļu, pa kuru bija atjājusi.

Tiklīdz nestuves bija sākušas kustēties, Margerita, kurai šeit vairs nebija jābaidās no Katrīnas asā skatiena, izņēma no piedurknes de Sovas kundzes vēstulīti un steidzās to izlasīt: "Man pavēlēts šodien Navarras karalim atdot divas atslēgas: vienu no tās istabas, kurā viņš ieslēgts, otru - no manējās. Kad viņš ieradīsies pie manis, man viņš jāaiztur līdz sešiem rītā. Padomājiet, majestāte, kas būtu darāms, lai netiktu apdraudēta mana dzīvība."

-             Nav šaubu, ka šo sievieti grib izmantot kā- ieroci, lai mūs visus iznīcināiu, bet viņi varēs pārliecināties, ka karalieni Margo padarīt par mūķeni, kā mani dēvē brālis Kārlis, nemaz nav tik viegli!

-             Kas šo vēstuli raksta? - jautāja Nevērās hercogiene, norādīdama uz papīru, kuru Margerita vēlreiz uzmanīgi pārlasīja.

-            Ak, Anrieta, man ir tik daudz tev ko stāstīt! - atbildēja Margerita, sīki jo sīki saplēsdama vēstuli.

## XII. Atzīšanās

-            Kurp mēs dodamies? - Margerita jautāja. - Ceru, ka ne uz Dzirnavu tiltu? Es jau kopš vakardienas esmu redzējusi tik daudz slepkavību, mana nabaga Anrieta!

-     Es uzdrošinos aizvest jūsu majestāti…

-           Atvaino, vispirms mūsu majestāte lūdz nelietot vārdus jūsu majestāte … Tātad - uz kurieni?

-     Uz Gīza pili, ja jūs neiebilstat.

-            Protams, ka nē, Anrieta! Ved mani pie sevis. Ne hercoga Gīza, ne tava vīra tur taču nav?

-             Nē, nē! - iesaucās hercogiene, un viņas smaragdzaļās acis līksmi iemirdzējās. - Ne svaiņa, ne vīra, neviena! Es esmu brīva, brīva kā gaiss, kā putns, kā mākonis! … Klausieties, karaliene, es esmu brīva! Ak, nabaga karaliene! Jūs neesat brīva, tāpēc jūs esat nelaimīga.

-     Neliedzies, par brīvību vien tu tā nepriecātos!

-     Jūsu majestāte grib, lai es būtu atklāta?

- Atkal - jūsu majestāte! Mēs beigu beigās vēl sastrīdēsimies, Anrieta! Vai tu mūsu norunu jau piemirsi?

-             Nē, bet ļaužu priekšā man jābūt pret jums padevīgai, vienatnē mēs varam būt labākās draudzenes. Vai ne, kundze, vai ne, Margerita?

-     Jā, jā, - karaliene pasmaidīja.

-            Ne sacensību ģimenēs, ne neuzticību mīlā! Būsim patiesas, pateiksim viena otrai visu. Sī draudzīgā uzbrukšanas un aizsargāšanās draudzība palīdzēs mums noķert strauji gaistošo laimi.

-            Labi, hercogien, labi! Lai šo draudzību nostiprinātu, noskūpsti mani! Divas burvīgas galviņas, viena - bāla un skumja, otra - rožaina, zeltmataina un smaidoša, graciozi noliecās, lūpām saskaroties ciešā skūpstā.

-            Tātad tu zini kaut ko jaunu? - ziņkārīgi paskatīdamās uz Margeritu, jautāja hercogiene.

-     Nu jau divas nedēļas, kā viss ir jauns!

-    Mordieu\ Kā saka viens mans paziņa.

-     Tev ir pazina, kas saka mordieu? - smiedamās Margerita jautāja.

-     Jā!

-     Kas?

-            Tu arvien jautā, kaut gan tev ir jāstāsta pirmajai. Vispirms pabeidz savu sakāmo, tad sākšu es.

-            To es tev izstāstīšu dažos vārdos: Navarras karalis ir iemīlējies un mani nemaz neievēro. Es nevienu nemīlu, bet arī viņš man ir gluži vienaldzīgs. Un, neņemot to vērā, mums vienā naktī savas jūtas jāmaina, mums jāizliekas, ka mēs neesam viens otram vienaldzīgi.

-     Tādā gadījumā mainies tu pirmā un arī viņš mainīsies.

-     Tas nav iespējams! Man nav nekāda prieka šīs attiecības mainīt.

-     Vienīgi pret savu vīru, vai ne?

-     Anrieta, mani moca sirdsapziņas pārmetumi.

-     Kādi?

-               Reliģiozi. Vai tu redzi kādu atšķirību starp protestantiem un katoļiem?

-'Politikā?

-     Jā. .

-     Protams, ka redzu!

-     Bet mīlā!

-              Mana mīļā, tur mēs, sievietes, esam lielākās pagānes, tur mēs pieļaujam visas sektas un kalpojam vairākiem dieviem,

-     Vienā personā, vai ne?

-            Jā, - atbildēja hercogiene un viņas acīs iezaigojās vispagāniskākais mirdzums, - mēs kalpojam tam, kura vārds Eross, Kupidons, Amors un kuram ir spārni, šaujamais loks un saitīte uz acīm. Mordieu\ Lai dzīvo dievbijība!

-              Tava dievbijība tomēr ir vienpusīga. Hugenotus tu apmētā ar akmeņiem. Ja es zinātu, - karaliene iesmējās, - ka tu patiesi esi sviedusi akmeņus, kā teica brālis Kārlis, tad es savu noslēpumu labāk neizpaudīšu.

-                O, cs saprotu! - iesaucās Anrieta. - Tu esi izvēlējusies hugenotu. Esi bez rūpēm! Pie pirmās izdevības arī es izvēlēšos hugenotu!

-     Tātad šoreiz tu esi izvēlējusies katoli?

-     Mordieu! - hercogiene atbildēja.

-     Labi, labi, es saprotu!

-     Bet kas ir šis mūsu hugenots?

-     Es viņu neizvēlējos. Viņš man nav nekas, un ari nebūs nekas.

-     Mans bērns, bet pastāstīt tu taču vari?!

-     Nabaga jauneklis. Viņš meklēja patvērumu manās istabās.

-     Tā? Un tu viņu uz to nemaz nepavedināji?

-     Nezobojies, Anrieta! Viņš vēl tagad mocās starp dzīvību un nāvi.

-     Vai viņš ievainots?

-     Loti smagi.

-             Šai laikā turēt pie sevis ievainotu hugenotu, tā jau ir vieglprātība! Ko tu dari ar šo ievainoto protestantu, kas tev nekas nav un katrā ziņā arī nekas nebūs?

-     Viņš atrodas manā kabinetā. Es viņu slēpju un gribu izglābt.

-     Un viņš tevi interesē… šis nabaga jauneklis?

-     Aiz cilvēkmīlestības, protams.

-              O, šī cilvēkmīlestība! Mana nabaga karaliene, tā jau mūs noved postā!

-               Un tas, ka kuru katru brīdi karalis, Alansonas hercogs, māte karaliene vai mans vīrs var viņu atrast…

-            Tu gribi lūgt mani, lai es ievainoto hugenotu paslēpju pie sevis, ar noteikumu - pēc izveseļošanās atdot tev viņu atpakaļ?

-             Zobojies vien, - Margerita atteica. - Tici man, par to es nebiju iedomājusies. Bet, ja tu gribētu nelaimīgo jaunekli paslēpt, es būtu tev no sirds pateicīga. Hercoga Gīza pils atrodas tavā rīcībā. Tur nav ne tava svaiņa, ne vīra, kas tevi uzmanītu un kavētu. Blakus tavam buduāram atrodas kabinets, kas līdzīgs manējam. Ierādi to manam hugenotam. Kad viņš būs izveseļojies, atver būrīti un putniņš aizlaidīsies.

-     Ir tikai viens šķērslis, dārgā karaliene. Būrītis ir jau aizņemts.

-     Kā? Tu arī kādu izglābi?

-     Par to jau es tavam brālim stāstīju.

-     O, tagad es saprotu! Tāpēc tu runāji tik klusu.

-               Klausies, Margerita, mans piedzīvojums ir tikpat brīnišķīgs un dzejisks kā tavējais. Atstādama tev sešus kareivjus, es ar pārējiem sešiem atgriezos hercoga Gīza pilī un redzēju, kā izlaupīja un aizdedzināja kādu namu, kuru no mana brāļa pils šķīra vienīgi Katrfisas iela. Pēkšņi es izdzirdu sievietes kliedzienus un vīrieša lāstus. Es izgāju uz balkona, un pirmais, ko ieraudzīju, bija kāds zobens, kura mirdzēšana šķita apgaismojam visu ielu. Es sajūsmā uz to nolūkojos: es mīlu visu skaisto! Pēc tam, protams, es sāku meklēt roku, kas ar šo zobenu cirta, un cilvēku, kam šī roka piederēja. Skanēja šāvieni, kliedzieni… Tad es ieraudzīju viņu, lielo varoni. Es dzirdēju viņa vareno balsi. Ceturtdaļstundā es izbaudīju neticamas jūtas, kādas vēl nekad savā dzīvē nebiju piedzīvojusi. Piepeši mans varonis pazuda…

-     Kur?

-            Viņu bija ķēris kādas vecenes sviests akmens. Tad es atguvu valodu un iekliedzos: "Palīgā, palīgā!" Iznāca kareivji, pacēla viņu no ielas un ienesa istabā, kuru tu lūdzi savam varonim.

-            O, cs ļoti labi saprotu tavu stāstu, mīļā Anrieta, jo tas ir ļoti līdzīgs manējam.

-            Vienīgi ar to starpību, dārgā karaliene, ka es pakalpoju karalim un ticībai, kuras dēļ man grāfs Anibāls de Kokonna nav jāsūta prom.

-    Viņu sauc Anibāls de Kokonna? - iesmiedamās iesaucās Margerita.

-            Briesmīgs vārds, vai ne? - sacīja Anrieta. - Viņš ir tā cienīgs. Kāds viņš ir cīkstonis! Mordieul Cik viņš neizlēja asiņu! Bet tagad, Margerita, uzliec masku, mēs esam pie pils.

-     Kāpēc masku?

-     Es tev gribu parādīt savu varoni.

-     Vai viņš ir skaists?

-     Cīniņā viņš man šķita apburošs.

-            Tātad manam nabaga puisim nav cerību tikt Gīza pilī? Žēl, te viņu neviens nemeklētu.

-             Kāpēc nav cerību? Vēl šovakar es likšu pārnest viņu uz šejieni. Viens var gulēt istabas labajā kaktā, otrs - kreisajā.

-             Bet ja viņi uzzinās, ka viens ir protestants, bet otrs - katolis, viņi viens otru apēdīs.

-             Nebaidies! Grāfa Kokonnas acis no smagās brūces sejā ir galīgi aiztūkušas, bet tavam hugenotam ievainotas krūtis, un viņš ar grūtībām var pakustēties. Piekodini viņam nesākt runāt par reliģiju, un viss būs labi.

-     Labi, lai notiek!

-     Nolemts. Izkāpsim!

-     Pateicos tev! - sacīja Margerita, spiezdama savas draudzenes roku.

-            Tagad, kundze, jūs atkal būsit karaliene, - teica Nevērās hercogiene. - Atļaujiet man uzņemt jūs hercoga Gīza pilī ar Navarras karalienei pienākošos godu."

Hercogiene izkāpa no nestuvēm un, godbijīgi noliekusies, palīdzēja izkāpt Margeritai. Cienīgā gaitā Margerita devās uz pili. Dažu soļu attālumā viņai padevīgi sekoja Nevērās hercogiene. Kad viņas bija nokļuvušas buduārā, hercogiene aizslēdza durvis un pasauca savu apteksni, veiklu sicīlieti.

-     Mika, kā jūtas grāfs? - viņa jautāja itāļu valodā.

-     Arvien labāk, - Mika atbildēja.

-     Ko viņš dara?

-     Viņš ēd, kundze!

-     Vari iet, Mika.

-     Tu viņai ļāvi aiziet?

-     Jā, viņai jāuzmana, lai neviens mums netraucētu.

Mika izgāja no istabas.

-             Nu, vai tu pati ieiesi pie Kokonnas, vai gribi, lai viņu iznes šeit? - hercogiene jautāja.

-    Negribu ne vienu, ne otru. Parādi man viņu tā, ka viņš mani neredz.

-     Bet tev taču ir maska!

-     Viņš var mani pazīt pēc matiem, pēc rokām, vai kāda cita nieka.

-              O, cik tu pēc apprecēšanās esi palikusi uzmanīga, mana daiļā karaliene!

Margerita pasmaidīja.

-              Tādā gadījumā ir tikai viena iespēja - aplūkot viņu pa atslēgas spraugu.

-     Labi. Ved mani!

Hercogiene paņēma Margeritu pie rokas, aizveda viņu līdz durvīm, atvilka aizkaru, nometās ceļos un pieliecās pie atslēgas cauruma, kurā nebija atslēgas.

-             Jauki! - vina čukstēja. - Viņš sēž pie galda ar seju pret mums. Nāc!

Margerita ieņēma savas draudzenes vietu un ielūkojās atslēgas caurumā.

Kokonna sēdēja pie bagāti klāta galda, un, kaut gan bija ievainots, dūšīgi ēda.

-     Mans Dievs! - iesaucās Margerita, atraudamās no durvīm.

-     Kas tev notika? - vaicāja izbrīnījusies hercogiene.

-     Nevar būt! Nē!.. Jā!.. Zvēru, ka tas ir viņš!

-     Kas?

-            Tsss! - čukstēja Margerita, pieceldamās un saķerdama hercogienes roku. - Tas ir tas pats cilvēks, kas gribēja nogalināt manu hugenotu.

-     Tātad tu redzēji viņu cīnāmies? Vai viņš bija skaists?

-     Nezinu. Es skatījos uz to, kuru viņš vajāja.

-     Un kuru sauc par…

-     Vai neizpaudīsi viņa vārdu?

-     Apsolu to nedarīt.

-     Viņa vārds ir Leraks dc la Mols.

-     Un kā viņš tev patīk tagad?

-     Grāfs de 'la Mols?

-     Nē, grāfs dc Kokonna.

-             Mana dārgā, taisnību sakot… - Margerita apklusa, nepabeigdama teikumu.

-              Labi, labi, - hercogiene attrauca. - Es jau redzu, ka tu jūties aizskarta, ka viņš ievainojis tavu hugenotu.

-            Man šķiet, ka arī mans hugenots nepalika viņam parādā, - Margerita iesmējās. - Brūce zem acs…

-            Tātad viņi ir izrēķinājušies, un mēs viņus samierināsim. Atsūti savu ievainoto nic manis.

-     Tikai ne tagad. Es vinu atsūtīšu vēlāk.

-     Kad?

-     Kad tu savējo pārvietosi otrā istabā.

-     Kurā?

Margerita cieši paskatījās draudzenē, kas pēc neilgas klusēšanas skaļi iesmējās.

-            Labi, lai notiek! - hercogiene noteica. - Tātad vēl ciešāka savienība nekā līdz šim?

-     Un paliesa draudzība uz visu mūžu! - karaliene piebilda.

-     Bet kāda būs mūsu parole?

-     Tava trīskārtējā dieva trīs vārdi: Eross, Kupidons, Amors. Abas jaunās sievietes saskūpstījās un šķīrās.

## XIII. Kad atslēgas atslēdz durvis, kurām tās nav. domātas

Luvrā Navarras karaliene ieraudzīja ļoti uztrauktu Gijonu. Margeritas prombūtnes laikā bija atnākusi baronese de Sova. Viņa bija atnesusi mātes karalienes iedoto atslēgu. Tā bija no tās istabas durvīm, kurā bija ieslēgts Indriķis. Acīmredzot mātei karalienei bija kaut kas padomā, jo viņa vēlējās, lai bearnietis nakti pavada pie de Sovas kundzes.

Margerita paņēma atslēgu un brīdi pagrozīja to savās rokās. Viņa pārdomāja baroneses teiktos vārdus, un beidzot it kā saprata Katrīnas nodomu. Paņēmusi spalvu, viņa iemērca to tintē un uzrakstīja: "Neejiet šovakar pie baroneses de Sovas, bet atnāciet pie Navarras karalienes! Margerita."

Salocījusi zīmīti, viņa to iebāza atslēgas caurulē un lika Gijonai vakarā to pabāzt zem gūstekņa istabas durvīm.

Tad Margerita atcerējās savu nabaga ievainoto. Aizslēgusi visas durvis, viņa iegāja kabinetā. Te viņu sagaidīja liels pārsteigums, jo la Mols atkal bija uzvilcis savu saplēsto, asinīm aptraipīto mēteli. Ieraudzījis karalieni, viņš mēģināja piecelties, bet nespēks viņam neļāva noturēties kājās, un viņš atkrita uz dīvāna.

-             Ko tas nozīmē? - Margerita jautāja. - Kāpēc jūs tik slikti izpildāt sava ārsta priekšrakstus? Es jums ieteicu mieru, bet jūs uzvedaties tieši otrādi.

-             O, kundze, - Gijona paskaidroja, - tā nav mana vaina. Es lūdzu grāfa kungu nebūt tik vieglprātīgam, bet viņš atbildēja, ka viņš ne mirkli ilgāk nepaliks Luvrā.

-            Kundze, - jauneklis ierunājās, - vakar vakarā es jūs lūdzu dot man patvērumu, šodien es lūdzu atļauju man aiziet.

-             Kā es šādu neprātīgu apņemšanos lai saprotu? - Margerita brīnījās. - Tā ir ļaunāka par nepateicību.

-             O, augstība, - iesaucās la Mols, sakrustodams rokas, - nesauciet mani par nepateicīgu! Mana sirds ir pilna atzinības uz visu mūžu.

-     Tad tas nebūs ilgs, - sacīja Margerita.

-     Un tomēr man no Luvras jātiek laukā, - la Mols noņurdēja.

-     Kāpēc jūs gribat aiziet? - Margerita vaicāja.

-    Tāpēc, ka pagājušajā naktī jūsu majestāte nav gulējusi, un šonakt…

Margerita nosarka.

-     Gijona, ir jau vēls, - viņa teica. - Tev laiks aiznest atslēgu.

Gijona pasmaidīja un izgāja no istabas.

-            Vai jums Parīzē ir kāds draugs? Kur jūs apmetīsitics? - Margerita turpināja.

-            Draugu, kundze, man netrūks. Glābdamies no vajātājiem, es atcerējos savu māti, kas bija katoliete. Man likās, ka viņas tēls ar krustu rokās slīd man pa priekšu, rādīdams ceļu uz Luvru. Es zvērēju Dievam pieņemt savas mātes ticību, ja viņš mani pasargās no nāves. Dievs ne tikai izglāba man dzīvību, viņš man sūtīja arī eņģeli, kas iemācīja šo dzīvību mīlēt.

Margerita atspieda galvu rokās un nogrima domās.

-            Bet Navarras karalis? - viņa aizdomīgi jautāja. - Kāpēc jūs nerunājat ar viņu? Vai kā katolis jūs vairs negribēsiet viņam kalpot?

-             Augstība, - nobālēdams atbildēja la Mols, - jūs uzminējāt manas aiziešanas īsto iemeslu. Es zinu, ka Navarras karalim draud lielas briesmas.

-             Kā, grāfa kungs? - Margerita vaicāja. - Par kādām briesmām jūs runājat?

-     Šai kabinetā visu var dzirdēt, madame, - la Mols lēni noteica.

-            Taisnība, - Margerita pie sevis nomurmināja. - Hercogs Gīzs mani par to brīdināja. Bet ko jūs dzirdējāt? - viņa skaļi piebilda.

-     Šorīt es dzirdēju jūsu majestātes sarunu ar jūsu brāli.

-     Ar Fransuā? - nosarkdama Margerita iesaucās.

-             Jā, kundze, ar Alansonas hercogu. Pēc jūsu aiziešanas es dzirdēju baroneses de Sovas un Gijonas sarunu.

-     Un šo divu sarunu dēļ…

-             Jā, kundze. Jūs tikai pirms nedēļas esat precējusies, jūs mīlat savu vīru. Viņš ieradīsies šeit, stāstīs jums savus noslēpumus, kas man nav jāzina. Es negribu būt nekautrīgs… es nevaru…

La Mola drebošā balss, kādā viņš šos vārdus izteica, viņa apmulsušais izskats lika Margeritai nojaust patiesību.

-     Un tagad jūs gribat, lai vairs nebūtu jāklausās?

-     Jā, tūliņ!

-     Nabaga jaunekli! - Margerita maigā līdzcietībā iesaucās.

-             Tas nozīmē, ka jūs neprotat glabāt noslēpumus? - viņa sēdēja, atlaidusies mīkstā krēslā, pa pusei apēnota no smagā logu priekškara, priecādamās, ka var jauno dvēseli lasīt kā grāmatu, kamēr pati viņa palika neatminama mīkla.

-            Man ir nelāga daba, kundze, - la Mols atbildēja. - Es sev neuzticos, un citu laime sagādā man ciešanas.

-             Laime? - Margerita pasmaidīja. - Ak, jā, Navarras karaļa laime! Nabaga Indriķis!

-     Kā redzat, kundze, viņš tiešām ir laimīgs! - la Mols dzīvi iesaucās.

-     Laimīgs?

-     Jā, jo jūsu majestāte viņu žēlo.

Margerita burzīja jostas somiņas zelta bārkstis.

-             Tātad jūs nevēlaties redzēt Navarras karali? - viņa vaicāja. - Jūs tā esat galīgi izlēmis?

-     Šajā brīdī cs negribētu viņa majestāti apgrūtināt.

-     Varbūt jūs gribat satikt Alansonas hercogu? •

-            O, kundze, Alansonas hercogu? - la Mols izsaucās. - Nē, nē, viņu salikt man ir vēl mazāks prieks.

-     Kāpēc? - Margerita uztraukumā trīcošā balsī jautāja.

-              Kā slikts hugenots cs nevaru būt diezgan padevīgs kalps viņa majestātei Navarras karalim, kā vājš katolis es nederu par draugu Alansonas un Gīzu hercogiem.

Margerita nodūra galvu. La Mola vārdi dziļi skāra viņas sirdi. Viņa nezināja, vai par šiem vārdiem raudāt vai smieties.

Šai brīdī ienāca Gijona. Karaliene uzmeta viņai jautājošu skatienu. Gijona palocīja galvu. Viņai bija izdevies nodot Navarras karalim atslēgu.

Margerita uzlūkoja la Molu. Viņš sēdēja, galvu uz krūtīm nodūris, bāls, kā cilvēks, kuru moca ne vien fiziskas, bet arī dvēseliskas sāpes.

-              Jūs, grāf, esat pārāk lepns, - karaliene teica. - Es nedrīkstu dot jums kādu padomu, kuru jūs droši vien noraidīsit.

La Mols piecēlās. Viņš panāca tuvāk un gribēja palocīties, lai apliecinātu, ka viņš ir gatavs izpildīt karalienes pavēli, bet smeldzošo sāpju dēļ asaras saskrēja viņam acīs un, lai nenokristu, viņš pieķērās pie aizkara.

-             Tagad jūs pats redzat, ka es esmu jums vajadzīga, - Margerita piesteidzās pie grāfa un satvēra viņu zem rokas.

-            O, jā, - viņš čukstēja. - Kā gaiss, kuru es elpoju, kā gaisma, kuru cs redzu!

Tanī brīdī kāds trīsreiz pieklauvēja pie durvīm.

-     Vai jūs dzirdat, kundze? - Gijona izbailēs jautāja.

-     Vai tad jau! - Margerita izdvesa.

-     Vai pavēlēsit atvērt?

-     Uzgaidi! Liekas, ka tas ir Navarras karalis.

-             O, augstība! - iesaucās la Mols, juzdams, ka no karalienes vārdiem viņa zudušie spēki atkal atgriežas. - Augstība! Ceļos nometies, es jūs lūdzu - atļaujiet man aiziet! Labāk nāvi nekā dzīvību! Žēlojiet mani! O, jūs neatbildat? Labi! Es jums izstāstīšu visu, un tad jūs pati mani aizdzīsit!

-     Klusējiet, nelaimīgais! - Margerita viņu pārtrauca.

Jaunekļa izteiktie pārmetumi viņu reibināja kā salds vīns.

-             O, kundze, jūs esat nežēlīga! Jūs negribat mani uzklausīt! Saprotiet taču, ka cs jūs mīlu!…

-               Es jums teicu, lai jūs klusējiet! - Margerita viņu pārtrauca, aizspiezdama viņa muti ar savu silto, smaržīgo plaukstu, kuru jauneklis saķēra ar abām rokām un piespieda pie lūpām.

-     Bet … - la Mols murmināja.

-               Klusējiet taču, jūs, bērns! Kā jūs uzdrošināties pretoties un nepaklausīt savai karalienei!

Pēc šiem vārdiem Margerita izsteidzās no kabineta, aizvēra durvis un, atslējusies pret sienu, piespieda drebošās rokas pie sirds, lai apklusinātu tās trakos pukstus.

-     Atver, Gijona! - viņa pavēlēja.

Gijona izgāja, un tūliņ aiz priekškara parādījās Navarras karaļa gudrā, noslēpumainā, mazliet uztrauktā seja.

-     Jūs mani aicinājāt, madame? - viņš jautāja Margeritai.

-     Jā. Vai jūsu majestāte saņēma manu vēstulīti?

-     Saņēmu un atzīstos, ka biju mazliet pārsteigts.

Indriķis aizdomīgi pārlūkoja istabu, bet tūliņ nomierinājās.

-     Un mazliet arī uztraukts, vai ne? - jautāja Margerita.

-             Jā, kundze. Kaut gan mani uzmana nāvīgi ienaidnieki un nodevīgi draugi, es tomēr atnācu. Es atcerējos jūsu acu augstsirdīgās dzirkstis mūsu kāzu naktī, bet vakar, manā nolemtā nāves dienā, cs jūsu zvaigžņainajās acīs redzēju drošsirdības spulgu! Izlasījis jūsu vēstulīti, es nodomāju: "Draugu pamestajam, neapbruņotajam gūsteknim, Navarras karalim ir tikai viena iespēja nomirt tā, lai viņa nāvi pieminētu vēstures lappusēs: mirt viņa paša sievas nodevības dēļ."

-             Augstība, - teica Margerita, - jūs runāsit citādi, kad dabūsit zināt, ka visu, kas tagad notiek, izdomājusi sieviete, kura jūs mīl un kuru … arī jūs mīlat.

Pēc šiem vārdiem Indriķis atkāpās, un viņa tumšo uzaču loku apņemtās pelēkās acis jautājoši pavērās Margeritā.

-              O, nomierināties, augstība! - karaliene pasmaidīja. - Šī sieviete neesmu cs.

-     Bet jūs taču atsūtījāt atslēgu? Šī vēstulīte ir jūsu rakstīta!

-              Neliedzos - vēstule ir mana. Bet ar atslēgu ir savādāk. Pietiek, ja jūs zināt, ka, pirms atslēga nonāca pie jums, tā atradusies četru sieviešu rokās.

-     Četru sieviešu rokās! - Indriķis izbrīnā iesaucās.

-             Jā, četru sieviešu rokās, - Margerita atteica. - Mātes karalienes, baroneses de Sovas, Gijonas un beidzot manās rokās.

Indriķis klusēja, pūlēdamies atrisināt dīvaino mīklu.

-              Bet tagad, augstība, runāsim nopietni, - Margerita atsāka, - un, galvenais, būsim viens pret otru pilnīgi atklāti. Dzird, ka jūsu majestāte gribot pāriet katoļticībā. Vai tā ir taisnība?

-             Baumas ir nepamatotas, kundze! Es savu piekrišanu vēl neesmu devis.

-      Bet jūs tomēr esat nolēmis to darīt?

-              Es vēl pārdomāju. Ko man darīt? Man ir tikai divdesmit gadu, esmu gandrīz vai karalis, velns lai parauj! Ir lietas, kuru dēļ vērts upurēt reliģisko pārliecību.

- Un viena no šīm lietām ir dzīvība, vai ne?

Indriķis nevarēja nociesties nepasmaidījis.

-     Jūs kaut ko kautrējaties izteikt, augstība?

-              Pret saviem sabiedrotajiem cs nevaru būt pilnīgi atklāts, kundze. Jūs taču zināt, ka mēs esam tikai sabiedrotie. Ja jūs-būtu arī mana…

-     …arī jūsu sieva?

-     Jā… arī mana sieva.

-     Kas tad būtu?

-            Tad cs varbūt arī turpmāk gribētu palikt hugenotu karalis, kā mani tagad dēvē. Tagad cs apmierinos ar to, ka mani atstāj dzīvu.

Margerita uzmeta Indriķim tik dīvainu skatienu, kas varēja radīt aizdomas ikvienā vērīgākā cilvēkā.

-     Un jūs par saviem panākumiem esat pārliecināts? - viņa jautāja.

-            Jā, gandrīz, - Indriķis atbildēja. - Jūs zināt, ka šai saulē ne par ko nevar būt pilnīgi pārliecināts.

-             Jūsu majestāte, jūs esat tik pieticīgs un padevīgs, ka, atteikdamies no karaļa troņa un reliģiskās pārliecības, - vismaz tā runā - jūs atteiksities arī no savienības ar Francijas princesi.

Šie vārdi bija tik zīmīgi, ka Indriķis neviļus nodrebēja, bet tūliņ atkal savaldījās.

-             Pamēģiniet atcerēties, kundze, - viņš teica, - ka šobrīd es nevaru rīkoties pēc savas gribas. Esmu spiests darīt to, ko par labu atzīs Francijas karalis. Bet, ja jūs gribētu zināt manas domas par to, no kā ir atkarīgs mans tronis, mana laime un dzīvība, ticiet man, es nekad nedibinātu savu nākotni uz tām likumīgajām tiesībām, kādas man dod mūsu piespiedu laulība. Es drīzāk kā vientuļš mednieks apmestos uz dzīvi kādā pilī vai iestātos klosterī, lai nožēlotu savus grēkus.

Šī aklā padevība liktenim, atteikšanās no dzīves Margeritu sabiedēja.

-             Jūs, majestāte, šķiet, ne visai ticat zvaigznei, kas mirdz virs katra karaļa galvas? - Margerita dzēlīgi jautāja.

-              Pašlaik es savu zvaigzni gan veltīgi meklēju. To aizsegusi mani apdraudošie mākoņi.

-              Bet ja nu sievietes elpa aizpūš šos mākoņus, un jūsu zvaigzne atmirdz vēl spožāk nekā agrāk?

-     Tas nebūs viegli, - Indriķis atbildēja.

-     Jūs domājat, ka tādas sievietes nav?

-     Nē, es tikai neticu viņas spēkam.

-     Jūs gribējāt teikt - viņas gribasspēkam?

-             Es teicu - viņas spēkam, un vēlreiz to atkārtoju. Sieviete ir stipra vienīgi tad, ja viņu vienlīdz junda mīla un personīgā interese. Ja viņu iespaido tikai viena no šīm divām jūtām, viņu var ievainot tāpat kā Ahilcju. Bet uz šīs sievietes mīlu, man, protams, nav ko cerēt.

Margerita klusēja.

-              Uzklausiet mani, - Indriķis turpināja. - Kad Senžermenokseruā tornī nodunēja pēdējais zvana sitiens, jums, protams, vispirms vajadzēja padomāt, kā atgūt brīvību, kuru jums laupīja, lai iznīcinātu manus piekritējus. Bet es domāju par savas dzīvības glābšanu. Tas ir pats galvenais. Navarru mēs pazaudēsim, to es zinu ļoti labi. Bet Navarras valsts nav nekas salīdzinājumā ar brīvību, kuru jūs atkal atgūsit, un tiesībām skaļi sarunāties savā guļamistabā, ko jūs neuzdrošināties, kad šinī kabinetā kāds jūs noklausās.

Rūpju māktā Margerita tomēr nenoturējās nepasmaidījusi. Navarras karalis piecēlās un gatavojās aiziet. Pulkstenis bija nositis vienpadsmito stundu, un visi Luvrā jau gulēja vai vismaz izlikās, ka guļ dziļā miegā.

Paspēris dažus soļus uz durvju pusi, Indriķis apstājās.

Tikai tagad viņš atcerējās, kas viņu bija pamudinājis ierasties pie karalienes.

-              Kundze, vai jūs gribat man kaut ko teikt? - viņš jautāja. - Vai varbūt jūs gribējāt man dot izdevību pateikties jums par manas dzīvības paildzināšanu, kuru karalis man, pateicoties jūsu klātbūtnei ieroču zālē, laipni piešķīra?

Margerita vienaldzīgi paraustīja plecus.

Tanī brīdī aiz slepenajām durvīm atskanēja savāds troksnis, kas atgādināja skrāpēšanos.

Margerita aizveda karali pie durvīm.

-     Klausieties! - viņa teica.

-              Māte karaliene iznāca no savām istabām, - aiz durvīm atskanēja satraukta balss.

Indriķis tūliņ pazina runātāju. Tā bija baronese de Sova.

-     Kurp viņa dodas? - Margerita jautāja.

-     Pie jūsu majestātes.

Noplīvoja izgaistoša zīda drēbju šalka. Sovas kundze steidzīgi aizgāja.

-     O! - iesaucās Indriķis.

-             Es jau tā domāju, - Margerita noteica. - Vina!… Es dzirdu solus… Klusu!

Un, noliekusies pie Indriķa, viņa kaut tam ko iečukstēja ausī.

Jaunais karalis uzmanīgi klausījās. Pēc tam viņš nekavēdamies pazuda aiz gultas aizklāja.

Tad Margerita iesteidzās kabinetā, kur drudžainās bailēs gaidīja la Mols.

-             Klusē! - viņa čukstēja, noliekusies pie grāfa tik tuvu, ka tas juta savā sejā viņas maigo elpu. - Klusē!

Atgriezusies guļamistabā, Margerita ātri atpina matus, ar dunci pārgrieza kleitas saitītes un devās gulēt.

Tikko viņa bija iekāpusi gultā, durvīs nokrakšķēja atslēga.

Katrīnai bija atslēgas no visām Luvras pils durvīm. Nolikusi pie durvīm četrus sargus, Katrīna ienāca guļamistabā.

-     Kas tur ir? - iesaucās Margerita.

It kā sabiedēta, viņa atmeta aizklāju un baltā naklstērpā izlēca no gultas. Ieraudzījusi Katrīnu, viņa steidzās noskūpstīt tai roku. Meitas veikli viltotais pārsteigums piekrāpa pat gudro nozāļotāju.

## XIV. Otrā kāzu nakts

Māte karaliene ātri pārskatīja istabu. Samta naklskurpcs pie gultas, Margeritas uz krēsliem izsvaidītie apģērba gabali, viņas miegainās acis, kuras tā patlaban berzēja, Katrīnu pārliecināja, ka meita tikko pamodusies. Apmierināta par sava nodoma izdošanos, māte karaliene pasmaidīja un apsēdās.

-     Sēdies, Margerita, - viņa teica. - Parunāsimies.

-     Klausos, madamel

-             Ir laiks, - Katrīna iesāka un aizvēra acis, kas bija zīme, ka viņa kaut ko dziļu pārdomā un grib savas domas slēpt, - ir laiks tev zināt, ka mēs ar tavu brāli rūpējamies par tavu laimi.

Tic, kas pazina Katrīnu, zināja, ka šāds ievads neko labu nesola.

-     Ko viņa man teiks? - Margerita nodomāja.

-             Izprecinot tevi, - florenciete turpināja, - mēs galvenokārt, protams, ņēmām vērā svarīgus politiskos motīvus, kuriem valdniekiem bieži vien jāpakļaujas. Bet mēs nekad, nabaga bērns, negaidījām, ka Navarras karalis pret tevi, savu jauno, skaisto un apburošo sievu, izturēsies tik vienaldzīgi.

Margerita piecēlās un, ievīstījusics vieglajā naktstērpā, padevīgi palocījās.

-            Tikai šovakar es dabūju zināt, - Katrīna turpināja, - citādi es būtu atnākusi jau agrāk, ka tavs vīrs neparāda tev ne mazāko ievērību, ko tu pelni ne vien kā daiļa sieviete, bet arī un vēl vairāk - kā Francijas

princese.

Margerita nopūtās. Katrīnu tas apmierināja un viņa turpināja:

-     Navarras karalis atklāti uztur sakarus ar kādu manu galma dāmu, kuras jūsmošana par viņu izvērtusies par skandālu. Viņš nicina sievieti, kuru apprecēdams, viņš var justies pagodināts. Tā ir nelaime, kur mēs, nabaga varenie, neko nevaram līdzēt, bet par ko ikviens pilsonis prasītu no sava svaiņa atbildi un izsauktu viņu uz divkauju vai arī liktu to izdarīt savam dēlam.

Margerita nodūra galvu.

-    Tavas sasarkušās acis un izturēšanās pret de Sovas kundzi jau sen liecina, ka tavas sirds brūces nevar sadzīt, - Katrīna runāja tālāk.

Gultas aizklājs viegli sakustējās. Margerita uztraucās. Par laimi Katrīna to neievēroja.

-    Šo brūci, - viņa turpināja vēl laipnākā balsī, - šo brūci, mans bērns, var sadziedēt vienīgi mātes roka. Mēs gribējām darīt tevi laimīgu, bet mūsu cerības nepiepildījās. Izrādās, ka Indriķis ik naktis samaina durvis un ieiet istabā, kur viņam nevajadzētu būt. Tas nav piedodams. Nav šaubu, ka pie pirmās izdevības šis vieglprātīgais var pāriet mūsu ienaidnieku pusē un tevi no mums atsvešināt. Šādos apstākļos mums ir tiesības viņu brīdināt un gādāt par lavai kārtai cienīgāku nākotni.

-     Jūsu mātes mīlas pilnās rūpes mani dziļi aizskar un iepriecina, - Margerita sacīja, - bet es tomēr iedrošinos jūsu majestātei atgādināt, ka Navarras karalis ir mans vīrs.

Uztrauktā Katrīna pievirzījās meitai vēl tuvāk.

-    Tavs vīrs? Vai tad ar baznīcas svētību vien jau pietiek, lai būtu vīrs un sieva? Viņš un tavs vīrs?! O, mana meita, ja tu būtu baroneses de Sovas vietā, tad tu varētu tā runāt. Navarras karalis nav piepildījis mūsu cerības. Kopš tu viņam parādīji to godu un kļuvi par viņa sievu, viņš tavas tiesības atdevis citai. Pat šai brīdī… - Katrīna klusāk piebilda. - Nāc man līdzi… Šī ir atslēga no de Sovas kundzes istabām… Nāc, un tu varēsi pārliecināties…

-     Klusāk, es jūs lūdzu, klusāk! - Margerita viņu pārtrauca. - Jūs ne vien maldāties, bet arī…

-      Bet arī?

-     Bet arī varat uzmodināt manu vīru.

Margerita graciozi piecēlās, paņēma rožainu vaska sveci un piegāja pie gultas. Ar maigo roku atvilkusi krāšņo aizklāju, viņa smaidīdama paskatījās uz māli un norādīja uz Navarras karali. Melnās matu cirtas sedza spilvenu, mute bija puspavērta; karalis acīmredzot gulēja dziļā miegā. Nobālusi, stīvu skatu, atliekusies atpakaļ, it kā baidīdamsās iekrist bezdibenī, Katrīna nolūkojās uz Indriķi. No viņas krūtīm izlauzās apslāpēti kunkstieni.

-     Jūs redzat, kundze, - teica Margerita, - ka baumas, kuras jūs esat dzirdējusi, ir nepatiesas.

Katrīna mirkli lūkojās uz savu meitu un Indriķi. Domās viņa salīdzināja karaļa bālo seju un vieglu zilu riņķu apēnotās acis ar Margeritas gaišo smaidu un mēmās dusmās sakoda plānās lūpas.

Margerita ļāva mātei labi apskatīt šo ainu, kas viņu šausmināja vairāk nekā Medūzas galva. Tad viņa nolaida aizklāju un uz pirkstgaliem piegājusi pie Katrīnas, apsēdas iepriekšējā vietā.

-     Tātad jūs, godātā kundze, gribējāt teikt?…

Nozāļotāja labu brīdi vēroja Margeritu, it kā mērodama jaunās sievietes bērnišķību. Bet Margeritas mierīgā izturēšanās šo dzēlīgo skatu salauza.

-         Neko negribēju, - atteica māte karaliene un lielā steigā izgāja no guļamistabas.

Tiklīdz viņas soļi gaitenī bija izgaisuši, gultas aizklājs atkal atvērās un Indriķis nokrita Margeritas priekšā uz ceļiem.

Acis viņam mirdzēja, rokas drebēja, un viņš tik tikko varēja paelpot.

-        Margerita! - karalis iesaucās, sievas rokas noklādams ar skūpstiem. - Kā lai es jums pateicos?

-        Augstība, - Margerita atvairīja viņa skūpstus, - jūs aizmirstat, ka šinī brīdī kāda nabaga sieviete, kurai jūs esat parādā dzīvību, ļoti cieš. Tā ir baronese de Sova, - viņa klusu piebilda. - Viņa, sūtīdama jūs pie manis, ir upurējusi savu greizsirdību. Kas zina, varbūt viņai pieliks drosmes ziedot arī dzīvību. Jūs labāk par visiem zināt, cik bīstamas ir manas mātes dusmas.

Indriķis nodrebēja. Viņš piecēlās un gribēja aiziet.

-     Nē, nē, nav ko uztraukties, - Margerita šķelmīgi teica.

-       Var taču būt tā, ka, saņēmis atslēgu, jūs šoreiz gribējāt dot priekšroku man?

-     Es to jums arī dodu, Margerita! Ja tikai jūs apsolāties aizmirst…

-         Klusāk, augstība, klusāk! - Margerita viņu pārtrauca ar to pašu frāzi, ar kuru pirms dažām minūtēm bija atraidījusi māli. - Kabinetā kāds var mūs noklausīties. Es vēl neesmu pilnīgi brīva, augstība.

-        Jums taisnība, - teica Indriķis. - Es piemirsu, ka man nebūs laime piedalīties šī interesantā skala beigu daļā. Šai kabinetā…

-         Ieiesim tajā, augstība, - Margerita aicināja. - Es jūs iepazīstināšu ar kādu slaktiņā ievainotu varoni. Viņš bija nācis uz Luvras pili brīdināl jūsu majestāti par draudošajām briesmām.

Karaliene devās uz kabinetu. Indriķis viņai sekoja. Durvis atvērās. Karalis pārsteigts apstājās, ieraudzīdams šai greznajā, mīlas nerātnību piesātinātajā buduārā svešu vīrieti.

Vēl pārsteigtāks bija la Mols, tik negaidīti atrazdamies Navarras karaļa priekšā. Indriķis uzmeta Margeritai zobgalīgu skalu, bet viņa neapmulsa.

-        Augstība, - viņa teica, - man bailes, ka šo ievainoto jaunekli var nogalināt pat manās istabās. Viņš ir viens no jūsu majestātes kalpiem, un cs viņu nododu jūsu aizsardzībā.

-              Majestāte, cs esmu grāfs Leraks de la Mols, kuru jūs gaidījāt, - jauneklis paskaidroja. - Es jums atvedu ieteikuma vēstuli no nelaimīgā Teliņi, kas uzbrukumā krita man līdzās.

-     Jā, karaliene man šo vēstuli nodeva, - sacīja Jndriķis.

-     Bet vai jums nav vēl otra vēstule no Langdokas gubernatora?

-     Ir, kungs, man to vajadzēja nodot jums tūlīt pēc ierašanās Parīzē.

-     Kāpēc jūs to nedarījāt?

-            Es biju Luvrā vakar vakarā, bet jūsu majestāte bija tik nevaļīgs, ka nevarēja mani pieņemt.

-     Pareizi. Bet vēstuli jūs man varējāt nodot ar kāda cita starpniecību.

-            Grāfs de Oriaks man pavēlēja nodot vēstuli jūsu majestātei personīgi. Viņā ir ļoti svarīgas ziņas, un viņš neuzdrošinājās tās uzticēt parastam sūtnim.

-             Taisnība, - izlasījis vēstuli, karalis atbildēja. - Viņš man ieteic pēc iespējas drīzāk ierasties Bearnā. Kaut gan Oriaks ir katolis, viņš ir viens no maniem vistuvākajiem draugiem. Varbūt viņš kā provinces gubernators zināja, kam vajadzēja notikt. Velns lai parauj! Ja es vēstuli būtu saņēmis laikā, mēs tagad atrastos drošībā Larošelā vai kādā piemērotā līdzenumā. Ar apmēram diviem trim tūkstošiem jātnieku mēs gan prastu aizsargāties.

-             Izlietu ūdeni ncsasmelsi, augstība, - Margerita klusi ierunājās. - Negaudīsimies par pagātni, bet pārdomāsim, ko darīt nākotnē.

-             Tas nozīmē, ka jūs manā vietā vēl atrastu kādu izeju? - Indriķis jautājoši paskatījās uz sievu.

-              Protams. Es to visu pieņemtu, ka no trim kāršu partijām būtu zaudējusi tikai vienu.

-             O, kaut cs varētu būt pārliecināts, ka arī jūs uz pusēm ar mani piedalāties šai spēlē! - Indriķis iesaucās.

-            Ja es gribētu pāriet jūsu ienaidnieku pusē, man nebūtu ilgi jāvilcinās, - atbildēja Margerita.

-             Tiesa, es esmu nepateicīgs. Jums taisnība. Vēl visu var vērst par labu.

-             Madame, - brīdi uzlūkojis la Molu, Navarras karalis uzrunāja Margeritu, - ko jūs esat nodomājusi darīt ar grāfa kungu?

-     Vai grāfs nepamanīts nevar izkļūt no Luvras pils?

-     Tas ir ļoti grūti izdarāms.

-            Tādā gadījumā varbūt grāfs la Mols atradīs kādu brīvu stūrīti jūsu majestātes istabās?

-             O, kundze, jūs tā runājat, it kā es vēl būtu hugenotu karalis un man būtu tauta.

Iestājās klusums.

-              Grāfs Oriaks raksta, - sacīja Indriķis, vēlreiz pārlasījis la Mola iedoto vēstuli, - ka jūsu māte bijusi katoliete, un ka tāpēc viņš arī izturoties pret jums tik labvēlīgi.

-     Grāfa kungs, cik cs atceros, tad jūs esat solījies pāriet katoļticībā?

-     jautāja Margerita. - Tā taču jūs man teicāt?

-              Es patiešām tā teicu, augstība, - la Mols atbildēja. - Bet jūs izturējāties pret maniem vārdiem tik vēsi, ka es neuzdrošinājos…

-     Tāpēc, ka tie mani neieinteresēja, grāf. Izstāstiet par to karalim.

-     Kas tas ir par solījumu? - karalis prasīja. - Stāstiet!

La Mols izklāstīja karalim jau zināmo stāstu par lūgšanu un zvērestu pāriet katoļticībā.

Indriķis klausījās, savilcis uzacis. Kā skeptiķis, viņš attaisnoja pāriešanu citā ticībā savtīgu labumu dēļ, bet, ka uz to varēja pamudināt pati ticība, to viņš nevarēja saprast.

-    Liekas, karalis negrib pieņemt manu nabaga draugu savā apsardzībā,

-     Margerita nodomāja.

La Mols jutās ļoti neveikli. Margerita ar sievišķīgu izveicību steidzās viņam palīgā.

-              Augstība, - viņa teica, - mēs pavisam piemirstam, ka nabaga ievainotajam vajadzīgs miers. Arī man gribas gulēt…

La Mols tiešām bija ļoti bāls. Margeritas pēdējie vārdi lika viņam nobālēt vēl vairāk.

-             O, kundze, viss ir ļoti vienkārši, - Indriķis atteica. - Grāfs de la Mols taču var palikt tepat!

Jauneklis lūdzoši paskatījās uz Margeritu un, kaut arī atradās divu valdnieku tuvumā, noguruma un sāpju dēļ bezspēcīgi atkrita krēslā.

Margerita redzēja, cik daudz mīlas bija viņa skatā un smeldzošu sāpju viņa nespēkā.

-             Majestāte, - viņa ieminējās, - jums vajag atlīdzināt šim jauneklim, kas licis uz spēli savu dzīvību, lai jums paziņotu par admirāļa un Teliņī nāvi.

-     Pavēliet, madame, es esmu gatavs paklausīt, - Indriķis atbildēja.

-             Jūsu majestāte šonakt pārgulēs šeit, uz dīvāna, bet grāfam de la Moiam atļausit pārnakšņot pie jūsu kājām. Bet es, - smaidīdama piebilda Margerita, - ar sava augsldzimušā laulātā drauga atļauju pasaukšu Gijonu un iešu gulēt. Ticiet man, augstība, es neesmu mazāk nogurusi kā jūs abi.

-            Ja grāfs de la Mols spētu aiziet līdz manai guļamistabai, viņš varētu pārgulēt manā gultā, - Indriķis teica.

-             Šonakt ne jūs, ne grāfs jūsu guļamistabā nevar justies drošībā, - Margerita pretojās.

Atbildi nesagaidījusi, viņa pasauca Gijonu un pavēlēja sakārtot karalim gultu, bet pie viņa kājām uzklāt guļasvietu la Molam, kas par parādīto godu, acīmredzot, jutās tik apmierināts un laimīgs, ka bija aizmirsis pat savals sāpošās brūces.

Ar ceremoniālu reveransu atvadījusies no karaļa, Margerita iegāja savā guļamistabā un, aizslēgusi visas durvis, devās gulēt.

Luvras pils torņa pulkstenis nosita divas reizes. Pārmijis ar la Molu dažus vārdus par politiku, karalis drīz vien cieši aizmiga un sāka tik skaļi krākt, it kā gulētu savā ādas gultā Bearnā.

La Mols droši vien būtu aizmidzis tāpat kā karalis, ja aiz sienas negulētu Margerita. Arī karaliene negulēja. Viņa gultā nemierīgi mētājās no vieniem sāniem uz otriem. Šis troksnis neļāva jauneklim aizmigt.

- Viņš ir ļoti jauns, - Margerita bezmiegā čukstēja, - un pavisam kautrs. Varbūt… ka viņš būs pat… to mēs redzēsim… pat mazliet smieklīgs. Viņam ir skaistas acis… viņš ir daiļi noaudzis… viņš ir apburošs!… Tikai viņš varēja būt drošsirdīgāks! Viņš vairās… liedzas… Žēl, sapnis sākās tik jauki… Nekas! Paļausimies uz trakās Anrietas trīskārtējo dievu gribu.

Tikai rīta pusē Margerita aizmiga, čukstēdama saldos vārdus: Eross, Kupidons, Amors.

## XV. Sievietes griba - Dieva griba

Margerita nebija maldījusies. Noskaitusies par nospēlēto komēdiju, kuras intrigu viņa skaidri nojauta, bet kuras norisi viņa nevarēja novērst, Katrīna meklēja, kur izgāzt savas dusmas.

Māte karaliene devās pie savas galma dāmas.

Dc Sovas kundze gaidīja divus viesus. Viņa cerēja redzēt Indriķi, bet baidījās no mātes karalienes. Baronese pusģērbusics gulēja gultā, bet Dariola sēdēja priekšistabā. Pēkšņi ārdurvīs nokrakšķēja atslēga un bija dzirdami lēni soļi, kuru smago dunu slāpēja biezais paklājs. Tie nebija Indriķa vieglie, steidzīgie soļi. Viņa noprata, ka pārsteigtā Dariola nespēj paziņot par viesa ierašanos, tāpēc, atspiedusies uz rokas un uzmanīgi klausīdamās, viņa sāka gaidīt.

Pacēlās aizkars. Ieraudzījusi Katrīnu Mediči, jaunā sieviete nodrebēja.

Katrīna likās ļoti mierīga. Bet baronese de Sova saprata, cik daudz ļaunu domu un varbūt pat nežēlīgu atriebības plānu slēpās šai ārējā vienaldzībā. Sovas kundze gribēja izlēkt no gultas, bet karaliene ar rokas mājienu viņu atturēja.

Nabaga Šarlote paklausīja.

-     Vai jūs Navarras karalim atslēgu nodevāt? - Katrīna jautāja.

-         Jā, godātā kundze… - Šarlote atbildēja, velti mēģinādama runāt tikpat pārliecinoši kā Katrīna.

-     Un jūs viņu redzējāt?

-     Kuru? - de Sovas kundze vaicāja.

-     Navarras karali.

-             Nē, madame. Bet es viņu gaidu. D/irdot atslēdzam durvis, es pat nodomāju, ka ieradies viņš.

Dzirdot šo atbildi, Katrīna sadusmojās. Viņas īsā, tuklā roka savilkās dūrē.

-             Un tomēr tu ļoti labi zināji, - viņa, grīni smīnēdama, teica, - tu, Šarlote, ļoti labi zināji, ka Navarras karalis šonakt pie tevis neieradīsies.

-    Es … godātā kundze, es to zināju?! - Šarlote iesaucās dziļi pārsteigta:

-     Jā, tu zināji!

-             Ja viņš nav atnācis, tad viņš jau ir miris, - jaunā sieviete atteica. Baisās domas vien lika viņai nodrebēt.

Šarlote meloja droši un neapdomīgi. Viņa zināja, kāda drausmīga atriebība gaidāma, ja viņas nodevību atklās.

-             Un tu Navarras karalim neko arī nerakstīji? - Katrīna jautāja ar agrāko dzēlīgo smīnu sejā.

-     Nē, madame, - Šarlote naivi atbildēja.

Iestājās neilgs klusums. Katrīna dzēla de Sovas kundzi ar skatienu, ar kādu čūska apreibina nabaga putniņu.

-     Tu iedomājies, ka esi skaista un viltīga, vai ne? - viņa turpināja.

-             Nē, madame, - atbildēja Šarlote, - es zinu tikai to, ka dažreiz jūsu majestāte manu skaistumu un gudrību ļoti slavēja.

-            Tu ļoti maldies, - Katrīna jau sāka uztraukties. - Ja es arī kādreiz esmu to teikusi, tad tie ir bijuši meli. Salīdzinājumā ar manu meitu Margo tu esi neglīta muļķe.

-     Protams, augstā kundze. Es to nemaz nenoliedzu.

-             Tālab Navarras karalis devis priekšroku manai meitai. Man liekas, ka tieši to tu nevēlējies. Mums bija cita noruna.

-            O, majestāte! - iesaucās Šarlote un sāka raudāt. - Ja tā ir taisnība, tad es esmu ļoti nelaimīga!

-     Tā tas ir, - Katrīna atbildēja.

Viņas skats kā ass duncis griezās de Sovas kundzes sirdī.

-     Kāpēc jūs tā domājat? - Šarlote jautāja.

-            Aizej uz Navarras karalienes guļamistabu, muļķe, un tur tu redzēsi savu mīļāko.

-     Ak, Dievs! - de Sovas kundze elsoja.

Katrīna paraustīja plecus.

-     Vai tu neesi greizsirdīga? - viņa jautāja.

-            Augstība, vai jūs tiešām domājat, ka manas greizsirdības iemesls ir nevis aizskartā patmīlība, bet gan kaut kas cits? Es mīlu Navarras karali tikai tik daudz, cik tas vajadzīgs jūsu majestātei!

Mirkli Katrīna domīgi vēroja baronesi.

-     Varbūt, ka tev ir taisnība, - viņa noņurdēja.

-     Jūsu majestāte lasa manā sirdī.

-     Bet vai arī tava sirds ir man padevīga?

-     Pavēliet, kundze, un jūs pārliecināsities.

-      Labi, Šarlote. Tad izliecies, ka tu Navarras karali esi neprātīgi iemīlējusies un - galvenais - esi greizsirdīga, greizsirdīga kā itāliete.

-     Bet kāda ir greizsirdīga itāliete, madame?

-   To es tev pateikšu, - Katrīna atbildēja, un, atsveicinādamās vairākkārt pamājusi ar galvu, viņa izgāja tikpat lēni un klusi, kā bija ienākusi.

Mātes karalienes kvēlo acu skatiens Šarloti tā bija samulsinājis, ka viņa nevarēja pateikt ne vārda un baidījās pat elpot. Tikai tad, kad durvis aiz Katrīnas bija aizvērušās, un ienākusi Dariola pateica, ka viņa patiesi ir prom, de Sovas kundze beidzot atviegloti nopūtās.

Margerita aizmiga tikai pret rītu, bet, atskanot pirmajām tauru skaņām un suņu riešanai, viņa atkal bija kājās. Saposusics, Margerita pavēlēja priekšistabā saaicināt muižniekus, kuri piederēja pie Navarras karaļa svītas. Tad viņa atvēra durvis, aiz kurām ieslēgti gulēja Indriķis un la Mols. Uzmetusi pēdējam glāstošu skatu, Margerita pasauca vīru uz guļamistabu un teica:

-    Augstība, vakar māte karaliene noticēja mūsu meliem, bet ar to vēl nepietiek. Tagad jums jāpārliecina viss galms, ka mūsu starpā vaida vislielākā saskaņa. Labi iegaumējiet manus vārdus! Un nomierinieties, - viņa smaidīdama piebilda, - šis jūsu majestātei būs pēdējais grūtais pārbaudījums.

Navarras karalis pasmaidīja un lika pasaukt savus ļaudis. Kamēr tie padevīgi viņu sveicināja, viņš izlikās, ka tikai tagad ieraudzījis karalienes gultā atstāto mēteli. Atvainojies muižniekiem, ka viņus pieņem tik nevīžīgi, karalis paķēra mēteli no pietvīkušās Margeritas rokām un uzmeta sev plecos.

Margerita slepus vēroja, ka viņas un Navarras karaļa negaidītā draudzība klātesošos bija pārsteigusi. Kamēr viņa tā uzmanīja visu, kas istabā notiek, ieradās trīs augstmaņi un pieteica Alansonas hercogu. Viņu redzēt bija vēlējusies Margerita.

Lai piespiestu hercogu ierasties, Gijona bija pateikusi, ka Navarras karalis nakti pavadījis pie savas sievas. Fransuā ienāca tik steidzīgi, ka gandrīz vai nogāza zemē savus pavadoņus. Viņa pirmais skats krita uz Indriķi, otrs bija veltīts Margeritai.

Indriķis viņam laipni palocījās. Margeritas seja bija mierīga un skaidra.

Ar ātru, pētošu skatienu jaunais hercogs pārlūkoja istabu. Viņš redzēja sajaukto gultu, saņurcīto spilvenu, uz krēsla nomesto karaļa cepuri un nobālēja.

Bet tas ilga tikai mirkli. Tad viņš atkal savaldījās.

-     Brāli, Indriķi, - Fransuā jautāja, - vai jūs šorīt iesit ar mani spēlēt bumbu?

-     Vai karalis pagodina mani ar ielūgumu vai arī tā ir jūsu uzmanība, svaini? - vaicāja Indriķis.

-      Nē, karalis gan man neko neteica, - hercogs, mazliet apjucis, atbildēja. - Bet jūs jau parasti esat viņa spēles biedrs.

Indriķis pasmaidīja. Kopš pēdējās spēles ar karali daudz kas bija mainījies, un viņš nebrīnījās, ka Kārlis IX bija mainījis savus partnerus.

-     Labi, es iešu, - smiedamies atbildēja Indriķis.

-     Tad iesim, - hercogs aicināja.

-     Tu jau aizej, Fransuā? - jautāja Margerita.

-     Jā!

-     Tev kaut kur jāsteidzas?

-     Jā, ļoti jāsteidzas.

-     Bet ja es tevi lūgšu vēl mirkli uzkavēties?

Līdzīgs lūgums no Margeritas puses bija tāds retums, ka Fransuā māsu uzlūkoja sarkdams un bālēdams.

-         Ja vēlaties, varat ; «'t pie karaļa, - Margerita burvīgi uzsmaidīja Indriķim. - Noslēpums, kuru es gribu atklāt brālim, jums jau zināms.

-     Ko tas nozīmē? - izbrīnā abus uzlūkodams, jautāja Fransua.

-         O, - Indriķis, dusmās sarkdams, iesaucās. - Es jūs saprotu. Ļoti nožēloju, ka nevaru parādīt grāfam de la Molam savu viesmīlību, kura viņu no briesmām tomēr nepasargātu. Bet Alansonas hercogam es labprāt ieteikšu cilvēku, par kura likteni jūs tik dzīvi interesējaties.

-          Majestāte, paskaidrojiet hercogam, kāpēc mēs interesējamies par grāfu de la Molu, - Margerita teica un, atvērusi kabineta durvis, aicināja jaunekli iznākt.

Nevarēdams vairs izvairīties, Indriķis īsos vārdos pastāstīja Alansonas hercogam par de la Mola ierašanos Parīzē un viņa ievainošanu ceļā uz Luvru.

Hercogs pagriezās un no kabineta iznākušais la Mols stāvēja viņa priekšā.

Ieraudzījis skaisto, bālo jaunekli, kas ar savu daiļumu un slimīgo bālumu bija divkārt pievilcīgs, Fransuā juta sirdī mostamies jaunas šaubas un nemieru. Margerita vienlaikus bija aizskārusi viņa patmīlību un greizsirdību.

-         Brāli, - viņa teica, - es galvoju, ka laimīgs būs tas, kas izmantos šī jaunekļa pakalpojumus. Ja tu pieņemsi viņu savā dienestā, viņš būs atradis tevī spēcīgu aizstāvi, bet tu - padevīgu kalpu.

-         Māsa, - Fransuā strauji iesaucās, - ja grāfam de la Molam patīk, viņš pēc pusstundas var pārvietoties pie manis, kur viņš varēs justies drošībā.

Pēc pusstundas la Mols, saņēmis Margeritas norādījumus, noskūpstīja viņas manto malu un steidzīgi, cik to atļāva brūces, pa kāpnēm devās uz Alansonas hercoga istabām.

Pagāja vairākas dienas. Labā saskaņa starp Navarras karali un viņa sievu turpinājās. Indriķim nevajadzēja atklāti atteikties no savas līdzšinējās ticības, viņu pārsvētīja karaļa garīdznieks un ik rītu viņš piedalījās Luvras pils dievkalpojumā. Vakaros viņš atklāti ieradās sievas guļamistabā, brīdi ar viņu papļāpāja, pēc tam pa mazajām, slepenajām durvīm devās pie

baroneses de Sovas, kura viņam ziņoja par Katrīnas apmeklējumiem un brīdināja no jaunām briesmām.

Saņemdams brīdinājumus no divām pusēm, Indriķis pret māti karalieni izturējās divkārt uzmanīgi. Katrīnas seja arvien vairāk noskaidrojās. Kādu rītu Indriķis viņas bālajās lūpās pat samanīja laipnu smaidu.

Slepkavošana vēl turpinājās, bet tas notika aizvien retāk. Pēdējās dienās bija nogalināts tik daudz hugenotu, ka dzīvo vidū viņu bija pavisam maz. Lielākā daļa bija iznīcināta Bērtuļa naktī, daudzi aizbēga, bet daži slēpās. Kārlim IX šīs lielās hugenotu medības sagādāja lielu baudu. Ja viņš kādreiz nevarēja tajās piedalīties, viņš ar labpatiku uzklausīja nostāstus par citu sarīkotajiem slaktiņiem. —

Kādudien pēc kroketa spēles Kārlis galminieku pavadībā ieradās pie mātes. Karaļa seja staroja priekā.

-    Māmiņ, - viņš teica, skūpstīdams karalieni, kura jau pūlējās atminēt, kas ir dēla labās omas cēlonis, - es jums atnesu labas ziņas. Velns lai parauj, vai jūs vēl nezināt pēdējo jaunumu? Slavenais admirāļa līķis, par kuru domājām, ka tas ir pazudis, atkal ir atrasts!

-     Vai tiešām? - Katrīna iesaucās.

-     Jā, jā! Droši vien jūs tāpat kā es domājat, ka suņi viņu saplosījuši, bet mēs abi esam maldījušies. Mana tauta, mana labā, slavenā tauta bijusi ļoti asprātīga: viņa pakārusi admirāli pie Monfokona laukuma karātavām. Kopš brīža, kad es uzzināju par admirāļa nāvi, man visu laiku gribējās viņu redzēt. Šodien ir brīnišķīgi'jauks laiks. Visur plaukst viskrāšņākie ziedi, gaiss piesātināts ar maigām smaržām, un es jūtos veselāks nekā jebkad agrāk. Kāpsim zirgos, māmiņ, un jāsim aplūkot admirāli!

-     Mans dēls, es labprāt jātu tev līdzi, - Katrīna atbildēja, - bet šoreiz tas nav iespējams. Man paredzēta satikšanās, kuru nevaru atlikt. Bez tam, - viņa vēl piebilda, - apmeklējot tik ievērojamu personu kā admirāli, mums jāaicina līdzi viss galms. Tas dos iespēju redzēt dažu labu interesantu parādību. Tad mēs redzēsim, kas paklausīs mūsu aicinājumam un kas to noraidīs.

-     Nudien, jums taisnība, mātes kundze! - iesaucās karalis. - Atliksim mūsu apmeklējumu līdz rītdienai. Uzaiciniet savus izredzētos un es parūpēšos par savējiem; vai vēl labāk - nelūgsim nevienu. Vienkārši paziņosim, ka mēs apmeklēsim Monfokona laukumu, lai tad katrs dara, kā grib. Uz redzēšanos, māmiņ! Es iešu taurēt.

Izgājis no mātes istabas, Kārlis IX devās uz savu ieroču kabinetu, paņēma medību ragu un sāka taurēt tik skaļi, ka tas nedarītu kaunu pat slavenajam Rolandam. Grūti bija saprast, kā no šī vājā slimīgā ķermeņa un bālajām lūpām varēja plūst tik spēcīga elpa.

Stāstīdama par satikšanos, Katrīna nemeloja. Drīz vien pēc karaļa aiziešanas ienāca kāda apteksne un kaut ko iečukstēja viņai ausī. Katrīna smiedamās piecēlās, laipni, palocīdama galvu, atvadījās no klātesošajiem

galminiekiem un izgāja no istabas.

Florencietis Renē, ar kuru Navarras karalis Bērtuļa nakts vakarā bija tik diplomātiski sarunājies, gaidīja karalieni viņas lūgšanu istabā.

Renē palocījās.

-     Vai vakar manu vēstuli saņēmāt? - Katrīna jautāja.

-     Man bija tas gods.

-         Vai manu uzdevumu izpildījāt? Vai vēlreiz pārbaudījāt Ružē sastādīto horoskopu, kas tāpat kā Nostrdamas gaišreģa pareģojumi apgalvo, ka visi trīs mani dēli būs valdnieki? Pēdējās dienās daudz kas mainījies, Renē, un man gribētos cerēt, ka arī likteņa draudi var mīkstināties.

-           Augstā kundze, - Renē, galvu kratīdams, sacīja, - jūs zināt, ka likteni nekādas pārmaiņas nevar ietekmēt. Gluži otrādi - liktenis vada notikumu gaitu.

-      Bet jūs taču upurējāt?

-          Jā, madame, - Renē atbildēja. - Mans pirmais pienākums - izpildīt jūsu pavēles.

-      Un iznākums?

-     Tas pats, kundze.

-     Kā? Melnais jērs atkal trīsreiz ieblējās?

-     Jā, kundze!

-           Zīme ka trīs no manas dzimtas mirs šausmīgā nāvē! - Katrīna čukstēja.

-     Diemžēl, - Renē atbildēja.

-     Bet tālāk?

-           Tālāk upura iekšās mēs atradām to pašu, ko citās reizēs: aknas bija pieaugušas otrādi.

-          Valdošā nama maiņa! Tas pats, tas pats, arvien tas pats, - Katrīna murmināja. - Bet kaut kas taču ir jādara, Renē! Kaut kā tas ir jānovērš!

Renē pakratīja galvu.

-     Es jau jūsu majestātei teicu, ka likteņa lēmumu nevar mainīt.

-     Tu esi par to pārliecināts? - Katrīna jautāja.

-     Jā, kundze!

Katrīna bija ļoti māņticīga. Renē aukstasinība viņu biedēja vēl vairāk, nekā vienu un to pašu pareģojumu mūžīga atkārtošana. Bet viņas dabā bija katru šķērsli pārlēkt, tāpēc arī tagad viņa pēkšņi sāka citu sarunu:

-     Vai Itālijas smaržas saņēmi?

-     Jā, kundze!

-     Atsūti vienu kasti man.

-     Kādas?

-     Pēdējās… tās…

Katrīna aprāvās.

-     Tās, kuras sevišķi cienīja Navarras karaliene? - jautāja Renē.

-     Jā, tās.

-     Šķiet, ka tās sagatavot nevajadzēs. To jūsu majestāte tagad prot ne sliktāk kā es.

-     Tu domā? - Katrīna vaicāja. - Kaut tik tās izdotos.

-     Jūsu majestāte vairs neko nepavēlēs?

-    Nē, nē, - Katrīna dpmīgi atbildēja, - vairāk neko. Bet, ja pareģojums mainās, tad nekavējoties man ziņo! Kā būtu, ja mēs jēriem liktu mieru un upurētu vistas?

-     Kundze, baidos, ka nekas nelīdzēs un pareģojumi nemainīsies.

-     Dari, ko es tev pavēlu!

Renē palocījās un izgāja.

Katrīna, pārdomās kavēdamās, brīdi vēl pasēdēja, tad piecēlās un devās uz savu guļamistabu. Tur viņu sagaidīja viņas galma dāmas, kurām viņa paziņoja par rītdien iecerēto jājienu uz Monfokona laukumu.

Jaunā vēsts saviļņoja galmu.

Dāmas jājienam izvēlējās greznākos tērpus, vīrieši gatavoja ieročus un labākos zirgus. Tirgotāji slēdza veikalus un darbnīcas, bet tauta nogalināja dažus vajadzības gadījumam aiztaupītos hugenotus, lai admirālim sagādātu cienīgu sabiedrību.

La Mols visu dienu garlaikojās. Tikpat skumīgas viņam bija arī nākamās trīs dienas.

Alansonas hercogs, izpildīdams Margeritas vēlēšanos, bija viņu izmitinājis pie sevis, bet vēl ne reizi nebija viņu apmeklējis. Zaudējis abu sieviešu maigo gādību, no kurām viena valdzināja visas viņa domas, la Mols jutās pamests un nelaimīgs. Kaut ko par karalieni viņam pastāstīja Ambruāzs Parē, kas viņu pēc Margeritas lūguma dziedināja. Bet šīs ziņas bija ļoti nepilnīgas un viņu neapmierināja. Reiz tomēr neviena nesūtīta atnāca Gijona, lai pārliecinātos par ievainotā veselību. Šis apmeklējums bija kā pavasarīgs saules stars la Mola cietumā.

Kad apkalpotājs pastāstīja, ka galms gatavojas spožam izjājienam, la Mols sūtīja palūgt Alansonas hercogam, lai viņš atļauj būt pavadoņu pulkā.

Nemaz nepainteresējies, vai la Molam šis jājiens nekaitēs, hercogs atteica:

-     Labi, dodiet viņam vienu manu zirgu!

La Molam neko citu nevajadzēja. Ambruāzs Parē kā parasti atnāca pārsiet brūces. La Mols viņam paskaidroja, ka piedalīsies jājienā un lūdza brūces nosiet iespējami ciešāk. Ambruāzs Parē pārsēja brūces ar gumijas saitēm, un paskaidroja, ka, saudzīgi izturoties, jājiens la Molam nekaitēs.

La Molu šāds atzinums iepriecināja. Izņemot nespēku un vieglo reiboni, kas bija sekas asiņu zudumam, viņš jutās gluži vesels. Bez tam viņš bija pārliecināts, ka jājienā piedalīsies arī Margerita un viņam izdosies to redzēt. Labākā modes tirgotavā la Mols steidzās nopirkt greznu, balta satīna kamzoli un krāšņu mēteli. Turpat viņš iegādājās ādas zābakus, kādus tolaik nēsāja. Visu to viņam atnesa no rīta, turklāt pusstundu vēlāk, nekā viņš bija lūdzis. Tāpēc kaut ko citu izvēlēties viņš vairs nevarēja. La Mols steidzami apģērbās un, paskatījies spogulī, bija ar sevi apmierināts.

Ķiršu krāsas mētelis, kuru la Mols bija izvēlējies un licis mazliet pagarināt, izskatījās vislabāk. Kamēr grāfs la Mols Luvrā tā gatavojās jājienam, līdzīga aina bija vērojama hercoga Gīza pilī.

Gara auguma, sarkanūsains vīrietis spogulī aplūkoja sarkanu rētu, kura viņam ļoti bojāja viņa izskatu. Viņš gan iesmaržoja un sasukāja ūsas, gan pūlējās iznīcināt pretīgo rētu, kura nepadevās nekādiem pazīstamiem kosmētikas līdzekļiem un stūrgalvīgi palika savā vielā. Beidzot jauneklis mēģināja rētu aizkrāsot ar baltu un sarkanu krāsu, taču arī tas nelīdzēja.

Pēkšņi viņam prātā iešāvās laimīga doma. Pagalmā karsēja spoža saule. Jauneklis izgāja ārā, noņēma cepuri, aizmiedza acis un sāka lēni staigāl, pacelto galvu ļaudams apskalot saulstaru plūdiem.

Pēc desmit minūtēm jaunā muižnieka seja bija ugunssarkana un rēta gandrīz vai pazudusi. Tad jauneklis apģērba lielisku tērpu, kuru drēbnieks bija pasteidzies atnest, pirms viņš bija iedomājies to pasūtīt.

Saposies, iesmaržojies un apbruņojies no galvas līdz kājām, mūsu muižnieks otrreiz izgāja pagalmā. Tur viņu gaidīja liels, melns zirgs, kura izcilo skaistumu tāpat kā viņa kungam mazliet bojāja neliela zobena cirsta rēta galvā, kura bija gūta pēdējās cīnās.

Šis mazais trūkums jauneklim neliedza sajūsmināties par lielisko tīrasiņu zirgu tāpat kā par sevi pašu. Viņš uzlēca sedlos un drīz vien Gīzu hercoga pils pagalmā atskanēja gan zirga zviegšana, gan jājēja iemī|otais izsauciens: Mordieu1 . Pēc kāda laika galīgi nokausētais zirjgs atzina sava kunga pārsvaru. Taču šī uzvara nenāca bez trokšņa. Sis troksnis pievilināja pie loga kādu skaistu, ziņkārīgu dāmu, kuru zirga savaldīlājs, zemu palocīdamies, padevīgi sveicināja. Uz to viņa atbildēja ar burvīgu smaidu. Pagājusi nost no loga, Nevērās hercogiene pasauca pils intendantu.

-      Vai jūs parūpējāties, lai grāfa de Kokonnas brokastis būtu labi sagatavotas?

-    Jā, kundze, - intendants atbildēja. - Grāfa kungs šodien ēda pat ar lielāku ēstgribu nekā parasti.

-     Labi, - hercogiene atteica.

Dodamies lejā, daiļā pavēlniece uzrunāja savu pavadoni:

-     Monsieur Arguson, mēs jāsim uz Luvru. Lūdzu, uzmaniet grāfu Anibālu de Kokonnu. Viņš ir ievainots un nespēcīgs, un es gan nevēlos, ka viņam uzbruktu kāda nelaime. Tas sagādātu lielu prieku hugenotiem, kuri pēc Bērtuļa nakts viņu briesmīgi ienīst.

Un Nevērās hercogiene, ziedoša, smaidā atplaukusi, sēdās zirgā, lai dotos uz Luvru, kur bija jāpulcējas visai dižciltīgo sabiedrībai.

Pulksten divos pēcpusdienā gara rinda jātnieku, zeltā un dārglietās zaigojošos tērpos, nogriezās gar Inokenta kapsētu SendenI ielā un vijās starp namu rindām, saulē atmirdzēdama kā milzu zvārguļčūska.

## XVI. Ienaidnieka līķis arvien smaržo patīkami

No rīta, Katrīnas un hercoga Gīza klātbūtnē, Kārlis IX bija pastāstījis Navarras Indriķim par iecerēto jājienu uz Monfokona karātavām, vai pareizāk - apskatīt pie tām pakārtā admirāļa sakropļoto līķi. Sākuma Indriķis gribēja atteikties. Katrīna to vien gaidīja. Dzirdot Navarras karaļa pirmos vārdus, pēc kuriem varēja saprast, ka viņš atteiksies, Katrīna smaidīdama saskatījās ar hercogu Gīzu. Indriķis to pamanīja, viņš nojauta, cik bīstama ir situācija un pasteidzās savu kļūdu labot.

-      Taisnību sakot, kāpēc gan man nejāt? - viņš teica. - Es esmu katolis un man jāpilda jaunās ticības prasības. Jūsu majestāte var uz mani paļauties, - pagriezies pret Kārli IX, Indriķis piebilda. - Es pavadīšu jūs arvien un visur.

To teicis, viņš paskatījās apkārt, kam viņa piekrišana ir sagādājusi raizes.

Jātnieku vidū viskošākais zieds bija Margerita, kura ar savu daiļumu, vāro svaigumu un apburošo tērpu sajūsmināja visus. Šīs sajūsmas labu dalu pelnīja arī viņas ceļabiedre Nevērās hercogiene, kuras baltais zirgs, it kā lepodamies ar savas jājējas daiļumu, soļoja ar lepni izslictu galvu.

-     Kas jauns, hercogien? - Navarras karaliene vaicāja.

-     Cik es zinu, nekas, kundze, - Anrieta atbildēja. - Kur tu liki savu hugenotu? - viņa klusu piebilda.

-      Es viņam atradu visai drošu mitekli, - Margerita tikpat klusu paskaidroja. - Bet ko dara tavs briesmīgais slepkava?

-      Viņš vēlējās piedalīties jājienā un tagad jāj uz Nevērās hercoga kaujas zirga, kurš nav mazāks par ziloni. Es atļāvu grāfam piedalīties, cerēdama, ka viņš nesastaps tavu hugenotu, kas droši vien būs palicis mājās.

-     Ja arī viņš būtu šeit, - Margerita atsmaidīja, - nedomāju, ka viņi sāktu ķildu.

-     Bet kur gan ir Alansonas hercogs? - jautāja. Anrieta. - Es viņu neredzu.

-     Viņš drīz vien ieradīsies. Šorīt viņam sāpēja acis un viņš nemaz negribēja jāt. Bet tā kā visi zina, ka viņš, negribēdams atbalstīt brāļa Kārļa un Indriķa uzskatus, ciena hugenotus, viņam lika nojaust, ka viņa neierašanās būs aizdomīga. Tad viņš piekrita… Paskaties turp! Vai tu dzirdi troksni un kliedzienus? Viņš droši vien būs jājis caur Monmartras vārtiem.

-     Jā, tas ir viņš. Es viņu pazīstu, - Anrieta atbildēja.

-      Viņš šodien ļoti labi izskatās. Pēdējā laikā viņš sev veltī daudz lielāku vērību. Vai tik viņš nav iemīlējies? Būt karaļasiņu princim ir diezgan jauki' Viņš auļo tieši ļaužu pūlī, visi pašķir ceļu.

-    Mans Dievs! - Margerita iesmējās. - Viņš samīs arī mūs! Hercogicn, pavēliet saviem pavadoņiem atvirzīties sāņus! Tur viens pārdrošnieks negrib griezt ceļu, kas viņam varētu maksāt dzīvību.

-     O, tas ir mans varonis! - iesaucās hercogiene. - Skaties, skaties!

Gribēdams tikt tuvāk Nevērās hercogienei, Kokonna tiešām izjāja no

ierindas. Tai brīdī, kad viņš šķērsoja laukumu, kas šķira ielu no Sendenī priekšpilsētas, kāds Alansonas hercoga svītas jātnieks, velti pūlēdamies savaldīt savu straujo zirgu, uzauļoja Kokonnam virsū. No spējā trieciena Kokonnas milzīgais zirgs sagrīļojās un grāfa platmalē novēlās zemē. Nikns skats dzēla negaidīto uzbrucēju.

-     Ak, Dievs, - Margerita iečukstēja draudzenei ausī. - Tas ir grāfs dc la Mols!

-     Tas skaistais, bālais jauneklis? - hercogiene pārsteigta iesaucās.

-    Jā, jā, tas pats, kurš nule gandrīz vai nogāza no zirga tavu pjemontieti.

-    O, kaut tik nenotiktu kaut kas briesmīgs! Viņi saskatās… viņi pazīst viens otru!

Kokonna tiešām pazina la Molu un izbrīnā izlaida no rokām pavadu. Viņš bija pārliecināts, ka savu ienaidnieku ir nogalinājis, vai vismaz uz kādu laiku padarījis viņu cīņai nederīgu. Arī la Mols pazina Kokonnu, un viņa seja pietvīka. Pēc. tam, apskatījis apkārtni un pārliecinājies, ka tā nav īstā vieta, lai noslēgtu rēķinus, viņš iespieda zirgam piešus sānos un pievienojās Alansonas hercoga pavadoņiem. Kokonna kādu laiku stāvēja kā sastindzis. Redzēdams, ka la Mols aizjāj, beidzot arī viņš, ne vārda neteikdams, iespieda zirgam piešus sānos.

-     O, es neesmu maldījusies, - Margerita noteica skumji un mazliet nicinoši. - Kas par daudz, tas par daudz!

Un viņa sakoda lūpas asinīs.

-     Viņš ir ļoti skaists, - nožēlodama piebilda hercogiene.

Šajā brīdī Alansonas hercogs ieņēma savu vietu aiz karaļa un mātes karalienes. Lai pievienotos viņiem, viņa svītai vajadzēja pajāt garām Margeritai un Nevērās hercogienei. Atrazdamies viņām iepretim, la Mols noņēma cepuri, nolieca galvu gandrīz līdz Navarras karalienes zirga kaklam un, ilgās degdams, kā sveicienu gaidīja majestātes maigo skatienu.

Margerita lepni novērsās.

La Mols ievēroja viņas nicinošo sejas izteiksmi un nobālēja. Spēkus zaudējis, viņš ieķērās zirga krēpēs, lai nenokristu.

-     Ak, Kungs, - Anrieta čukstēja, - palūkojies uz viņu, cietsirdīgā! Viņam palika slikti.

-     Tā! - Margerita nicīgi pasmaidīja.

Bet Nevērās hercogiene bija maldījusies.

La Mols pārvarēja savu nespēku un atkal, stingri izslējies seglos, pievienojās Alansonas hercoga pavadoņiem. Līdz Monfokona laukumam vairs nebija tālu. Pret debesīm jau slējās drausmīgais rēgs.

Priekšā soļojošie kareivji aplenca laukumu plašā gredzenā. Viņiem tuvojoties, no karātavām, žēli ķērcot, gaisā pacēlās liels bars vārnu.

CJājiens tuvojās. Pirmie jāja karalis un Katrīna, aiz viņiem - Anžū un Alansonas hercogs, Navarras karalis un hercogs Gīzs ar saviem pavadoņiem; aiz viņiem jāja Margerita, Nevērās hercogiene un visas galma dāmas. Gājienu noslēdza pāži, ieroču nesēji, kalpi un tauta. Pie galvenajām karātavām karājās bezveidīga masa, samelnējis, asinīm aprecējis, putekļiem un netīrumiem pārklāts līķis. Līķim nebija galvas, tāpēc viņš bija pakārts aiz kājām. Bet aizvien asprātīgais pūlis galvu bija aizvietojis ar salmu vīstokli, kuru sedza maska, bet kāds jokdaris, acīmredzot labi pazīdams admirāļa paradumus, maskai mutē bija ielicis zobu suku.

Bija dīvains un reizē drausmīgs skals. Daudzus tas satrieca. Indriķim, kas atradās jaunatgriezto hugenotu grupā, sejā nebija ne asins lāses. Lai gan viņam piemita dabas dāvātā pašsavaldīšanās, viņš šo skatu nespēja izturēt. Aizbildinādamies ar to, ka nevar paciest trūdošā līķa smaku, viņš piegāja pie Kārļa IX, kas līdzās Katrīnai stāvēja pie admirāļa līķa, un teica:

-     Jūsu majestātei šeit nevajadzētu vairs ilgāk uzkavēties, jo no šī nabaga līķa dveš ļoti nelaba smaka.

-     Tu tā domā, Indriķi? - Kārlis IX cietsirdīgā priekā mirdzošām acīm jautāja.

-     Jā, augstība.

-     Es tev nepiekrītu, mīļais, ienaidnieka līķis arvien smaržo patīkami.

-      Uz priekšu, uz priekšu, kungi! - skubināja Katrīna, kurai riebīgā līķa smaka arī apšķebināja dūšu, kaut gan viņa bija krietni salējusies ar visādām smaržām. - Galu galā jāatstāj pat vislabākā sabiedrība. Pametīsim jūsu admirāli un atgriezīsimies Parīzē.

It kā no drauga atvadīdamās, viņa ironiski palocīja galvu un, ieņēmusi vietu gājiena priekšgalā, izjāja uz ielas, kamēr visa raibā kavalkāde, defilēdama gar Koliņī līķi, viņai sekoja.

Saule tuvojās rietam. Tauta traucās aiz saviem valdniekiem, gribēdama reto, krāšņo skatu izbaudīt līdz galam. Tāpēc desmit minūtes pēc karaļa aizjāšanas pie admirāļa trūdošā līķa vairs nebija neviena cilvēka. Vienīgi vieglais vakarvējš lēni šūpoja nelaimīgo upuri. Tomēr mēs maldāmies. Blakus līķim melnā zirgā sēdēja grezns jātnieks. Likās, ka karaliskās personas viņu līdz šim bija traucējušas pietiekami labi aplūkot nomelnējušu līķi, un viņš nebija devies līdzi pārējiem. Šis vientuļais skatītājs bija Kokonna. Kādas daiļas dāmas vērīgās acis velti viņu izmeklējās biezajā jātnieku barā.

Bet daiļā dāma vienīgā nemeklēja grāfu de Kokonnu. Viņu cītīgi meklēja arī kāds cits jātnieks, kura baltais atlasa kamzolis un košā cepures spalva pievērsa visu uzmanību. Vērīgi pārskatījis gājiena priekšgalu un izpētījis abas puses, viņš pagriezās atpakaļ un beidzot ieraudzīja Kokonnu, kurš savā milzīgajā zirgā pret saulrieta kvēlē gailējošām debesīm pacēlās kā varens tēls.

Jātnieks baltajā kamzolī tūdaļ nošķīrās no kavalkādes, nogriezās kādā šķērsielā un ar līkumu atgriezās pie karātavām.

Jaunā dāma - Nevērās hercogiene - , saskatījusi milzīgā jātnieka siluetā Kokonnu, piejāja pie Margeritas un čukstēja:

-     Mēs abas esam maldījušās, Margerita. Pjemontietis palicis uz vietas un grāfs la Mols pašlaik dodas pie viņa.

-    Mordieu\ - Margerita iesmējās. - Tas nozīmē, ka notiks kaut kas interesants. Mana dārgā, man būtu ļoti žēl, ja es būtu savu draugu velti apvainojusi.

Drīz vien arī abas princeses atšķīrās no pārējiem jātniekiem. Hercogiene pačukstēja pāris vārdu savam kapteinim, Margerita pamāja Gijonai, un tad viņi visi četri nogriezās uz taciņas un noslēpās krūmos netālu no tās vietas, kur bija jānorisinās notikumam, ko viņi vēlējās redzēt.

Margerita nokāpa no zirga. Pārējie sekoja viņas paraugam. Kapteinis saņēma visu četru zirgu pavadas. Mīkstā, biezā zāle dāmām noderēja kā dīvāns, uz kāda princeses sēž ļoti reti.

Krūmu sprauga ļāva novērot visu, kas notiek. La Mols no mugurpuses piejāja pie Kokonnas un pieskārās viņa plecam.

Pjemontietis pagriezās.

-     O, - viņš iesaucās. - Tātad tas nav vis sapnis! Jūs vēl esat dzīvs!

-     Jā, monsieur, vēl aizvien dzīvs, - la Mols atbildēja, - kaut gan ne jūsu vainas dēļ, bet tomēr dzīvs.

-     Mordieul Es jūs tūliņ pazinu, kaut gan jūs izskatāties ļoti bāls. Pēdējo reizi, kad jūs redzēju, jūs bijāt daudz sārtāks.

-     Arī es jūs uzreiz pazinu, lai gan jums ir dzeltena brūce sejā, - la Mols atbildēja. - Kad es jūs ievainoju, jūs bijāt daudz bālāks.

Kokonna sakoda lūpas. Nolēmis sarunu tādā pat zobgalīgā noskaņā turpināt, viņš teica:

-      Jocīgi, vai ne, ka hugenots noskatās pie dzelzs kāķa piekārtā admirālī? Un tomēr vēl ir ļaudis, kuri mums pārmet, ka mēs esot apkāvuši pat hugenotu zīdaiņus!

-     Grāf, es neesmu hugenots, - palocīdamies atteica la Mols.

-     Man ir tā laime būt katolim.

-             Tā? Tātad jūs esat jaunatgrieztais? - Kokonna dzēlīgi iesmējās. - Ļoti veikli.

-    Es devu solījumu, ka, izglābdamies no slepkavām, pāriešu katoļticībā,

-     la Mols tikpat nopietni un pieklājīgi turpināja.

-             Ļoti prātīgs solījums, grāf, - pjemontietis teica. - Saņemiet manus laimes vēlējumus! Vai jūs neesat solījies vēl kaut ko?

-             Pareizi, es devu vēl vienu solījumu, - atbildēja de la Mols, gluži mierīgi glāstīdams savu zirgu.

-     Kādu? - Kokonna jautāja.

-     Pakart jūs pie tās tur naglas zem Koliņī līķa.

-     Kā? - Kokonna iesaucās. - Dzīvu?

-     Nē, grāf, vispirms es jūs noduršu.

Kokonna tumši pietvīka, viņa acis ļauni iedzirkstējās.

-     Ļoti žēl, - viņš skarbi iesmējās, - bet šo naglu…

-     Nu, šo naglu?…

-    Jūs nevarēsit aizsniegt, jo jūs vēl neesat tik garš, manu mazo grāfiņ!

-     Kokonna atcirta.

-             Tad es uzkāpšu jūsu zirgā, manu milzi! - la Mols atbildēja. - Vai jūs tiešām domājat, ka jums ir tiesības nogalināt cilvēkus vienīgi tāpēc, ka jūs esat simts pret vienu? Nē! Reiz arī slepkavām pienāk atmaksas diena, un šodien ir arī jūsējā. Man tā gribētos jūsu nolādētajā purnā ietriekt lodi, bet es baidos kļūdīties, jo mana roka vēl sāpīgi jūt jūsu nodevīgo cirtienu.

-             Manā nolādētajā purnā! - nolēkdams no zirga, Kokonna rēca. - Kāpiet zemē, grāf, un izvelciet zobenu!

Un viņš saķēra savu rapieri.

-              Tavs hugenots nosauca grāfu par nolādēto purnu, - Nevērās hercogiene čukstēja Margeritai ausī. - Vai viņš tiešām izskatās tik riebīgs?

-            Viņš ir brīnišķīgs! - Margerita smaidīdama atbildēja. - De la Mols dusmās kļūst nepatiess. Klusu! Skaties!

La Mols nesteigdamies nokāpa no zirga, novilka savu ķirškrāsas mēteli, nolika to zemē un izvilka zobenu.

-     O! - izstiepdams roku, viņš ievaidējās.

-     Uh! - nopūtās Kokonna, gatavodamies atvairīt cirtienu.

Abi viņi bija ievainoti plecā un straujās kustības radīja asas sāpes.

Krūmos atskanēja apspiesti smiekli. Redzēdamas, kā cīnītāji vaibstīdamies brauka plecus, princeses nevarēja novaldīties.

Pretinieki, nedomādami, ka viņu cīņai ir aculiecinieki, smieklus izdzirduši, pagriezās un ieraudzīja savas dāmas.

La Mols atkal nostājās aizsardzības stāvoklī, kamēr Kokonna, izgrūzdams savu iemīļoto "MordieuV\ cirta pirmais.

-            Viņi patiešām kausies! - Margerita iesaucās. - Mums viņi jāaizkavē! Diezgan joku! Apstājieties, kungi, apstājieties!

Un tiešām - abi pretinieki cīnījās jo cītīgi. Ar puspievērtām lūpām un sakostiem zobiem la Mols uzmācās pretiniekam, un lēni, bet stūrgalvīgi virzījās uz priekšu. Kokonna, redzēdams, ka viņam ir darīšana ar veiklu cīkstoni, pamazām, soli pa solim atkāpās. Tā viņi nonāca līdz grāvim, aiz kura atradās skatītāji. Te pēkšņi Kokonna apstājās un, izmantodams gadījumu, ka la Mols uzbrukdams strauji vēcināja roku, spēcīgi cirta. Šai mirklī uz la Mola baltā atlasa kamzoļa parādījās sārts plankumiņš, kas kļuva lielāks un lielāks.

-     Drošāk! - Nevērās hercogiene skubināja.

-     O, nabaga la Mols! - Margerita sāpēs iesaucās.

Izdzirdis šo kliedzienu, la Mols uzmeta karalienei vienu no tiem skatieniem, kuri sāpīgāk nekā zobens ievaino sirdi, un nikni metās virsū pretiniekam.

Šoreiz abaš sievietes iekliedzās vienlaikus. La Mola zobens caurdūra Kokonnas krūtis.

Pjemontietis, juzdams, ka "zūd spēki, ar vienu roku apķēra savu pretinieku, bet ar otru mēģināja sameklēt dunci. Saņēmis visus spēkus, la Mols pacēla roku un ar zobena rokturi iesita Kokonnam pa pieri. Tas, sitiena apdullināts, pakrita, līdzi noraudams arī la Molu. Abi pretinieki ievēlās grāvī.

Margerita un Nevērās hercogiene kopā ar kapteini metās uz grāvi. Bet pirms viņi to sasniedza, pretinieku rokas atslāba, acis aizvērās, un, ieročus atlaiduši, viņi izstiepās kā nāves agonijā. No abu brūcēm plūda asiņu straumes.

-       O, varonīgais, varonīgais la Mols! - iesaucās Margerita, vairs nespēdama slēpt savu izbrīnu un prieku. - Piedod man, ka es par tevi šaubījos!

Un viņas acīs iezaigojās asaru pērles.

-     Ak, varonīgais Anibāl! - hercogiene čukstēja, - madame, vai jūs esat redzējusi tik nevaldāmus cīkstoņus?

Un viņa izplūda elsās.

-     Velns lai parauj! Lieliski cirtieni! - priecājās kapteinis, pūlēdamies abiem ievainotiem apturēt asiņošanu. - Hei, ātrāk brauciet šurp!

Pēdējie vārdi bija domāti kādam cilvēkam, kurš brauca sarkanos ratos un dziedāja kādu senu dziesmu.

-     Hei! - kapteinis atkārtoja. - Ja jūs sauc, brauciet taču ātrāk! Vai tad jūs neredzat, ka šiem kungiem vajag palīdzēt?

Braucējs apturēja zirgu, izkāpa no ratiem un noliecās pār ievainotajiem.

-     Jaukas brūces! - viņš teica. - Bet man tomēr ir gadījies cirst vēl labākas.

-     Kas jūs esat? - jautāja Margerita, juzdama nepārvaramas bailes.

-     Es esmu Kabošs, kundze, - viņš atbildēja un palocījās līdz zemei. - Parīzes pilsētas bende. Es admirāļa kungam vedu vēl divus biedrus.

- Bet es esmu Navarras karaliene, - atbildēja Margerita. - Izmetiet savus līķus no ratiem, izklājiet tos ar mūsu zirgu segām, ielieciet tajos abus kavalierus un uzmanīgi aizvediet uz Luvru.

## XVII. Ambruāza Parē kolēģis

Rati, kuros iecēla Kokonnu un la Molu, lēnām ripoja uz Parīzi. Beidzot tie apstājās pie Luvras pils. Vedējs saņēma bagātu atalgojumu. Ievainotos ienesa Alansonas hercoga istabās un tad aizsūtīja pēc Ambruāza Parē. Ārstam ierodoties, viņi vēl nebija atguvuši samaņu. La Mola ievainojums bija mazāk bīstams. Zobens bija ķēris laba plecu, nevienu vārīgu orgānu neievainodams. Kokonnam bija caurdurtas plaušas.

Ambruāzs Parē par Kokonnas dzīvību negalvoja. Nevērās hercogieni šī vēsts joti satrieca. Viņa labprāt gribēja pārvest Kokonnu uz Gīza pili un atkal rūpēties par viņu, bet tas nebija iespējams. Hercogs kuru katru brīdi varēja atgriezties no Romas.

Vēlēdamās slēpt abu kavalieru brūču īsto cēloni, Margerita sacīja, ka viņi promenādes laikā nokrituši no zirgiem. Bet, pateicoties cīņas aculieciniekam kapteinim, patiesību nevarēja noslēpt. Viņš nenovaldījās un izpļāpāja par sadursmi, slavēdams abu pretinieku drošsirdību. Drīz vien par notikušo zināja viss galms.

Ārsts abus rūpīgi aprūpēja, tāpēc ievainotie pamazām atveseļojās.

Kaut gan slimie atradās vienā istabā, la Mols, atguvis samaņu, savu kaimiņu nemaz neievēroja. Turpretim drudža mocītais Kokonna sava ienaidnieka atveseļošanos vēroja ar niknu un draudīgu skatu.

Viss notiekošais pjemontietim šķila fantāzijas un realitātes dīvains mistrojums. Viņš uzskatīja, ka la Mols ir miris, bet vienlaikus redzēja viņa rēgu, kas sāka celties, staigāt un reiz pienāca pat pie viņa gultas. Viņa sejā bija redzama līdzjūtība, kas Kokonnam šķita velnišķīga zobošanās.

Kokonnas sirdī - tā cieta vairāk nekā miesa - iekvēlojās aklas alkas atriebficS. Viņš domāja tikai par to, kā iegūt kādu ieroci un nogalināt la Mola rēgu, kurš viņu bezgala mocīja. Pjcmontieša mētelis sākumā gulēja uz krēsla, bet vēlāk to aiznesa. Bet viņa duncis palika. Kokonna to ieraudzīja un trīs naktis pēc kārtas, kad la Mols bija aizmidzis, mēģināja dunci aizsniegt, bet ik reizi viņam pietrūka spēka un viņš paģība. Ceturtajā naktī beidzot viņam laimējās dunci aizsniegt. Drudžainiem pirkstiem viņš satvēra ieroci un paslēpa to zem spilvena.

Kamēr la Mola rēgs ik dienu kļuva stiprāks, Kokonnu pastāvīgi māca rūpes, kā atbrīvoties no briesmīgās parādības, un viņa spēki aizvien gājā mazumā.

Nākamajā dienā viņš redzēja kaut ko vēl dīvaināku. La Mola rēgs apmeta mēteli, apjoza zobenu, uzlika galvā lielu platmali un izgāja no istabas.

Kokonna atviegloti nopūtās. Taču pēc divām stundām la Mols atkal atgriezās.

Pjemontietim šī atgriešanās bija kā dunča dūriens krūtīs. La Mols nepārnāca viens. Viņu pavadīja mazs, ļoti spēcīga auguma apmēram četrdesmit gadus vecs virs ar melniem matiem, kas vijās līdz pat uzacīm, un garu vecmodīgu bārdu, ar kuru bija noaugusi visa sejas apakšdaļa. Varēja redzēt, ka šis cilvēks neseko modei. Viņš bija tērpies brūniem traipiem nošķiestā ādas kamzolī, sarkanās biksēs, tādas pašas krāsas cepurē, smagos ādas zābakos. Pie platās jostas makstī karājās nazis.

Dīvainais cilvēks nosvieda uz krēsla savu brūno mēteli un nekautrēdamies piegāja pie Kokonnas gultas. Aplūkojis slimo, svešais pakratīja galvu.

-     Jūs esat gaidījis pārāk ilgi, grāfa kungs, - viņš teica.

-     Es agrāk nevarēju aiziet, - la Mols atbildēja.

-     Velns lai parauj! Varējāt pie manis kādu atsūtīt.

-     Ko jūs teicāt?!

-              Pareizi! Es piemirsu, kur mēs atrodamies! Es runāju ar dāmām, bet viņas negribēja mani uzklausīt. Ja viņas neklausītu šim vecajam ēzelim Ambruāzam Parē, bet būtu izpildījušas manus noteikumus, jūs abi jau sen kopā varētu meklēt dažādus piedzīvojumus vai no jauna mesties divkaujā. Nekas, paskatīsimies! Vai jūsu draugs saprot, ko viņam vaicā?

-     Šķiet, ka ne visu.

-     Mans draugs, parādiet mēli.

Kokonna izkāra mēli, savilkdams tik briesmīgu seju, ka svešais no jauna pakratīja galvu.

-             O, muskuļu krampji, - viņš norūca. - Vilcināties nevar. Šovakar es atsūtīšu dzērienu, kurš slimniekam jāizdzer trīs reizes ik pēc stundas. Pirmo reizi zāles viņam jāiedod pusnaktī, tad vienos, bet pēdējās - divos nakti.

-      Labi.

-     Kam jūs uzticēsit zāļu iedošanu?

-     Es pats tās iedošu.

-     Jūs?

-     Jā.

-     Kas šo dziru atnesis?

-     Tās ir jūsu rūpes.

-     Viegli jau pateikt.

-     Kā tā?

-     Kā gan mans izsūtāmais pie jums nokļūs?

-     Lai viņš saka, ka viņu sūta florencietis Renē.

-     Tas, kurš dzīvo pie Senmišela tilta?

-     Tas pats. Viņam ir tiesības ierasties Luvrā jebkurā laikā.

Svešais pasmaidīja.

-             Taisnību sakot, - viņš sacīja, - tā vēl .nav visai liela priekšrocība salīdzinājumā ar to, ko māte karaliene viņam ir parādā.

-     Tātad es varu cerēt? - la Mols jautāja.

-     Pilnīgi,

-     Kā būs ar atalgojumu…

-    Q. par to es parunāšu ar pašu giāfa kungu, kad viņš atkal būs ticis

uz kājām.

-     Variet būt drošs! Man liekas, viņš jums bagātīgi atlīdzinās.

-            Es arī tā domāju. Bet, — svešais, noslēpumaini smaidīdams, piebilda, - ļaudis, kuriem ar mani ir darīšanas, parasti mani drīz vien aizmirst.

-              Labi, labi, - la Mols atsmaidīja. - Tādā gadījumā es viņam par jums atgādināšu.

-     Pēc divām stundām es atsūtīšu zāles.

-     Uz redzēšanos.

-     Ko jūs teicāt?

-     Uz redzēšanos.

Cilvēks ādas kamzolī pasmaidīja.

-            Es no savas puses nekad nesaku - uz redzēšanos!, bet gan - ardievu! Tātad - ardievu!

Viņš izgāja no istabas. La Mols ar Kokonnu palika vieni paši.

Kokonna dzirdēja sarunu, bet neko nesaprata. No visas sarunas viņam atmiņā bija palicis tikai viens vārds: pusnaktī. Ar degošu skatienu viņš turpināja uzmanīt la Molu, kurš domīgs pastaigājās pa istabu.

Svešais ārsts turēja doto vārdu. Noteiktā stundā dzira bija klāt. La Mols uzlika zāles uz mazā patvāra, un pats atgūlās gultā.

Šāda la Mola rīcība Kokonnu mazliet nomierināja. Viņš aizvēra acis un iegrima snaudā. Bet šai drudžainajā snaudā viņu joprojām vajāja baismais rēgs. Viņš redzēja, ka la Mols viņam draud un kāda balss čukstēja ausī: - Pusnaktī! Pusnaktī! Pusnaktī!

Pēkšņi nakts klusumā atskanēja pulksteņa sitieni. Nosita divpadsmit reizes.

Kokonna atvēra iekaisušās acis. Karstā elpa kā uguns kveldēja viņa sausās lūpas, kaklā sūrkslēja briesmīgas slāpes. Tāpat kā agrāk dega mazā naktslampiņa un tās palsajā gaismā gar slimā acīm sāka plīvot un griezties tumši, rēgaini tēli.

Un tad… ak, šausmas! La Mols piecēlās no gultas. Viņš vairākkārt nosoļoja pa istabu, gluži kā vanags, kas riņķo gaisā, gatavodamies uzklupt nabaga putnam, un tad draudēdams pacēla dūri. Kokonna satvēra dunci,

būdams gatavs to iegrūst ienaidniekam sānos.

La Mols pienāca tuvāk.

-     Tas esi tu… atkal tu!… - Kokonna murmināja. - Nāc vien!… O, tu draudi man… rādi dūri… smejies! … Tu zodzies pie manas gultas… Labi, labi! Nāc, nāc vien… es tevi nokaušu!…

Kamēr la Mols noliecās pār viņu, Kokonna izvilka spožo dunci. Bet šis pūles viņu galīgi nogurdināja. Pret la Molu izstieptā roka palika pusceļā, duncis nokrita zemē un slimais atslīga spilvenos.

-    Nomierināties, - sacīja la Mols, uzmanīgi pasliedams slimnieka galvu un pielikdams tam pie lūpām tasīti. - Dzeriet, nabaga draugs, jūs moca slāpes.

Tasīte, kuru turēja la Mols, Kokonnas murgu māktajās smadzenēs bija izskatījusies kā dūre.

Kad atspirdzinošā veldze pieskārās Kokonnas lūpām un viņš iedzēra krietnu malku, viņam atgriezās ne vien samaņa, bet arī instinkts. Kokonnu pārņēma tik tīkama labsajūta, kādu tas vēl līdz šim nebija jutis.

-    MoNdieu  - Kokonna nomurmināja, atlaizdamies spilvenos. - Ja es izveseļošos, mēs būsim draugi, la Mol!

-     Jūs izveseļosities, - la Mols atbildēja, - ja izdzersit trīs tasītes šo zāļu un aizmirsīsit muļķīgos sapņus.

Pēc stundas la Mols, stingri izpildīdams svešā ārsta norādījumus, piecēlās, ielēja otro tasīti dziras, un pasniedza to Kokonnam.

Šoreiz pjemontietis viņu nesagaidīja ar dunci, bet gan atplestām rokām. Ar baudu izdzēris zāles, viņš pirmo reizi pēc divkaujas mierīgi aizmiga.

Trešā tase iedarbojās uz viņu tikpat brīnišķīgi. Elpa palika vienmērīgāka, un viņa kvēlojošo miesu pārklāja viegli sviedri.

Ambruāzs Parē nākamajā dienā atnāca apraudzīt savu slimnieku un apmierināts pasmaidīja:

-     Tagad es atbildu par grāfa Kokonnas dzīvību. Tas manā praksē ir viens no vislaimīgākajiem gadījumiem.

Beidzot visas agrākās un jaunās, vieglās un smagās brūces pamazām sadzija.

Vienīgi tikai kāda grūta doma visu laiku māca abus jaunekļus. Pirmajā laikā, kad viņi bija bīstami slimi un tikai pa retam atguva samaņu, katram no viņiem šķita, ka pie gultas stāv dievinātās sievietes, bet tiklīdz viņi sāka atveseļoties, ne Margerita, nc Nevērās hercogiene vairs nenāca. Patiesībā par to nevajadzēja brīnīties: viena bija Navarras karaļa laulātā draudzene, otra - hercoga Gīza svaine. Vai viņas varēja atklāti izrādīt savu līdzjūtību diviem vienkāršiem muižniekiem? Nē! La Mols un Kokonna to ļoti labi saprata, tomēr šāda attieksme viņus ļoti skumdināja.

## XVIII. Pārnācēji no viņpasaules

Kādu laiku abi jaunekļi savu sirds noslēpumu viens no olra slēpa. Beidzot kādā vaļsirdības brīdī viņi nesavaldījās un viens otram izstāstīja visu, tā vēl vairāk nostiprinādami savu draudzību.

Viņi abi bija neprātīgi iemīlējušies, viens - hercogienē, otrs - karalienē.

Tiklīdz viņu veselība sāka uzlaboties, abi mīlētāji lielu vērību sāka pievērst savai ārienei. Katrs, pret savu ārieni visvienaldzīgākais vīrietis zināmos apstākļos dodas pie spoguļa, bez vārdiem sarunājas ar to un gandrīz vienmēr aiziet apmierināts. Mūsu varoņi nebija no tiem, kuriem spogulis stāsta nepatīkamas lielas. Bālais, slaidi noaugušais un elegantais la Mols bija ļoti skaists; ne mazāk daiļš bija slaidais, spēcīgais un veselīgi sārtais Kokonna, tikai viņa skaistuma spēks bija savādāks. Slimība bija nākusi viņam par labu. Viņš bija drusku novājējis un palicis bālāks, bet pazīstamā rēta, kuras līdzība ar varavīksni viņu tā mocīja, beidzot bija pazudusi.

Abus ievainotos apņēma vismaigākā un atsaucīgākā gādība. Kad viņi jau varēja apģērbties, jaunekļiem atnesa krāšņus tērpus, turklāt abu kamzoļu kabatās viņi atrada biezus naudasmakus. Viņi tos paturēja pie sevis, lai izdevīgā gadījumā naudu atdotu savam nepazīstamajam labvēlim. Hercogs šis labvēlis nevarēja būt, jo viņš ne reizes nebija atnācis pie viņiem, un pat neapvaicājās par viņu veselību.

Un jaunekļu sirdīs neviļus iezagās kautra cerība, ka šis nezināmais labvēlis bija viņu dievinātās sievietes. Abi ievainotie nepacietīgi gaidīja brīdi, kad varēs iziet no istabas. La Molam, kas bija atveseļojies drīzāk, tas jau sen bija atļauts, bet viņš gribēja dalīties drauga liktenī.

Pirmajā dienā viņi bija nolēmuši doties trīs vizītēs. Pirmajā - pie svešā ārsta, kura zāles tik brīnišķīgi bija izdziedinājušas Kokonnu. Otrajā - uz nelaiķa maitre la Hurjēra viesnīcu, kur viņi bija atstājuši savas somas un zirgus. Trešajā - pie llorencieša Renē, kas bez savas specialitātes nodarbojās arī ar burvju mākslām un pārdeva nc vien smaržas un indes, bet arī gatavoja mīlas dziru un pareģoja nākotni.

Pēc divu mēnešu ilgas gaidīšanas slavenais ārsts Parē beidzot atzina, ka viņa slimnieki, ja nu nav gluži veseli, tad drīz vien pilnīgi atveseļosies, un deva atļauju. Ap diviem pēcpusdienā kādā no tām brīnišķīgajām rudens dienām, ar kādām Parīze nereti pārsteidz parīziešus, kas jau padevīgi gaida ziemu, abi draugi roku rokā izgāja no Luvras pils.

La Mols bija tērpies savā ķirškrāsas mētelī, kas viņam par lielu pārsteigumu no rīta tika pasniegts. Viņš uzņēmās ceļveža lomu un Kokonna tam piekrita. Viņi devās pie ārsta, kura dzēriens Kokonnu bija izdziedinājis vienā naktī. Izdalījis savus divsimt rozenoblus uz,pusēm, pjemontietis vienu daļu nolēma atdot svešajam dziedinātājam. Kokonna nebaidījās no nāves, bet arī dzīvot viņam nekas nebija pretim. Tāpēc viņš savam dzīvības glābējam gribēja bagātīgi samaksāt.

Pa Astriscs, lielo Senonorē un Pruvelas ielu la Mols ar savu draugu nokļuva Tirgus laukumā. Blakus vecai strūklakai atradās astoņšķautņains akmens stabs, bet uz tā - koka tornis ar smailu jumtu un vējrādi galā. Dīvainajā tornī bija astoņas spraugas, kurās bija redzams liels koka ritenis ar milzu tapām, pie kurām piestiprināja rokas un galvas tiem notiesātajiem, kurus novietoja šajās spraugās. Šī baismā ierīce, kurai nekas nebija kopīgs ar apkārtējiem namiem, bija tā sauktais kauna stabs.

Tā pakājē kā sēne pacēlās neglīts, kuprains, akls namiņš, ar sūnām klātu jumtu, kas atgādināja spitālīgā ādu.

Tā bija bendes māja.

Tornī pašlaik atradās kāds cilvēks, kas ziņkārīgo pūlim nicinoši rādīja mēli. Tas bija nejauši noķertais Monfokona karātavu upuru aplaupītājs.

Kokonna domāja, ka draugs viņu atvedis aplūkot šo saistošo skalu un iejaucās ziņkārīgo barā, kas uz ļaundara vaibstīšanos atbildēja ar svilpieniem un lamuvārdiem. Kokonna pēc dabas bija cietsirdīgs, tālab šis skats viņam patika. Bet la Mols neļāva viņam ilgi šeit kavēties. Viņš aizveda Kokonnu pie mazā namiņa loga, kur uz palodzes atspiedies, lūkojās kāds cilvēks.

-     O, tie esat jūs, kungi! - svešais iesaucās, noņemdams sarkano mici un atsegdams galvu, ko klāja biezi, melni mati, kas cirtojās līdz uzacīm. - Esiet sveicināti!

-      Kas tas tāds? - jautāja Kokonna, kuram šķita, ka viņš šo seju redzējis jau agrāk drudža murgos.

-      Tavs dzīvības glābējs, - la Mols paskaidroja. - Viņš atsūtīja dziedinošo dziru, kas tevi atveseļoja.

-     O! - Kokonna izsaucās. - Tādā gadījumā, mīļais draugs…

Viņš sniedza svešiniekam roku.

Sveicienu neatņēmis, svešais izslējās un mazliet atvirzījās atpakaļ.

-     Pateicos par parādīto godu, - viņš teica. - Zinādams, kas es esmu, jūs no tā varbūt atteiktos.

-    Vienalga! - attrauca Kokonna. - Kaut jūs būtu pats velns, es tomēr esmu jums pateicību parādā. Bez jūsu palīdzības es tagad būtu mironis.

-     Es neesmu īsts velns, - cilvēks ar sarkano cepuri atbildēja, - bel daudzi drīzāk vēlēlos ielaisties darīšanās ar velnu nekā ar mani.

-     Kas tad jūs esat? - Kokonna vaicāja.

-     Kabošs, Parīzes pilsētas bende!

-     Ā! - iesaucās Kokonna, nolaizdams izstiepto roku.

-     Redziet, nu! - Kabošs noteica.

-     Nekas! Dodiet tik šurp roku, velns lai parauj!

Un Kokonna, izņēmis no kabatas nepazīstamajam ārstam domāto naudu, ielika to bendes rokā.

-             Man būtu bijis patīkami saņemt jūsu roku bez naudas, - Kabošs, galvu purinādams, atbildēja. - Naudas man netrūkst, bet cilvēkus, kas sniegtu man roku, es ļoti ilgojos. Vienalga! Lai Dievs jūs svētī, grāfa kungs!

-             Tātad jūs, mans draugs, mokāt, stiepjat uz moku rata cilvēkus, laužat viņiem kaulus un cērtat galvas? - Kokonna vaicāja, ziņkārē uzlūkodams bendi. - Ļoti priecājos ar jums iepazīties!

-              Es pats visu to nedaru, - Kabošs paskaidroja. - Tāpat kā jums, augstmaņiem, ir savi kalpotāji, kas izdara darbus, kas jums nepatīk, arī man ir palīgi, kas izdara melno darbu un aizraida uz viņpasauli visādas plukatas. Ja ir darīšana ar tādiem kungiem kā jūs vai jūsu biedrs, tad es šo godu nevienam neuzticu un no sākuma līdz beigām visu daru pats

-     no spīdzināšanas līdz galvas nociršanai.

Kokonnu sagrāba trīsas. Viņam šķita, ka salts asmens pieskaras viņa kaklam. La Mols sajuta to pašu. Bet Kokonna savaldīja savu uzbudinājumu, no kura viņš kaunējās, un atvadoties gribēja ar Kabošu pajokot.

-             Kaboša kungs, - viņš teica, - apsoliet, ka pienākot manai kārtai uzrāpties pie šīm karātavām vai uz ešafota, jūs pats izdarīsit visu.

-     Es jums to apsolu!

-     Un šoreiz, lūk, mana roka par zīmi, ka es pieņemu jūsu solījumu,

-     Kokonna teica.

Viņš pastiepa bendēm savu roku, kuru tas kautrīgi saņēma, kaut gan skaidri varēja redzēt, cik ļoti viņš gribēja to saspiest savā spēcīgajā saujā.

La Mols bija saīdzis, un redzēdams, ka ļaužu pūlis, kas vēroja ikvienu torņa pagriezienu, tagad tuvojās viņiem, pavilka draugu aiz mēteļa stūra un devās prom. Kokonna pamāja Kabošam ar galvu un sekoja draugam.

-             Mans dārgais, - teica la Mols, - jāatzīstas, ka te gaiss ir daudz svaigāks nekā Tirgus laukumā.

-             Es to nenoliedzu, - Kokonna piekrita, - bet man tomēr prieks, ka iepazinos ar maitre Kabošu. Ir labi visur sastapt draugus.

-     Protams, arī viesnīcā "Skaistā zvaigzne", - la Mols iesmējās.

-    O, kas attiecas uz nabaga Hurjēru, tad viņš vairs nav starp dzīvajiem,

-     Kokonna atbildēja. - Ja mēs vēl kādreiz būsim draugi, tad gan tikai viņsaulē.

Tā sarunādamies, abi jaunekļi nonāca līdz Arbrsekas ielai un devās uz "Skaistās zvaigznes" izkārtnes pusi, kas vēl arvien čīkstēja vecajā vietā, kārdinādama ceļotājus ar savu ēstgribu rosinošo zīmējumu.

Kokonna un la Mols domāja, ka visa māja nelaiķa dēļ skums un ka viņi ieraudzīs sievu sēru tērpā. Abiem par lielu izbrīnu viesnīcā valdīja parastā kņada, la Hurjēra kundze priecīgi smaidīja, bet viesmīļi skrēja vēl jautrāk nekā agrāk.

"Viltniece", la Mols nodomāja, "varbūt, viņa jau ir apprecējusies!"

- Madame, - viņš skaļi teica, - mēs esam nabaga la Hurjēra paziņas. Mēs šeit atstājām savus zirgus un somas un tagad atnācām tiem pakaļ.

-        Mani kungi, - viesnīcniece atbildēja, uzmanīgi vērodama jaunekļus - it kā pūlēdamās tos atcerēties, - man nav gods jūs pazīt, tāpēc atļaujiet pasaukt manu vīru… Greguār, pasauc saimnieku!

Grcguārs izgāja no pirmās virtuves, kura kalpoja vispārējai lietošanai, un iegāja otrajā, kuru la Hurjērs, dzīvs būdams, izmantoja kā laboratoriju, tur ar savām veiklajām rokām gatavodams visādus gardus ēdienus.

-        Velns lai parauj! - Kokonna murmināja. - Viņi visi ir ļoti jautri, un neviens nedomā bēdāties. Taisnību sakot, man žēl noskatīties. Nabaga Hurjērs!

-       Viņš gan gribēja mani nogalināt, - sacīja la Mols, - bet es viņam no visas sirds piedodu.

Tiklīdz la Mols bija pateicis šos vārdus, no laboratorijas ar katliņu rokās iznāca kāds cilvēks. Viņš ar koka karoti maisīja sautētus lokus, kas smaržoja traukā.

La Mols un Kokonna aiz brīnumiem iekliedzās. Ienācējs pacēla galvu un, tāpat iekliedzies, ļāva katliņam nokrist uz grīdas. Karote palika viņam rokā un, vicinādams to kā svētītā ūdens slacckli, viņš svinīgi skaitīja:

-     In nomine Paīris, et Filli, el Spiritus sanēti…

-    Maitre la Hurjēr! - jaunekļi iesaucās.

-      Kokonnas un la Mola kungs! - la Hurjērs attrauca.

-     Tātad jūs neesat miris? - Kokonna jautāja.

-      Un jūs patiešām esat dzīvi? - viesnīcnieks brīnījās.

-       Bet es taču redzēju, kā jūs nokritāt, - Kokonna turpināja. - Dzirdēju, kā nodūca lode un jums kaut ko sašķaidīja, ko īsti - nezinu. Kad es aizgāju, jūs gulējāt asinspeļķē.

-       Tā ir taisnība, godājamais monsieur Kokonna. Par laimi, lode atsitās pret manu tērauda ķiveri un sašķīda. Taču trieciens bija pietiekami spēcīgs. Lūk, pierādījums, - piebilda la Hurjērs, noņemdams mici un parādīdams savu spīdīgi kailo galvu. - Vairs nav palicis ne matiņa.

Ieraudzīdami viesnīcnieku tik jocīgu, jaunekļi sāka smieties.

-      O, jūs smejaties! - la Hurjērs atviegloti iesaucās. - Tātad jūs nenākat ar ļaunu nolūku?

-     Bet vai jūs, maitre Hurjēr, esat izārstējies no sava kareivīguma?

-     Jā, mani kungi, jā, goda vārds! Un kopš tā laika…

-     Ak tā gan? Kopš tā laika?

-     Es zvērēju lūkoties vienīgi uz uguni manā virtuvē.

-            Bravo! - izsaucās Kokonna. - Tas ir prātīgi. Bet tagad pie lietas! Mēs šeit stallī atstājām divus zirgus, bet jūsu istabā divas somas.

-     Velns lai parauj! - viesnīcnieks kasīja aiz auss.

-     Kas ir?

-     Jūs sakāt - divus zirgus?

-     Jā, stallī!

-     Un divas somas?

-     Jā, istabā.

-     Rcdzat.Jieta tā… jūs mani uzskatījāt par mirušu, vai ne?

-     Protams.

-     Bet tā kā jūs nomirāt, neatstājuši testamentu…

-     Tad?

-     Es atļāvos… Tagad es redzu, ka man nevajadzēja to darīt.

-     Turpiniet! Ko jūs atļāvāties?

-     Rīkoties ar jūsu atstātajām mantām pēc savas patikas.

-     Oho! - iesaucās jaunekļi.

-     Bet cs tomēr priecājos, redzēdams jūs dzīvus, mani kungi.

-     Tātad jūs mūsu zirgus pārdevāt? - Kokonna jautāja.

-     Tā ir, - la Hurjērs atbildēja.

-     Un arī mūsu somas? - la Mols turpināja.

-           Nē, somas ne, - la Hurjērs paskaidroja. - Es pārdevu tikai to, kas tur bija iekšā.

-            Paklausies, la Mol, - Kokonna teica, - man šķiet, ka viņš ir liels nelietis. Kā tu domā, vai mums nevajadzētu viņu uzšķērst?

Šie draudi acīmredzot atstāja uz la Hurjēru lielu iespaidu.

-    Kungi, man liekas, ka to lietu kaut kā var nokārtot, - viņš murmināja.

-     Labi, — teica la Mols, - no savas puses cs tev visu piedodu…

-     Ak, augstais grāfa kungs!

-     Ar vienu noteikumu…

-     Ai, ai! - la Hurjērs ievaidējās.

-            Ka tu mani vai manus draugus pacicnā ar pusdienām, ja mums gadās būt šai pusē. '

-           Labprāt! - la Hurjērs līksmi iesaucās. - Jūsu padevīgais kalps, grāfa kungs!

-     Tātad - nolemts?

-           Ar lielāko prieku! Bet vai jūs, monsieur Kokonna, arī tam piekrītat? - viesnīcnieks jautāja.

-     Jā, bet tāpat kā mans draugs - ar vienu mazu noteikumu.

-     Kādu?

-            Jūs tūliņ atdosit grāfam la Molam pie jums atstātos piecdesmit ekijus, kurus es viņam pazaudēju kāršu spēlē.

-     Pie manis, monsieur? Kad?…

-     Stundas ceturksni pirms mana zirga un somas pārdošanas. La Hurjērs saprata veiklo aizrādīijumu.

-     O, saprotu, saprotu! - viņš steidzās atbildei.

Un, piegājis pie skapja, viņš izņēma simts ekijus un pasniedza tos la Molam.

-     Labi, labi, - tas teica. - Bet tagad sagatavo mums omleti.

-     Un nežēlo sviestu un speķi, - Kokonna piebilda.

Paskatījies pulkstenī, viņš uzrunāja la Molu:

-     Tu darīji prātīgi, pasūtīdams brokastis. Mums vēl ir trīs stundas laika, un tās mēs šeit pavadīsim labāk nekā kaut kur citur. Bez tam, ja es nemaldos, mēs neesam tālu no Scnmišcla tilta.

Un abi jaunekļi nosēdās aiz galda tanī pašā istabā, kurā viņi bija apmetušies 24. augusta vakarā, kad Kokonna bija ieteicis la Molam spēlēt kārtis uz pirmās mīļākās laimi. Par godu mūsu jaunajiem varoņiem jāpiebilst, ka tagad nevienam no viņiem šāds priekšlikums neienāca prātā.

## XIX. Mātes karalienes parfimēra Renē miteklis

Namu rindā, kas stiepās gar Scnmišcla tiltu, izcēlās kāda koka māja, kuru klāja plats jumts - kā uzacs virs milzīgas acs. Otrā stāvā bija atvērts logs, no kura plūda sarkana gaisma, kas saistīja garāmgājēju uzmanību, tā kā tiem gribot negribot bija jāaplūko nama zili krāsoto un zelta rotājumiem greznoto fasādi. Starp frīzi un logu karājās gaišzila izkārtne ar šādu uzrakstu: "Florencictis Renē, viņa majestātes mātes karalienes parfimērs".

Tirgotavas durvis bija cicši aizslēgtas, bet vēl drošāk par visām atslēgām to sargāja īpašnieka apšaubāmā slava. Apakšējā stāvā tirgotava bija tumša un tukša. To atver vēlā rītā un aizslēdz puikstens astoņos vakarā. Te ik dienu pārdod slavenā ķīmiķa sagatavotās smaržas, ziedes un dažādas kosmētiskās preces. Divi mācekļi šai sīktirgotavā Renē palīdz, bet viņi namā nenakšņo.

Tirgotava ir diezgan plaša telpa, ar divām durvīm, kuras abas ved uz kāpnēm. Vienas no tām - mazās sānu apļveida kāpnes iet līdz pat sienai, otras ir ārējās kāpnes. Tās abas ved uz otrā stāva istabu. Šī istaba ir tikpat liela kā tirgotava, tikai priekškars to sadala divās daļās. Pirmā daļā ir durvis izejai uz ārējām kāpnēm, otras daļas sānu sienā - vēl vienas, kuras ved uz slepeno izeju. To slēpj augsts, griezumiem rotāts skapis, un tās atdarāmas ar mākslīgas ierīces palīdzību, atverot skapja durvis. Šo eju zina tikai Katrīna un Renē.

Otrā nodalījuma sānu sienās atrodas vēl divas durvis, kuras pieejamas visiem. Vienas ved uz mazu istabu bez logiem. Tajā ierīkots griestu apgaismojums. Tā ir alķīmiķa laboratorija. Otras durvis ved uz vēl dīvaināku istabu. Tā ir gluži tukša, bez mēbelēm un grīdsegām. Tās vienīgais greznums ir neliels marmora altāris.

Akmens grīda no altāra uz visām četrām pusēm ir veidota slīpa, pie sienām izveidojot reni ar caurumu, par kuru var redzēt guldzam Sēnas tumšos ūdeņus. Uz sienās iedzītajām naglām karājas neparasti rīki ar plāniem asmeņiem. Kaktā spārdās divas aiz kājām kopā sasietas melnas vistas. Tā ir pareģa svētnīca.

Vidējā istabā Renē pieņem vienkāršus apmeklētājus. Tajā ir Ēģiptes ibisi, mūmijas zelta pārsienamos, krokodils ar atvērtu muti, miroņu galvaskausi ar tukšiem acu dobumiem, žurku apgrauztas grāmatas, kas saista ienācēju uzmanību un viņus izklaidē. Aiz priekškara stāv dažādi trauki, savādas kastītes un aizdomīga izskata krūzes. Visu to apgaismo divas gluži līdzīgas mazas sudraba lampiņas. Lampiņās deg smaržīga eļļa, un no augstā, tumšā spraišļa, kur tās karājas apkvēpušās ķēdītēs, plūst blāvi dzeltena gaisma. Renē, uz krūtīm sakrustojis rokas, šūpoja galvu un lieliem soļiem pastaigājas pa vidējās istabas otro nodalījumu. Pēc ilgām un grūtām pārdomām viņš apstājās pie smilšu pulksteņa.

-        Ak, es pavisam piemirsu to apgriezt, - viņš norūca. - Smiltis varbūt jau sen ir izbirušas.

Pēc tam, paskatījies mēnesī, kas pašlaik izpeldēja no tumša mākoņa, kas it kā karājās tieši virs Dievmātes katedrāles zvanu torņa, viņš piebilda:

-         Deviņi. Ja viņa vispār ieradīsies, tad, droši vien, būs kā parasti - pēc stundas vai pusotras.

Tanī brīdī mājas tuvumā atskanēja soļi. Renē pielika ausi pie caurules, kuras otrs gals čūskas galvas veidā izgāja uz ielas.

Pie durvīm atskanēja trīs klauvējieni.

Renē steidzās lejā, durvis neatvēra, bet pielika pie tām ausi.

Atkal atskanēja trīs klauvējieni.

-     Kas tur ir? - maitre Renē jautāja.

-     Vai tad jānosauc vārdus? - balss aiz durvīm prasīja.

-     Jā, ir jānosauc, - atbildēja Renē.

-      Labi! Mans vārds ir grāfs Anibāls dc Kokonna.

-     Bet mans - grāfs Leraks de la Mols, - atskanēja otra balss.

-     Tūdaļ, kungi, tūdaļ būšu jūsu rīcībā!

Atvilcis aizbīdņus un noņēmis sprostkokus, Renē jaunekļus ielaida namā, šoreiz aizslēgdams durvis vienīgi ar atslēgu. Pēc tam viņš abus pa ārējām kāpnēm uzveda vidusistabas otrajā nodalījumā.

La Mols, ienākdams istabā, zem mēteļa pārkrustījās; viņš bija bāls un rokas viņam drebēja.

Kokonna uzmanīgi pārskatīja istabu un grasījās atvērt durvis uz svētnīcu, bet Renē viņu aizturēja.

-            Atvainojiet, augstie kungi! Viesus, kuri parāda man godu un ierodas pie manis, es pieņemu vienīgi šajā istabā.

-             O, ja tā, tad tā, - Kokonna atbildēja. - Bet es esmu piekusis un apsēdīšos.

Un viņš atlaidās krēslā.

Uz brīdi iestājās dziļš klusums. Maitre Renē gaidīja, ka kāds no jaunekļiem paskaidros apmeklējuma iemeslu. Klusumā skarbi atskanēja vēl neveselā Kokonnas smagā, svelpjošā elpa.

-             Renē kungs, - viņš teica, - jūs esat mācīts cilvēks un varēsit man paskaidrot, vai es tāds ērms palikšu līdz mūža galam? Vai man arvien būs apgrūtināta elpošana, es nevarēšu jāt, cīnīties ar zobenu un ēst omleti ar speķi?

Renē pielika ausi pie Kokonnas krūtīm un uzmanīgi to izklausīja.

-     Nē, grāfa kungs, jūs izveseļosities, - viņš paskaidroja.

-     Vai tiešām?

-     Droši.

Atkal iestājās klusums.

-     Grāfa'kungs, varbūt jūs vēl gribat no manis kaut ko uzzināt?

-    Jā, - Kokonna atzinās. - Gribu zināt, vai es tiešām esmu iemīlējies.

-     Protams, - Renē atbildēja.

-     Kāpēc jūs tā domājat?

-     Tāpēc, ka jūs man par to vaicājat.

-    Mordieu] Neslēpšu, ka jums ir taisnība. Bet kurā?

-     Tajā, kura tagad ik vārdam pieliek jūsu iemīļoto izteicienu.

-            Vai tiešām, jūs esat slavens cilvēks, maitre Renē! - Kokonna izbrīnā iesaucās. - Tagad tava kārta, la Mol!

La Mols samulsa un nosarka.

-     Velns lai parauj! - Kokonna skubināja. - Runā taču!

-            Monsieur Renē, - la Mols iesāka trīcošā balsī, - es pats ļoti labi zinu, ka esmu iemīlējies, un velti sevi nemānīšu. Bet es lūdzu jūs man pateikt, vai arī mani mīl. Ko man darīt? Vai krist izmisumā?

-              Nē, jāmeklē palīdzība pie zinātnes. Tai ir līdzekļi, lai uzvarētu mīlamās sievietes antipātijas un vairotu simpātijas. Dzelzs nav magnēts, bet nomagnetizēta tā pati pievelk dzelzi.

-             Vai jūs varat man parādīt velnu, monsieur Renē? - Kokonna viņu pārtrauca.

-     Nē, grāfa kungs!

-            Ļoti žēl. Es labprāt būtu ar viņu mazliet papļāpājis. - Es dzirdēju, ka tādos gadījumos no vaska pagatavojot mīlamās sievietes līdzinieci. Vai šis līdzeklis noder? - la Mols jautāja.

-             Droši. Vai jūs no visas sirds gribat satikties ar savu mīļāko? - florencietis jautāja.

-     O, es mirstu aiz ilgām, maitre Renē! - la Mols sauca.

Tanī mirklī kāds pie ārdurvīm pieklauvēja, bet tik klusi, ka to sadzirdēja vienīgi Renē. Viņš nemanāmi pielika ausi pie klausāmās caurules un izdzirdis pie durvīm stāvošo cilvēku balsis, bija apmierināts.

-     Tagad ar visu savu gribasspēku piesauciet mīlamo sievieti, - viņš pamācīja la Molu.

La Mols noslīga ceļos, it kā vērsdamies pie dievības, bet Renē izgāja istabas pirmajā nodalījumā un klusām devās lejā pa ārējām kāpnēm. Tūdaļ tirgotavā atskanēja viegli soļi.

Atkal piecēlies, la Mols savā priekšā ieraudzīja jau atsteigušos Renē. Florencietim rokā bija ļoti veikli izgatavots mazs vaska tēls karalienes tronī un mantijā.

-     Jūs vēl arvien ilgojaties pēc karaliskās sievietes mīlas? - parfimērs jautāja.

-     Jā, esmu gatavs ziedot par to dzīvību vai pārdot dvēseli, - la Mols atbildēja.

-    Labi, - teica florencietis un, iemērcis pirkstus ūdens krūzē, apslacīja tēla galvu un murmināja dažus latīņu vārdus. Tad viņš uz mazas sarkana papīra strēmelītes uzrakstīja trīs burvju vārdus un, iebāzis "to tērauda adatas acī, iedūra tēla sirdī. Brīnums! No ievainojuma izsūcās asins pilīte.

Tad Renē papīrīti aizdedzināja, ap sakarsušo adatu vasks izkusa, bet asins pile izžuva.

-      Bet tagad, - Renē turpināja, - noskūpstiet tēla lūpas un sakiet: "Margerita, es tevi mīlu, Margerita, nāc šurp!"

La Mols paklausīja.

Tanī brīdī varēja dzirdēt, ka atveras otras istabas durvis un atskan viegli soļi. Neticīgajam un aizdomīgajam Kokonnam ļoti gribējās ienācēju apskatīt. Baidīdamies pacelt aizkaru, lai Renē to atkal neaizturētu, viņš biezajā priekškarā ar dunci izgrieza caurumu. Paskatījies pa to, viņš izbrīnā iekliedzās. Divas izbaiļu pārņemtu sieviešu balsis viņam atbildēja.

-     Kas noticis? - jautāja la Mols, gandrīz vai nomezdams zemē vaska figūriņu, kuru Renē pasteidzās satvert.

-      Nevērās hercogiene un karaliene Margerita ir šeit! - Kokonna atbildēja.

-     Nu, neticīgie, - Renē drūmi pasmaidīja.

Ieraudzīdams karalieni, la Mols izbrīnā sastinga. Kokonna, pazīdams Nevērās hercogieni, uz brīdi samulsa. Pirmajam šķita, ka Margeritas rēgu atsaukusi Renē buršana; otrs, redzēdams pusatvērtās durvis, pa kurām bija ienākuši skaistie rēgi, šo brīnumu sev izskaidroja daudz vienkāršāk un patiesāk.

Ieraudzījis priekškara spraugā Nevērās hercogienes pārsteigto seju un Margeritas zobgalīgo smīnu, viņš nosprieda, ka laiks ķerties vērsim pie ragiem. Saprazdams, ka par draugu drīkst teikt to, ko pats par sevi atzīties neuzdrošinājās, viņš devās nevis pie Nevērās hercogienes, bet gan pie Margeritas, nokrita viņas priekšā uz ceļiem un svinīgā balsī teica:

-    Madame, pēc mana drauga, grāfa de la Mola, lūguma maitre Renē nupat izsauca jūsu ēnu. Man par vislielāko pārsteigumu jūsu ēna ieradās un turklāt man bezgala dārgas būtnes pavadībā, kuru es uzticu savam draugam. Jūsu majestātes, Navarras karalienes ēna, vai jūs savai pavadonei nevarētu palūgt iziet otrā istabā?

Margerita iesmējās un pamāja Anrietai, kura iegāja istabas otrajā nodalījumā.

~ La Mol, mans draugs, - Kokonna lūdzās, - esi daiļrunīgs! Tev jāpārliecina Nevērās hercogiene, ka es esmu viņas padevīgākais un uzticamākais kalps, - no tā ir atkarīga mana dzīve.

-     Bet… - la Mols ņurdēja.

-     Dari, ko es tev saku! Bet jūs, maitre Renē, es palūgšu uzmanīt, lai mūs neviens netraucē.

Renē aizgāja.

-Mordieul Grāfa kungs, jūs esat liels gudrinieks, - Margerita iesaucās. - Es klausos! Redzēsim, ko gan jūs pastāstīsit.

-     Es jums, kundze, teikšu, ka mana drauga ēna, - ka tā ir tikai ēna, pierāda tas, ka tā nesaka ne vārdu, - ka mana drauga ēna man, kurš brīnišķīgā kārtā vēl var runāt, lūdza viņa vārdā pateikt: "Daiļā ēna, jūsu skaisto, bet nežēlīgo acu dēļ es esmu zaudējis mieru. Ja jūs būtu īstā karaliene, es, protams, neuzdrošinātos uzrunāt Indriķa II meitu, karaļa Kārļa IX māsu un Navarras karaļa laulāto draudzeni. Bet ēnas nepazīst lepnumu un nedusmojas par to, ka tās mīl. Tāpēc lūdziet savu ķermeni mazliet iemīlēt nabaga la Mola dvēseli. Šī dvēsele ļoti cieš. Apžēlojaties par šo nabaga dvēseli, mīliet to, kas reiz bija skaistais la Mols! Ja jūs nevarat runāt, dodiet kaut zīmi, pasmaidiet! Mana drauga dvēsele ir jūtīga un gudra, tā visu sapratīs. Uzklausiet, mordieu!

Margerita nevarēja savaldīties, skaļi neiesmējusies. Tad viņa klusēdama sniedza Kokonnam roku.

Jauneklis to padevīgi saņēma un uzsauca la Molam:

-     Mana drauga ēna, steidzies drīzāk šurp!

Uztraukumā drebēdams, pienāca la Mols.

-     Labi, - Kokonna teica, - bet tagad tavas skaistās, sārtās lūpas lai pieskaras šai vārajai, smaržīgajai rokai.

Un noliecis la Mola galvu, Kokonna lika viņa lūpām skart karalienes roku. Daiļā rociņa nemaz nemēģināja no gūsta atbrīvoties.

Margerita turpināja smaidīt, kamēr Nevērās hercogienei tas nenāca ne prātā. Negaidītā satikšanās ar abiem jaunekļiem viņu bija satraukusi, un viņa vēl nespēja attapties, kad viņas sirdī pamodās kaisla greizsirdība. Pēc viņas domām Kokonna drauga dēļ nedrīkstēja aizmirst pats sevi.

La Mols redzēja, kā viņa savilka uzacis, redzēja viņas draudīgi spulgās acis, un, neskatoties uz nule izjusto svētlaimi, kurai viņš gribēja nodoties līdz galam, viņš saprata, kādas briesmas draud viņa draugam un nolēma Kokonnam palīdzēt.

Atlaidis Margeritas roku, viņš piegāja pie Nevērās hercogienes un, nokritis uz ceļiem teica:

-              O, visburvīgākā, visdaiļākā sieviete pasaulē! Es, protams, runāju nevis par rēgiem, bet gan par dzīvām sievietēm. Atļaujiet no netīrās zemes niecības atbrīvotai dvēselei labot dzīvas, draudzības jūtu pārņemtas būtnes kļūdu. Grāfs de Kokonna, kā jūs redzat, ir tikai cilvēks, tiesa gan - spēcīgs, drošsirdīgs un skaists, bet tomēr mirstīgs, kā jau visi dzīvie radījumi. Kaut gan viņš cildina jūs no rīta līdz vakaram, šis varonīgais cīnītājs, kas tik ir daiļrunīgs, tiekoties ar ēnu, ar sievieti runāt neuzdrošinās. Kokonna liek jums pateikt, ka viņš pie jūsu kājām noliek savu sirdi un dvēseli. Viņš lūdz, lai jūsu dievišķīgās acis palūkotos uz viņu maigā līdzcietībā, lai jūsu rožainie pirkstiņi aicinātu viņu, lai jūsu dzidrā balss bilstu viņam vārdus, kuri nekad neaizmirstas.

Anrieta, acis nenolaizdama, visu laiku bija vērojusi la Molu. Kad tas beidza savu sakāmo, viņa paskatījās uz Kokonnu. Tad pēkšņā jūsmā viņa jautri pasmaidīja, atsegdama savus baltos, pērļainos zobus, un uztrauktā balsī jautāja:

-     Vai tā ir taisnība?

-            Mordieu! - viņas skatiena apreibināts, iesaucās Kokonna. - Taisnība, madame, tā ir taisnība! Zvēru pie savas dzīvības, zvēru pie savas nāves!

-     Tad nāciet šurp! - teica Anrieta, pastiepdama roku.

Kokonna nosvieda zemē savu samta mēteli un pēc mirkļa atradās pie jaunās sievietes. La Mols, Margeritas aicināts, nodevās līdzīgiem mīlas niekiem. Tanī brīdī istabas dibensdurvīs parādījās Renē.

-     KJusu, - viņš apslāpētā balsī čukstēja, - klusu!

Aiz sienas varēja dzirdēt, ka kāds pagriež atslēgu un ver durvis.

-            Man liekas, ka nevienam nav tiesību mūs traucēt, - Margerita īgni teica.

-     Arī mātei karalienei ne? - Renē čukstēja viņai pie auss.

Margerita paķēra la Molu aiz rokas un steidzās uz ārējām kāpnēm.

Anrieta un Kokonna apskāvušies metās viņiem nopakaļ. Visi četri aizlaidās tā, kā pēc pirmā aizdomīgā trokšņa aizlaižas putni, kuri ui ziedoša zara pirmoreiz skāruši knābjus skūpstā.

## XX. Melnās vistas

Abi pārīši paspēja pazust laikus. Kad Katrīna atslēdza otrās durvis, Kokonna un Nevērās hercogiene izgāja no istabas, un viņa dzirdēja, ka zem svešiem soļiem noskrakšķ ārējās kāpnes.

Māte karaliene aizdomīgi pārlūkoja telpu, tad ar savām dzēlīgajām acīm vērsās pie Renē, kurš zemu palocījās.

-     Kas šeit bija? - viņa jautāja,

-            Mīlas pārītis, kurš sajūsmā aizskrēja pēc mana apgalvojuma, ka viņi viens otru mīl.

-            Nu, Dievs ar viņiem! - noteica Katrīna, paraustīdama plecus. - Vai tagad te neviena nav?

-     Neviena, izņemot jūsu majestāti un mani.

-     Vai manu pavēli izpildīji?

-     Par melnajām vistām?

-     Jā.

-     Tās ir gatavas, madame.

-     Vai upurēšanas istaba ir kārtībā?

-     Jā!

-     Tad iesim!

Renē paņēma sveci, no kuras nāca gan viegli kodīga, gan smagi gurdinoša smarža un, apgaismodams Katrīnai ceļu, pirmais iegāja svētnīcā.

Katrīna pati no upurēšanas rīkiem izmeklēja zilgana tērauda nazi, bet Renē paņēma vienu no kaktā pieslietajām vistām.

-     Ko mēs izmeklēsim?

-               Vienai vistai aknas un otrai - smadzenes. Ja iznākums abos gadījumos būs vienāds, būs tam jātic.

-     Ar ko sāksim?

-     Ar aknām.

-             Labi, - Renē noteica un, ielicis vistu mazā upurtraukā, piesēja to pie diviem bļodas malās iestiprinātiem riņķiem.

Putns gan spārdījās, bet atbrīvoties nevarēja.

Ar vienu naža vilcienu Katrīna pāršķēla putna krūtis. Vista trīs reize*s ieķērcās, noraustījās un bija beigta.

-     Atkal trīs kliedzieni, - Katrīna čukstēja. - Trīs nāves zīmes!

Tad viņa vistu uzšķērda.

-            Aknas atkal vairāk ir kreisajā pusē, - viņa turpināja. - Trīs nāves gadījumi un dinastijas maiņa! Vai tas nav briesmīgi, Renē?

-     Pārbaudīsim vēl otrreiz, vai pareģojumi saskan!

Renē atsēja beigto vistu un, nosviedis to kaktā, devās pēc otras. It kā juzdama, ka to sagaida biedrenes liktenis, vista sāka skraidīt pa istabu un iesprūda sienas caurumā.

-            Es viņai uzreiz nogriezīšu galvu, - teica Katrīna, - tad viņa nepagūs iekliegties!

Kad vista bija piesieta, Katrīna tiešām ar vienu vilcienu nogrieza tai galvu. Bet nāves agonijā vista trīs reizes paplātīja knābi, lai vairs nekad to neatvērtu.

-            Redzi! - Katrīna bailēs iesaucās. - Trīs ķērcienu vietā - trīs nopūlas! Trīs, arvien trīs! Viņi mirs visi trīs… Tagad palūkosimies smadzenēs.

Katrīna nogrieza putna nobāiušo seksti, uzmanīgi pāršķēla galvu divās daļās, lai visas smadzenes būtu labi redzamas, un sāka meklēt to rievas līdzību ar kādu burtu.

-         Atkal! - viņa iesaucās, sasizdama rokas. - Atkal tas pats! Un šoreiz vēl skaidrāk nekā citām reizēm. Nāc, paskaties!

Renē pienāca.

-          Kas tas ir par burtu? - jautāja Katrīna, rādīdama viņam uz kādu vietu vistas smadzenēs.

-     I - Renē atbildēja.

-     Cik reizies tas atkārtojas? Renē saskaitīja.

-     Četras.

-          Labi, labi. Tagad tu saproti? Es zinu - tas nozīmē Indriķis IV. O, mani pēcnācēji ir nolādēti! - iesaucās Katrīna, nosviezdama zemē dunci.

Tas bija baismīgs skats: trīcošās sveces gaismā stāvēja bāla sieviete, ar stīvām acīm raudzījās uz nokauto vistu un lauzīja asiņainās rokas.

-     Viņš valdīs! - viņa smagi elsoja. - Viņš valdīs!

-     Viņš valdīs, - Renē atkārtoja un nogrima pārdomās.

Taču pēc mirkļa Katrīnas seja atkal bija gaiša: viņai bija ienākusi prātā laimīga doma.

-           Renē, - viņa teica, izstiepdama pret florencieti roku. - Renē, vai tu zini briesmīgo nostāstu par Perūzas ārstu, kurš vienlaikus noindēja savu meitu un tās mīļāko?

-     Jā, madame.

-     Bet šis mīļākais bija?..; - Katrīna domīgi turpināja.

-     Karalis Ladislavs, kundze.

-     Jā, jā, - viņa čukstēja. - Vai tu zini šī notikuma sīkumus?

-     Man ir kāda veca grāmata, kurā tas aprakstīts, - Renē atbildēja.

-    Labi, iesim otrā istabā un tu man to parādīsi. Viņi izgāja no svētnīcas.

Paņēmis sveci, Renē piegāja pie grāmatplaukta, uzkāpa uz krēsla un,

sameklējis vajadzīgo grāmatu, pasniedza to karalienei.

Katrīna atšķīra grāmatu, nosēdās pie galda, uz kura atradās Renē noliktā burvju svece, un tās zilganajā gaismā pusbalsī pārlasīja vairākas rindas.

-          Labi, - viņa teica, aizvērdama grāmatu. - Tas ir viss, ko es vēlējos zināt.

Viņa piecēlās, atstādama grāmatu uz galda Jaunas domas brieda viņas smadzenēs.

Renē padevīgi gaidīja jaunas pavēles.

Noliektu galvu, pirkstu pie lūpām, Katrīna dažas reizes pārsoļoja istabu.

Tad viņa pēkšņi nostājās Renē priekšā un, dzeldama to savām apaļajām, saltajām plēsoņputna acīm, teica:

-     Atzīsties, ka tu pagatavoji viņai kādu mīlas dziru!

-     Kam? - Renē satrūcies jautāja.

-     Baronesei de Sovai.

-     Nē, jūsu augstība, nekad!

-     Nekad?

-     Dievs ir mans liecinieks!

-            Un tomēr tas ļoti līdzinās burvībai. Viņš, vieglprātīgais, to vēl aizvien bezgalīgi mīl.

-     Kas, madame?

-            Viņš, nolādētais Indriķis, kurš nāks manu trīs dēlu vietā un sauksies par Indriķi IV, kaut gan viņš ir Žannas d'Albrē dēls.

Katrīnas pēdējos vārdus pavadīja dziļa nopūta, kas lika Renē nodrebēt. Viņš atcerējās pazīstamos cimdus, kurus pēc Katrīnas pavēles bija sagatavojis Navarras karalienei.

-     Viņš to vēl arvien apmeklē? - Renē jautāja.

-     Arvien.

-     Bet es domāju, ka Navarras karalis salabis ar savu sievu.

-            Komēdija, Renē, tikai komēdija! Nezinu, kāpēc viņi spēlē; zinu tikai to, ka visi mani krāpj. Mana meita Margerita nostājusies pret mani. Varbūt viņa gaida brāļu nāvi, cerēdama, ka kļūs par Francijas karalieni!

-             Var jau būt, - noteica Renē, kurš atkal bija nogrimis domās un kā atbalss atkārtoja šaubas, kas mocīja Katrīnu. - Nu, gan redzēsim, - Katrīna atbildēja.

Viņa devās uz dibensdurvīm.

Renē gāja karalienei pa priekšu, un drīz vien viņi nonāca tirgotavā.

-             Tu man solīji sagatavot jaunas ziedes rokām un lūpām, - teica Katrīna. - Tuvojas ziema, un tu zini, ka mana āda pret aukstumu ir ļoti jutīga.

-     Es jau visu esmu sagatavojis, kundze, un rīt aiznesīšu uz pili.

-              Rīt tu mani varēsi satikt tikai deviņos vai desmitos vakarā. Bet Sovas kundzei ir ļoti skaistas rokas un lūpas, - Katrīna vienaldzīgi teica.

-     Ar ko viņa tās ieziež?

-     Vai rokas?

-     Jā, rokas.

-     Ar heliotropu ziedi.

-     Bet lūpas?

-              Viņas lūpām es sagatavoju paša izdomātu ziedi, no kuras pa trauciņam es gribēju rīt aiznest jūsu majestātei un viņai.

Katrīna uz mirkli nogrima domās.

-              Tiešām, viņa ir burvīgi daiļa, šis radījums, - viņa teica, it kā atbildēdama pati uz savām domām. - Nav nemaz tik ļauni, ka bearnietis viņu tā dievina.

-    Bet galvenais, ka viņa jūsu majestātei ir ļoti padevīga, - sacīja Renē.

-     Vismaz man tā šķiet.

Katrīna pasmaidīja un paraustīja plecus.

-            Ja sieviete mīl, - viņa teica, - viņa var būt padevīga vienīgi savam mīļākajam! Renē, tu taču sagatavoji viņai kādu ziedi?

-     Zvēru, ka nē, augstība!

-            Labi, nerunāsim vairs par to. Parādi man savu jauno ziedi, no kuras viņas lūpas kļūs vēl svaigākas un sārtākas.

Renē piegāja pie plaukta un parādīja Katrīnai sešas gluži vienādas mazas sudraba kārbiņas.

-             Lūk, vienīgā ziede, kuru viņa no manis vēlējās, - viņš teica. - Es tiešām sagatavoju to tikai viņai, jo viņas lūpu āda ir tik maiga, ka saulē un vējā arvien sasprēgā.

Katrīna attaisīja vienu kārbiņu: tajā bija tīkami sārta ziede.

-     Renē, - viņa sacīja, - dod man roku ziedi. Es to paņemšu līdzi. Renē paņēma sveci, lai tirgotavas atsevišķā nodalījumā uzmeklētu prasīto. Kaut gan viņš neuzkavējās ilgi, tomēr redzēja, ka Katrīna vienu kārbiņu paslēpj sava platā mēteļa krokās. Viņš bija pieradis pie šādām mātes karalienes zādzībām, tāpēc izlikās, ka nav to ievērojis. Sameklējis ziedi, viņš to ietina ar lilijām greznotā papīrā un pasniedza karalienei.

-     Lūk, ziede, - viņš teica.

-             Pateicos, Renē, - atbildēja Katrīna un pēc īsas klusēšanas piebilda: - Baronesei de Sovai lūpu ziedi aiznes pēc astoņām deviņām dienām. Vispirms es pati gribu to izmēģināt.

Un viņa pagriezās, lai aizietu.

-     Vai jūsu majestāte nepavēlēs jūs pavadīt? - Renē jautāja.

-            Tikai līdz tilta galam, - Katrīna atbildēja. - Tur mani gaida pavadoņi ar nestuvēm.

Viņi aizgāja līdz Bariljerī ielas stūrim, kur četri jātnieki un nesēji ar nestuvēm bez ģerboņiem gaidīja Katrīnu.

Atgriezies mājās, Renē vispirms pārskaitīja savas ziežu kārbiņas. Vienas pietrūka.

## XXI. Sovas kundzes istabas

Kā jau visi dzīvokļi kalpotājiem, kuru vienīgais uzdevums ir būt savu augsto pavēlnieku tuvumā, arī baroneses de Sovas dzīvoklis bija daudz mazāks un neērtāks nekā parastie pilsētas dzīvokļi. De Sovas kundzes istabas atradās otrā stāvā, gandrīz virs Indriķa istabām. Durvis veda uz gaiteni, kura galā bija spraišļots logs. Tas bija šaurs logs ar maziem stikliem svina rāmī un pat visgaišākajās dienās cauri laida tikai vāju gaismu. Ziemā jau pēc pulkstens trijiem pēcpusdienā vajadzēja aizdegt lampu.

Maza priekšistaba, kas tapsēta ar dzeltenām puķēm greznotu zīda drēbi, ar zilu samtu tapsēta viesistaba, guļamistaba ar grieztām kolonnām un ķirškrāsas atlasa aizkaru rotātu gultu, ar spoguli sudraba rāmī un divām gleznām, kuras attēloja Venēras un Adonīsa mīlu, - tāds bija karalienes Katrīnas Mediči daiļās galma dāmas mājoklis - jeb kā tagad teiktu - ligzdiņa.

Iepretim tualetes galdiņam, istabas tumšākajā kaklā bija mazas durtiņas. Tās veda uz lūgšanas istabu, kurā uz paaugstinājuma atradās altāris. Tur pie sienas bija trīs vai četras garīga satura gleznas. Starp tām uz zeltītām naglām karājās dažādi ieroči. Tajos slepeno intrigu laikos sievietes prata ar ieročiem rīkoties tikpat labi kā vīrieši.

Nākamās dienas vakarā pēc iepriekšējā nodaļā aprakstītajiem notikumiem de Sovas kundze kopā ar Navarras karali sēdēja uz dīvāna savā guļamistabā. Viņa karalim stāstīja par savām bailēm viņa dēļ un savu neprātīgo mīlu, turklāt minēdama tos upurus, kurus viņa bija nesusi neaizmirstamajā naktī, kuru Indriķis bija pavadījis, pie savas sievas.

Indriķis savukārt viņai par to pateicās. Sovas kundze vienkāršajā batista ģērbā bija apburoša un kaira, un Indriķis ļoti dedzīgi pūlējās tai izrādīt savu padevību. Navarras karalis tiešām bija iemīlējies. Baronese de Sova no sirds bija iemīlējusi cilvēku, kuru mīlēt viņai bija pavēlējusi Katrīna, un gribēja ielūkoties Indriķī, vai viņa acu izteiksme atbilst vārdiem.

-     Sakiet taisnību, Indriķi! - viņa teica. - Vai kopš tās drausmīgās nakts jūs pie karalienes neesat bijis?

-     Tikai tad, kad par to jums esmu teicis.

-     Un jūs nekad vinu neapmeklēsit, man to nepateicis?

-     Nekad!

-     Vai varat to apzvērēt?

-     Ja es būtu hugenots, es ne mirkli nekavētos zvērēt, bet…

-     Bet?

-     Bet katoļticība, kuras dogmātus es pašlaik apgūstu, to aizliedz.

-     Gaskonietis! - teica Sovas kundze, galvu šūpodama.

-    Bet tagad ir jūsu reize, Šarlote, - sacīja Indriķis. - Vai jūs vaļsirdīgi atbildēsit uz maniem jautājumiem?

-      Protams, - jaunā sieviete atbildēja. - Man nav ko slēpt. - Labi, Šarlote, - karalis teica. - Paskaidrojiet man gluži atklāti un reiz par visām reizēm, kāpēc pirms manām kāzām jūs mani lik cietsirdīgi noraidījāt, bet tagad esat daudz laipnāka? Kāpēc jūs tagad pret mani, neveiklo bearnieti, smieklīgo provinciāli, pret karali, kurš nabadzības dēļ nevar turēt spožus sava kroņa dārgakmeņus, izturaties labvēlīgāk?

-     Indriķi, - atbildēja Šarlote, - jūs man liekat atminēt mīklu, kuru trīstūkstoš gadu laikā nav atminējuši visi pasaules gudrie. Nekad nejautājiet sievietei, kāpēc viņa mīl, jautājiel likai: "Vai jūs mani mīlat?"

-     Vai jūs mani mīlat, Šarlote? - Indriķis jautāja.

-             Es mīlu jūs, - Sovas kundze, burvīgi smaidīdama, atbildēja, ar savu skaisto roku pieskardamās sava mīļākā rokai.

Indriķis viņas roku saņčma savējā.

-            Bet, - Indriķis turpināja, savu domu nomākts, - bet ja nu es atminu mīklu, kuru atminēt trīstūkstoš gadu veltīgi mēģinājuši visi pasaules gudrie? Ja es atminu šo mīklu vismaz attiecībā uz jums, Šarlote?

Sovas kundze nosarka.

-             Jūs mani mīlat, - Indriķis turpināja. - Vairāk es neko, protams, nevaru vēlēties un jūtos kā laimīgākais cilvēks pasaulē. Bet jūs zināt, ka pilnīgi laimīgs cilvēks nejūtas nekad. Tāpēc mūs visus moca ziņkāre un mēs visu dzīvi meklējam nezināmo. Mana dārgā, sakiet, vai tā nebija karaliene Katrīna, kura jums pavēlēja mani mīlēt?

-     Pieminot māti karalieni, runājiet klusāk, - Sovas kundze aizrādīja.

-             Nieki! - Indriķis atteica tik bezrūpīgi un pārliecinoši, ka apmulsināja pat Šarloti. - Agrāk, kad mums bija sliktas attiecības, man tiešām bija jābaidās no labās mātes dusmām, bet kopš es esmu viņas meitas vīrs…

-     Karalienes Margeritas vīrs! - Šarlote, greizsirdībā sarkdama, iebilda.

-             Tagad jūs runājiet klusāk! - Indriķis aizrādīja. - Tātad, kopš es esmu viņas meitas vīrs, mēs esam labākie draugi pasaulē. Ko no manis prasīja? Liekas, ka tikai vienu: lai es pāreju katoļticībā. Pateicoties Bērtuļa naktij, tas ir noticis. Kopš tā laika mēs visi dzīvojam kā labi radinieki, kā ticīgi katoļi.

-     Bet karaliene Margerita?

-     Karaliene Margerita ir saite, kura mūs visus vieno.

-            Viņa jums nav nekāds drošs atbalsts, jo neviens netic jūsu tuvajām attiecībām ar karalieni.

-     Un tomēr tā ir. Uz šī spilvena es mierīgi atdusos jau trīs mēnešus.

-             Indriķi, - Sovas kundze iesaucās, - tātad jūs esat mani mānījis un karaliene Margerita patiesi ir jūsu sieva!

Indriķis pasmaidīja.

-              Ziniet, Indriķi, šie jūsu smaidi mani noved līdz izmisumam un dažreiz man briesmīgi gribas izskrāpēt jums acis, kaut arī jūs esat karalis.

-             Tas liecina, ka manas māksloti tuvās attiecības ar karalieni tomēr atstāj zināmu iespaidu: ir brīži, kad jums tīkas izskrāpēt man acis tikai tāpēc, ka ticat šai tuvībai.

-             Indriķi, Indriķi! - Šarlote pārmeta. - Man liekas, ka pats Dievs nezina jūsu domas!

-              Mana dārgā, - teica Indriķis, - man šķiet, ka sākumā Katrīna pavēlēja jums manī iemīlēties. Tad ierunājās jūsu pašas sirds un tagad no šīm divām balsīm jūs klausiet vienīgi savai sirdsbalsij. Arī es jūs mīlu, mīlu no visas sirds!

Pils pulkstenis nosita desmit reizes.

-            Sire, - teica Šarlote, - laiks atvadīties. Rīt agri man jābūt pie mātes karalienes.

-     Jūs mani aizdzenat, dārgā? - Indriķis jautāja.

-              Man ir skumji, Indriķi. Bet, ja es būšu skumja, ari jums kļūs garlaicīgi un jūs mani vairs nemīlēsit. Labāk būs, ja jūs aiziesit.

-             Labi! Es iešu, ja jūs to vēlaties, Šarlote. Bet varbūt, ka jūs man tomēr atļausit uzkavēties jūsu vakara tualetes laikā?

-     Aizkavēdamies šeit, jūs liktu gaidīt karalienei Margeritai!

-             Šarlote, - Indriķis nopietni sacīja, - mēs vienojāmies par Navarras karalieni nekad nerunāt ne vārda, bet šovakar mēs par viņu vien runājam.

Sovas kundze nopūtās un apsēdās pie tualetes galdiņa. Indriķis nolika viņai blakus krēslu un ar celi uzmetās uz tā, atbalstīdamies pret atzveltni.

-              Nu, mana mazā Šarlote, tagad aplūkosim jūsu daiļuma mākslu, daiiuma mākslu manis dēļ, lai ko citu jūs arī apgalvotu. Mans Dievs, cik te ir daudz dažādu smaržu, pūderu, pudelīšu un kārbiņu!

-             Šķiet gan, ka daudz, - Šarlote nopūtās, - bet tomēr nepieliek, lai pilnīgi iekarotu jūsu majestātes sirdi.

-            Nerunāsim taču vairs par politiku. Kam der šī mīkstā, smalkā otiņa? Lai nokrāsotu manas daiļās Junonas uzacis?

-     Jā, sire, - baronese atsmaidīja, - jūs uzminējāt.

-     Bet šīs jaunās ziloņkaula sukas?

-     Matu izšķiršanai.

-     Un šī glītā sudraba kārbiņa ar izgriezto vāciņu?

-             To man atsūtīja Renē. Tā ir brīnišķīga ziede, kuru viņš man jau sen apsolīja, lai padarītu vēl maigākas lūpas, kuras jūsu majestāte dažreiz atzīst par maigām un reibinošām.

Lai apliecinātu daiļās sievietes vārdus, Indriķis aši noliecās un noskūpstīja viņas rožainās lūpas, kuras tā uzmanīgi aplūkoja lielā sudraba spogulī.

Šarlote pastiepa roku pēc sudraba kārbiņas, liekas, lai parādītu Indriķim, kā lietot ziedi, bet tad pie priekšistabas durvīm kāds pieklauvēja. Mīlētāji satrūkās.

-     Klauvē, kundze! - teica Dariola, pavērusi aizkaru.

-     Uzzini, kas tur ir, un atnāc pateikt, - Sovas kundze pavēlēja.

-     Tas ir parfimērs Renē, kundze, - atgriezusies teica Dariola.

Dzirdēdams šo vārdu, Indriķis sarauca uzacis un sāka kodīt lūpas.

-     Vai lai viņu noraidu? - Šarlote jautāja.

-    Nē! - atbildēja Indriķis. -Maitre Renē nekad neklauvē bez vajadzības.

-     Vai negribat ieiet lūgšanas istabā?

-     Nē! Renē zina visu, arī to, ka es esmu pie jums.

-     Laid iekšā! - baronese pavēlēja Dariolai.

Renē nekavējās ienākt. Viņš ātri pārskatīja istabu. Sovas kundze turpināja sēdēt pie tualetes galdiņa. Indriķis bija nometies uz dīvāna.

Šarloti apspīdēja svece. Indriķis atradās ēnā.

-     Kundze, - Renē godbijīgi sacīja, - es atnācu atvainoties.

-             Par ko, Renē? - baronese jautāja tajā laipnajā balsī, kādā skaistas sievietes aizvien uzrunā savus apgādātājus, kuri pūlas tās padarīt vēl daiļākas.

-    Es jau sen solījos jums sagatavot ziedi jūsu burvīgajām lūpām, bet..

-     Bet savu solījumu izpildījāt tikai šodien, vai ne? - Šarlote vaicāja.

-     Šodien? - Renē atkārtoja.

-     Jā, jūsu atsūtīto kārbiņu es saņēmu tikai šovakar.

-            Ak tā! - noteica Renē, neizpratnē aplūkodams kārbiņu uz tualetes galdiņa, kura bija ļoti līdzīga kārbiņām viņa tirgotavā. - Es pavisam piemirsu, - viņš noņurdēja. - Vai jūs ziedi jau pamēģinājāt?

-     Vēl ne. Tiklīdz es gribēju ieziest lūpas, nācāt jūs.

Renē sadrūma. To pamanīja Indriķis, kurš parasti visu novēroja.

-     Renē, kas jums kaiš? - karalis jautāja.

-     Man, sirel Nekas! - parfimērs atbildēja.

Renē paskatījās apkārt, apstaigāja visu istabu, uzmanīgi visu aplūkodams un paklausīdamies pie visām durvīm un aizkariem, tad apstājās iepriekšējā vietā un palūkojās uz Sovas kundzi un Indriķi.

Indriķim bija ass instinkts un viņš saprata mirkļa nopietnību, jauzdams, ka florencieša dvēselē noris kaut kāda cīņa. Palikdams ēnā un vērodams Renē gaiši apgaismoto seju, viņš teica:

-     Jūsu apmeklējums ir pārāk vēls, Renē?

-              Vai es, nelaimīgais, esmu jūsu majestāti iztraucējis? - vaicāja parfimērs, atkāpdamies uz durvju pusi.

-     Nepavisam ne! Es tikai kaut ko gribu zināt.

-     Ko, sire?

-     Vai jūs cerējāt mani še ieraudzīt?

-     Es biju par to pārliecināts.

-     Tātad jūs gribējāt mani salikt?

-     Esmu laimīgs, jūs šeit sastapdams.

-     Jums man ir kas sakāms? - Indriķis jautāja.

-     Varbūt, sirel - Renē atbildēja.

Šarlote nosarka. Viņa baidījās, ka Renē nesāk stāstīt par viņas agrāko izturēšanos pret Navarras karali. Izlikdamās, ka ir aizņemta ar savu tualeti un nedzird sarunu, viņa atvēra kārbiņu.

-            O, Renē, cik jūs esat jauks cilvēks! - viņa iesaucās. - Ziedei ir ļoti skaista krāsa. Parādīdama jums godu, es tūlīt izmēģināšu jūsu jauno brīnumu.

Turēdama vienā rokā sudraba kārbiņu, viņa ar otras rokas pirksta galiņu paņēma nedaudz ziedes, lai to uzziestu sev uz lūpām.

Renē satrūkās.

Baronese smaidīdama tuvināja pirkstu lūpām.

Renē nobālēja.

Indriķis, vēl arvien sēdēdams ēnā, abus uzmanīgi novēroja, neizlaizdams no acīm ne Šarlotes kustības, ne Renē izbailes.

Kad Šarlotes roka jau gandrīz bija pieskārusies lūpām, Renē to satvēra tai mirkli, kad Indriķis pielēca kājās, lai darītu tāpat.

Neviena nepamanīts, viņš atkal atslīga uz dīvāna.

- Mazliet pagaidiet, kundze! - Renē, piespiesti smaidīdams, teica. - Lai lietotu ziedi, jāuzklausa daži aizrādījumi.

-     Kas man tos dos?

-     Es.

-     Kad?

-            Tiklīdz es viņa majestātei Navarras karalim būšu pateicis, kas man viņam sakāms.

Šarlote ieplēta acis. Viņa nojauta, ka noliek kaut kas noslēpumains, viņai nesaprotams. Izbrīnīta viņa aplūkoja sudraba kārbiņu un ar sarkano ziedi notriepto pirkstgalu. Indriķis piecēlās, neuzkrītoši piegāja pie Šarlotes un noliecās, lai noskūpstītu viņas sārti notraipīto roku.

-              Vienu mirkli! - Renē viņu aizturēja. - Vienu mirkli! Vispirms, kundze, nomazgājiet savas skaistās rokas ar šīm Neapoles ziepēm, kuras es aizmirsu atsūtīt jums kopā ar ziedi. Tāpēc es tās atnesu pats.

Izņēmis no sudraba kārbiņas zaļganas ziepes, viņš ielika tās zeltītā mazgājamā traukā, ielēja ūdeni un, uz ceļa nometies, pasniedza trauku Sovas kundzei.

-             O, kāda burvīga smar/a! - iesaucās Šarlote, iegremdēdama rokas smaržīgajās ziepju putās.

Renē savus kavaliera pienākumus izpildīja līdz galam. Kad Sovas kundze bija rokas nomazgājusi, viņš pasniedza smalka audekla dvieli.

-    Augstība, tagad jūs savu vēlēšanos varat izpildīt, - florencielis teica.

Šarlote izstiepa Indriķim roku, kuru tas noskūpstīja, pa to laiku

baronese pagriezās pret Renē, lai uzklausītu, ko viņš grib teikt, Navarras karalis atkal apsēdās uz dīvāna. Tagad viņš bija vēl vairāk pārliecināts, ka parfimēram padomā kaut kas pavisam īpašs.

-     Nu? - Šarlote jautāja.

-     Ar lielām mokām florencietis saņēma drosmi un uzrunāja Indriķi.

## XXII. Sire , jūs būsit karalis!

-             Sire, - Renē teica, - es jums gribu pastāstīt par to, kas mani nodarbina jau labu laiku.

-     Par smaržām? - Indriķis, grīni smaidīdams, jautāja.

-     Jā, augstība… par smaržām! - Renē atbildēja ar savādu zobgalību.

-     Runājiet, es klausos! Šīs lietas mani vienmēr ir interesējušas.

-             Kāds no maniem draugiem, sire, nesen ir ieradies no Flo'rences. Viņš daudz nodarbojas ar astroloģiju, - Renē turpināja.

-     Zinu, - Indriķis atbildēja, - tā ir visu florenciešu kaislība.

-             Viņš kopā ar pasaules lielākajiem zinātniekiem izveidojis Eiropas slavenāko personu horoskopus.

-     Oho! - Indriķis iesaucās.

-              Un tā kā no grāfa Klermona, Indriķa Svētā sestā dēla radītais Burbonu nams atrodas visu karalisko namu priekšgalā, tad jūsu majestāte sapratīs, ka sastādīts arī jūsu likteņa pareģojums pēc zvaigznēm.

Indriķis sāka klausīties uzmanīgāk.

-     Vai jūs manu horoskopu atceraties? - viņš jautāja.

-              O, jūsu horoskops nav no tiem, kurus aizmirst, - Renē, galvu šūpodams, atbildēja.

-     Vai tiešām? - Indriķis ironizēja.

-     Jā, sire. Horoskops pareģo jūsu majestātei visspožāko nākotni.

Jaunā karaļa acis iemirdzējās, bet lad atkal tās pārņēma gurda

vienaldzība.

-           Visi itāļu pareģi ir lieli pļāpas, - viņš teica. - Vai viņi man nepareģoja, ka es vadīšot armiju?

Indriķis iesmējās. Taču uzmanīgāks skatītājs nekā Renē būtu pamanījis, ka tie bija piespiesti smiekli.

-    Sire, - Renē salti sacīja, - jūsu horoskopā pareģojums ir labāks.

-     Ko gan tas vēstī? Ka es karapulku priekšgalā gūšu uzvaras?!

-     Vēl vairāk, sirel

-     Jauki! Jūs redzēsit, kas es būšu par iekarotāju!

-    Sire, jūs būsit karalis!

-             Velns lai parauj! - iesaucās Indriķis, ar drebošu sirdi pūlēdamies savaldīt uzbudinājumu. - Vai tad tagad es neesmu karalis?

-            Majestāte, mans draugs zina, ko viņš sola. Jūs būsit ne vien karalis, bet arī valdīsit.

-            Vai tas nozīmē, ka jūsu draugam ir nepieciešami desmit zelta ekiji? - Indriķis turpināja zoboties. - Tas jau ir lielisks pareģojums, īpaši tagad. Vai ziniet ko, Renē?! Tā kā es neesmu bagāts, tad es jūsu draugam tagad iedošu piecus ekijus, bet pārējos viņš saņems, kad pareģojums būs piepildījies.

-             Ar šo horoskopu atgriezies no Florences, draugs man atklāja vēl kādu noslēpumu.

-    Noslēpumu, kas attiecas uz viņa majestāti? - Šarlote dzīvi iesaucās.

-     Liekas gan, - florencietis atbildēja.

-     Tad runājiet! - Sovas kundze uzstāja. - Kas tur īsti ir?

-             Kas? Runa ir par noindēšanas mēģinājumiem, par kuriem galmā dzirdamas dažādas baumas, - florencietis īpaši uzsvēra katru vārdu.

Vienīgi Navarras karaļa viegli ieplestās nāsis liecināja, ar cik sasprindzinātu uzmanību viņš sekoja šādai sarunas ievirzei.

-             Un jūsu Florences draugs par šīm noindēšanām kaut ko zina? - viņš jautāja.

-     Jā, sire.

-            Kā jūs, Renē, uzdrošināties uzticēt man cita noslēpumu un pie tam tik svarīgu? - Indriķis vienkārši jautāja.

-     Mans draugs, es gribu jūsu majestātei lūgt padomu.

-     Man padomu?!

-              Kas tur ko brīnīties, sire? Kad mans draugs man atklāja savu noslēpumu, jūs, majestāte, vēl piederējāt kalvinistu partijai, bijāt tās vadonis, bet princis Kondē pēc jums bija otrais.

-     Tālāk!

-             Mans draugs cerēja, ka jūsu majestāte ietekmēs princi Kondē un tas pret viņu neizturēsies naidīgi.

-             Renē, ja jūs gribat, lai cs saprastu, tad runājiet skaidrāk, - sacīja Indriķis.

-            Sire, jūs mani sapratīsit pēc pirmā vārda. Manam draugam zināmi visi sīkumi par prinča Kondē nozāļošanas mēģinājumu.

-             Vai tad princi Kondē kāds gribējis nozāļot? - jautāja Indriķis ar veikli mākslotu izbrīnu. - Vai tiešām? Kad?

Renē uzmeta karalim asu skatienu un lēni sacīja:

-     Pirms nedēļas, majestāte.

-            Žēl, - Indriķis atbildēja. - Tā kā es jau pa pusei esmu katolis, tad princi Kondē gan nevarēšu ietekmēt. Jūsu draugs velti lūdz man palīdzību.

-             Jūsu majestāte var manam draugam noderēt, ietekmējot ne vien princi Kondē, bet arī princi Porciānu, kuram noindēja brāli.

-            O, Renē, - ierunājās Šarlote, - kāpēc jūs mums stāstiet tik bēdīgas lietas? Jūsu stāsts tiešām biedē. Jūsu smaržas ir daudz labākas, vai ne?

Un Šarlote atkal paņēma lūpu ziedes kārbiņu.

-             Uzgaidiet mazliet, kundze! - Renē sacīja. - Vispirms paklausaties, kur šos līdzekļus izmanto nežēlīgi cilvēki!

-             Tiešām, Renē, jūs jnan šovakar gribat iedvest bailes, - baronese žēlojās.

Indriķis savilka uzacis. Bet viņš redzēja, ka Renē ir kāds neizprotams mērķis un nolēma turpināt sarunu, kura viņā bija pamodinājusi tik daudz smagu atmiņu.

-    Tātad jūs zināt prinča Porciāna noindēšanas sīkumus? - viņš jautāja.

-             Jā. Bija zināms, ka katru nakti pie viņa gultas deg lampiņa. Eļļu saindēja un šajos tvaikos viņš nosmaka.

Indriķis sažņaudza savas saltiem sviedriem klātās rokas.

-     Tātad jūsu draugs zina arī viņa indētāju? - viņš jautāja.

-            Jā. Tāpēc arī viņš grib zināt, vai jūsu majestāte neietekmētu princi Porciānu, kas palicis dzīvs, lai viņš piedod brāļa slepkavam.

-             Žēl, - atbildēja Indriķis. - Tā kā es vēl pa pusei esmu hugenots, princis Kondē man neklausīs.

-     Bet vai jūsu augstība nezina prinču Kondč un Porciāna domas?

-             Protams, ka ne. Cik es zinu, Dievs mani nav apveltījis ar gaišreģa spējām lasīt citu domas.

-             Jūsu majestāte var to spriest par sevi, - florencietis mierīgi teica. - Vai jūsu dzīvē nav bijis kāds tikpat smags un drausmīgs notikums, kas būtu noderīgs kā jūsu augstsirdības mērogs?

Šie vaļsirdīgie vārdi neviļus lika nodrebēt pat de Sovas kundzei: norādījums bija pavisam skaidrs, pat netīri uzbāzīgs. Jaunā sieviete tumši piesarka un jautājoši pavērās uz Indriķi.

Navarras karalis tik tikko valdījās.

-             Manā dzīvē… kāds smags atgadījums?… Nē, Renē, tāds man nav bijis. Man ne vienu vien reizi bijis jācieš tikai savas neprātības un draiskulības dēļ. Bet līdzīgi pārbaudījumi ir atkarīgi no mūsu cilvēciskās dabas un Dievs tos sūta mums visiem.

Renē skatījās gan uz Indriķi, gan uz Šarloti. Viņš gribēja atkausēt pirmā atturību un aizkavēt otro. Baronese, kuru šī saruna apgrūtināja, atkal bija pievērsusies tualetes galdiņam un ķērās pie ziedes kārbiņas.

-            Bet, ja jūs, sire, būtu prinča Porciāna brālis, vai prinča Kondē dēls un ja jums noindētu brāli vai nonāvētu tēvu?… - Renē jautāja.

Šarlote viegli iekliedzās un atkal tuvināja ziedi lūpām. Renē pamanīja viņas kustību, bet šoreiz nemēģināja to aizkavēt.

-     Dieva dēļ, atbildiet taču, sire\ Ko jūs darītu viņu vietā?

Indriķis attapās, ar drebošu roku noslaucīja no pieres aukstos sviedrus, un piecēlās kājās.

-           Ja cs būtu viņu vietā un droši zinātu, ka būšu karalis, Dieva vietnieks uz zemes, es darītu to pašu, ko Dievs, - cs piedotu.

-             Madame\ - iesaucās Renē, izraudams Sovas kundzei no rokām sudraba kārbiņu, - atdodiet man šo ziedi! Mans kalps, kā es redzu, ir pārskatījies. Rīt es jums atsūtīšu citu kārbiņu.

## XXIII jaunatgrieztais

Nākamās dienas Senžermcnas mežā bija paredzētas medības. Astoņos no rīta Indriķis bija licis apseglot savu mazo bearniešu zirgu, kuru bija nodomājis dāvināt Sovas kundzei, bet vispirms pats gribēja to izmēģināt. Ceturksni pirms astoņiem zirgs bija gatavs. Tieši astoņos Indriķis izjāja no pils.

Nelielais, bet dedzīgais zirgs purināja krēpes un kārpījās.

Nakts bija bijusi auksta un zemi klāja plāna ledus gāle. Indriķis gribēja pāriet pāri pagalmam uz staļļiem, kur stāvēja zirgs un gaidīja zirgu puisis. Kad viņš gāja garām kareivim šveicietim, kas stāvēja pie durvīm, tas sveicināja un teica:

-     Lai Dievs sargā viņa majestāti Navarras karali!

Izdzirdis šo it kā pazīstamo balsi, bearnietis satrūkās. Viņš pagriezās un atkāpās soli atpakaļ.

-     De Muī! - viņš čukstēja.

-     Jā, sire, de Muī.

-     Ko jūs šeit dariet?

-     Meklēju jūs.

-     Ko jums vajag?

-     Man ar jūsu majestāti jārunā.

-            Nelaimīgais! - iesaucās karalis, pieiedams pie viņa. - Vai tu nezini, ka tu vari pazaudēt galvu.

-     Zinu.

-     Un tad?

-     Un tad? Te es esmu!

Indriķis viegli nobālēja: briesmas, no kurām nebaidījās straujais jauneklis, draudēja arī viņam. Uztraukti pārlūkojis apkārtni, viņš otrreiz atkāpās tikpat steidzīgi kā pirmoreiz.

Pie kāda loga viņš bija ieraudzījis Alansonas hercogu. Indriķa sejas izteiksme un izturēšanās vienā mirklī pārvērtās. Paņēmis no de Muī musketi, viņš izlikās, ka aplūko ieroci.

-             De Muī, - viņš teica, - droši vien tikai ļoti svarīgs iemesls jūs piespiedis nākt šurp un mesties pašam vilkam rīklē?

-             Nē, sire. Jau astoņas dienas es meklēju izdevību, lai jūs satiktu. Beidzot vakar vakarā cs uzzināju, ka šorīt jūsu majestāte izmēģinās zirgu un ieņēmu sardzes vietu Luvrā.

-     Kur jūs ieguvāt šo tērpu?

-     Sardzes virsnieks ir protestants un mans draugs.

-            Lūk, jūsu muskete, un palieciet savā vietā! Mūs novēro. Atgriežoties es pamēģināšu ar jums parunāt. Bet, ja cs klusēšu, tad neaizturiet mani. Sveiki!

De Muī atkal sāka lēnām soļot gar durvīm, bet Indriķis devās pie zirga.

-              Kas tas par jauku lopiņu? - Alansonas hercogs pa logu viņam jautāja.

-     Es to šorīt gribu izmēģināt, - Indriķis atbildēja.

-     Bet tas taču nav kungu jājamais zirgs!

-     Tas tiešām domāts kādai skaistai dāmai.

-            Uzmanieties, Indriķi, jūs esat pārdrošs. Medībās mēs taču šo daiļo dāmu redzēsim. Un, ja cs arī neuzzināšu, kuras bruņinieks jūs būsit, tad es vismaz zināšu, kurai jūs būsit ieročnesējs.

-             Nē, to jūs neuzzināsit, - Indriķis sacīja savā mānīgajā vienaldzībā. - Daiļā dāma ir nevesela un medībās nepiedalīsies.

Tad viņš uzlēca zirgā.

-     O!- Alansonas hercogs iesmējās. - Nelaimīgā Sovas kundze!

-     Fransuā! Lūk, jūs gan esat pārdrošs!

-     Kas tad daiļajai Šarlotei kaiš? - Alansonas hercogs vaicāja.

-             Isti nezinu, - atbildēja Indriķis, palaizdams zirgu lēkšos. - Dariola stāsta, ka esot stipras galvassāpes un liels vispārējs nogurums.

-     Un tas jums traucēs būt mūsu sabiedrībā? - hercogs jautāja.

-            Kāpēc? Jūs zināt, cik ļoti es mīlu medības un ka nekas nevar mani piespiest no šī prieka atteikties.

-            Un tomēr šoreiz jums no tām būs jāatsakās, Indriķi, - teica hercogs, vispirms parunājies ar kādu istabā, ko Indriķis neredzēja. - Viņa majestāte atsūtījusi ziņu, ka medības ir atceltas.

-     Kāpēc? - Indriķis neapmierināti iesaucās.

-               No Nevērās hercoga saņemtas, liekas, svarīgas vēstules, tāpēc sasaukta apspriede, kurā piedalās karalis, māte karaliene un mans brālis Anžū hercogs.

-             O! - Indriķis klusu iesvilpās. - Laikam jaunas ziņas no Polijas? Nu, tādā gadījumā man te nav ko jādelēt, riskējot šajā atkalā nolauzt kaklu. Uz redzēšanos!

Viņš aizjāja pie de Muī.

-            Palūdz kādu savu biedru tevi nomainīt, - viņš teica. - Palīdzi staļļa puisim atseglot zirgu, un tad aiznes seglus sedliniekam. Viņš šodien vēl nepaguva pabeigt visus izšuvumus. Tad atnāc pie manis ar atbildi.

De Muī steidzās izpildīt karaļa pavēli. Viņš pamanīja, ka Alansonas hercogs, kuram laikam bija radušās aizdomas, vairs nebija pie loga.

Un tiešām, tiklīdz de Muī bija pazudis aiz vārtiem, tā pagalmā ienāca Alansonas hercogs.

Sargkareivis tagad bija īsts šveicietis.

Kareivi uzmanīgi aplūkojis, hercogs uzrunāja Indriķi.

-    Man liekas, ka jūs nupat sarunājāties ar citu cilvēku? - viņš jautāja.

-            Jā. Tas bija viens no manējiem, kuru es norīkoju šveiciešu sardzē. Viņš aizgāja izpildīt kādu manu pavēli.

-            Ā! - hercogs noteica, it kā būdams apmierināts ar šo atbildi. - Kā klājas Margeritai?

-     Es tūdaļ iešu pie viņas.

-     Vai tad jūs kopš vakardienas neesat viņu redzējis?

-             Es gribēju ieiet pie viņas ap vienpadsmitiem vakarā, bet Gijona teica, ka viņa ir ļoti nogurusi un jau devusies gulēt.

-     Arī tagad jūs viņu nesastapsit. Viņa izgāja.

-            Tiešām, es gluži piemirsu, - sacīja Indriķis. - Viņa gribēja apmeklēt Pasludināšanas ordeņa klosteri.

Saruna neveicās, acīmredzot Indriķis bija nolēmis atbildēt tikai uz jautājumiem. Tā Alansonas hercogs un Navarras karalis šķīrās. Pirmais solījās ieiet, lai uzzinātu par jaunsaņemto vēsti, otrs devās uz savām istabām. Piecas minūtes vēlāk pie Indriķa durvīm kāds pieklauvēja.

-     Kas tur ir? - viņš jautāja.

-        Sire, - Indriķis izdzirdēja labi pazīstamo de Muī balsi, - es atnesu sedlinieka atbildi.

Redzami uztrauktais Indriķis ielaida jaunekli un uzmanīgi aizslēdza durvis.

-         Tas esat jūs, de Muī? - viņš vaicāja. - Bet cs cerēju, ka jūs būsit pārdomājis.

-    Sire, es domāju jau trīs mēnešus un secināju, ka laiks sākt strādāt.

Indriķis bailīgi paskatījās visapkārt.

-         Neraizējaties, sire, - sacīja de Muī, - mēs esam vieni un es jūs ilgi neaizkavēšu, jo laiks ir dārgs. Jums, majestāte, jāsaka tikai viens vārds un mēs atkal atgūsim visu zaudēto un savu ticību. Runāsim' īsi un vaļsirdīgi.

-        Es klausos, manu varonīgo dc Muī! - atbildēja Indriķis, redzēdams, ka no paskaidrojumiem neizvairīsies.

-          Vai tā ir taisnība, ka jūsu majestāte atteikusies no protestantu reliģijas?

-     Taisnība! - Indriķis atbildēja. .

-      Vārdos vai no visas sirds?

-        Mēs nevaram liegt Dievam pateicību, ja viņš mums izglābis dzīvību, • atbildēja Indriķis, pūlēdamies izvairīties no noteiktas atbildes, kā viņš to sarežģītās situācijās arvien darīja. - Dievs man skaidri parādīja savu žēlastību, glābdams mani no lielām briesmām.

-     Sire, atzīstaties vienā lietā.

-     Kādā?

-         Ka jūs atsakāties no ticības nevis pārliecības, bet gan aprēķina dēļ. Jūs pārgājāt katoļticībā, lai karalis jūs nenogalinātu, bet ne jau tāpēc, ka Dievs izglāba jums dzīvību!

-     Lai kā tas arī nebūtu, de Muī, es tomēr esmu katolis!

-         Un tāds arī paliksit? Vai izdevīgā gadījumā, kad, neriskēdami ar dzīvību, varēsit rīkoties pēc brīvas sirdsapziņas, jūs atkal nepieņemsit protestantu ticību? Taisni tagad šī iespēja ir: Larošē apvērsums, Rusijona un Bearna gaida tikai vienu vārdu, lai pievienotos, Gijennā visi gaida karu. Sakiet, ka jūs esat kļuvis par katoli piespiedu kārtā, un es galvoju par iūsu nākotni!

-         Manas kārtas muižniekus nevar piespiest, mans dārgais de Muī. Es visu darīju pēc brīvas gribas.

-           Bet, sirel - iesaucās jauneklis, kura sirds Indriķa negaidītās pretošanās dēļ sažņaudzās sāpēs. - Vai jūs nepadomājāt, ka ar to jūs mūs pametat…nododat!

Indriķis palika vienaldzīgs.

-     Jā, jūs mūs nododat, - de Muī turpināja. - Nežēlodami dzīvību, daudzi mūsējie ieradušies šeit, lai glābtu jūsu godu un brīvību. Mēs sagatavojām visu, lai jūs iegūtu troni! Sire, padomājiet labi! Jums būs ne tikai brīvība, bet arī vara un tronis. Pēc diviem mēnešiem jūs pats varēsit izvēlēties, kam būt karalim - Navarrai vai Francijai.

Indriķa acis pēc jaunekļa pēdējiem vārdiem iemirdzējās.

-      De Muī, - viņš teica, - man nekas nedraud. Es esmu katolis, Margeritas vīrs, karaļa Kārļa brālis un mātes karalienes Katrīnas znots. Stāvoklis, kādu es ieņemu, pateicoties šīm radniecīgajām attiecībām, dod man tiesības, bet reizē uzliek arī zināmas saistības.

-     Kam lai tic, augstība? - dc Muī jautāja. - Runā, ka jūsu laulības nav īstas, ka jūsu sirds ir brīva, ka karalienes Katrīnas naids…

-    Meli, meli! - bearnietis viņu strauji pārtrauca. - Jā, jūs esat nekautrīgi piekrāpts, mīļais draugs. Dārgā Margerita ir mana mīļā sieva, Katrīna - mana māte, bet karalim Kārlim IX pieder mana sirds un dzīvība.

Dc Muī nodrebēja, un viņa lūpās pavizēja gandrīz vai nicinošs smaids.

-      Sire, tad šādu, - viņš teica, gurdi nolaizdams rokas un dzēlīgi lūkodamies uz karali, it kā gribēdams ieskatīties viņa dvēselē, - tad šādu atbildi es aiznesīšu saviem brāļiem! Es viņiem teikšu, ka Navarras karalis pastiepj savu roku un atdod sirdi hugenotu slepkavām, ka jūs esat mātes karalienes lišķis un Morvela draugs.

-    Mīļais de Muī, - sacīja Indriķis, - tūliņ beigsies apspriede pie karaļa un man jāiet pie viņa. Gribu zināt, kāpēc viņš atlika šorīt iecerētās medības. Ardievu! Sekojiet manam paraugam, dārgais draugs! Atmetiet politikai ar roku, pārnāciet karaļa pusē un pieņemiet katoļticību!

Un Indriķis jaunekli gandrīz vai ar varu izbīdīja priekšistabā.

Dc Muī izbrīns pārvērtās niknumā. Kad durvis aizvērās, jaunekļa sirdi sagrāba smeldzošas sāpes. Paķēris cepuri, viņš to nosvieda uz grīdas un sāka mīdīt ar kājām, kā vērsis to dara ar maradora mēteli.

-    Velns lai parauj! - viņš kliedza. - Nožēlojamais karalis! Man tiešām būtu prieks, ja kāds mani šeit nogalinātu, lai uz mūžu viņu aptraipītu ar manām asinīm.

-     Klusāk, de Muī! - aiz pusatvērtajām durvīm atskanēja kāda balss. - Klusāk! Jūs var noklausīties vēl arī kāds cits.

De Muī pagriezās un ieraudzīja mētelī satinušos Alansonas hercogu, kurš pa durvīm bija izbāzis galvu, lai pārliecinātos, ka bez viņa un de Muī neviena cita gaitenī nav.

-     Alansonas hercogs! - dc Muī iesaucās. - Es esmu pagalam!

-    Gluži otrādi, - hercogs noņurdēja. - Jūs varbūt esat atradis meklēto. Lūk, pierādījums - es negribu, lai piepildītos jūsu vēlēšanās un kāds jūs šeit nogalinātu. Kāpēc izliet asinis pie Navarras karaļa durvīm? Sekojiet man!

Un hercogs atvēra lielās durvis, kuras līdz šim bija turējis pusvirus.

-             Šai istabā dzīvo divi muižnieki no manas svītas, - hercogs teica. - Šeit neviens mums netraucēs un mēs varēsim izrunāties gluži atklāti. Nāciet iekšā, monsieur.

-             Labi, augstība! - satriektais sazvērnieks teica. Un viņš iegāja istabā, kuras durvis Alansonas hercogs aizslēdza tikpat steidzami, kā to bija darījis Navarras karalis.

De Muī bija ļoti noskaities. Viņš dusmās nevaldījās un bija gatavs nolādēt visu un visus. Bet pamazām jaunā hercoga Fransuā ciešais un vēsais skatiens uz hugenotu kapteini atstāja tādu pašu iespaidu, kā ledains ūdens uz žūpu.

-     Ja es nemaldos, - viņš sacīja, - jūsu gaišība vēlas ar mani runāt?

-            Jā, monsieur de Muī, - teica Fransuā. - Lai gan jūs esat pārģērbies, jūsu seja man šķita pazīstama, bet, kad jūs sveicinājāt manu brāli Indriķi, es jūs pazinu. Tā! Tātad Navarras karalis jūs neapmierina?

-     Jūsu gaišība!

-             Būs jau labi! Runājiet vaļsirdīgi! Es esmu jūsu draugs, lai gan jūs to varbūt nezināt.

Es nezinu, ko jūsu gaišībai teikt. Tas, ko es sacīju Navarras karalim, nevar jūs interesēt. Turklāt, - de Muī piebilda, pūlēdamies to pateikt pavisam vienaldzīgi, - tie bija tikai nieki.

-            Un šo nieku dēļ jūs uzņēmāties iekļūt Luvras pilī, nežēlodams savu dzīvību, kura ir zelta vērta. Visi taču zina, ka jūs, Navarras karalis un princis Kondē esat hugenotu galvenie vadoņi.

-            Ja jūs tā domājat, augstība, tad rīkojieties ar mani tā, kā tas pienākas karaļa Kārļa brālim un karalienes Katrīnas dēlam.

-            Kāpēc tad tā? Es taču jums teicu, ka esmu jūsu draugs. Sakiet man visu taisnību.

-     Gaišība, es zvēru… > *

-            Nezvēriet, monsieur! Reformātu ticība aizliedz zvērestus, nemaz jau nerunājot par nepatiesiem zvērestiem.

De Muī savilka uzacis.

-     Ticiet man, ka es zinu visu, - hercogs atkārtoja.

De Muī turpināja klusēt.

-            Jūs vēl šaubāties? - princis laipni, bet noteikti jautāja. - Nekas, tad man vajadzēs jūs pārliecināt, mīļo de Muī. Tad jūs redzēsit, vai es būšu kļūdījies. Vai jūs nupat manam svainim Indriķim nepiedāvājāt savu un savu piekritēju palīdzību, lai nostiprinātu viņu uz Navarras karaļvalsts troņa?

Dc Muī izbailēs paskatījās hercogā.

-     Un viņš noteikti jūsu priekšlikumu noraidīja!

Izbrīnā sastindzis, de Muī turpināja klusēt.

-             Vai jūs viņam neatgādinājāt jūsu agrāko draudzību un ticību? Vai beidzot jūs nekārdinājāt Navarras karali ar tik rožainām cerībām, ka viņš gluži apmulsa - ar cerībām iegūt Francija kroni? Nē? Vai nu es

saku patiesību? Vai jūs bearnietim to nepiedāvājāt?

-         Gaišība! - de Muī iesaucās, - tas ir pārāk patiesi, ka es patlaban 4 šaubos, vai man nevajadzētu jūsu karalisko gaišību apvainot melos. Tad

mēs šajā istabā varētu izcīnīt divkauju un mūsu abu nāve briesmīgo noslēpumu paņemtu līdzi un tas nekad nenāktu gaismā.

-     Lēnāk, varonīgo de Muī, lēnāk! - Alansonas hercogs gluži mierīgi aizrādīja, dedzīgā jaunekļa draudus nemaz neievērodams. - Noslēpumsl saglabāsies vēl labāk, ja mēļš abi paliksim dzīvi. Lieciet zobena rokturi mierā un uzklausiet mani! Es jums trešo reizi atkārtoju, ka esmu jūsu draugs. Atbildiet man kā draugam! Vai Navarras karalis tiešām atteicās no piedāvājuma?

-     Jā, gaišība! Es varu atzīties, jo šī atzīšanās kaitē vienīgi man.

-      Vai, iznākdams no viņa istabas un mīdīdams savu cepuri, jūs nekliedzāt, ka viņš ir nožēlojams karalis un nav cienīgs būt jūsu vadonis?

-     Taisnība, jūsu gaišība! Tā es teicu.

-     Un jūs tā arī tagad domājat?

-     Vairāk, kā jebkad agrāk, gaišība!

- Labi, monsieur, de Muī! Sakiet man, vai es, Indriķa II dēls un Francijas kroņprincis būtu cienīgs jūsu kareivju vadonis? Vai jūs uzskatiet mani par tik godīgu, lai ticētu manam vārdam?

-     Jūs, gaišība! Jūs un hugenotu vadonis!?

-     Kāpēc ne? Jūs taču zināt, ka tagad ir atgriešanās laiki. Indriķis ir kļuvis par katoli, es varu pāriet protestantu ticībā.

-     Protams, gaišība. Bet cs tomēr gaidu jūsu paskaidrojumus…

-       Tas viss ir ļoti vienkārši. Savus politiskos principus es jums izskaidrošu divos vārdos. Mans brālis Kārlis nogalina hugenotus, lai varētu netraucēti valdīt. Mans brālis Anžū hercogs ļauj viņus nogalināt, jo viņš ir mana brāļa Kārļa mantinieks, bet karalis Kārlis, kā jūs zināt, ļoti bieži slimo. Ar mani… ir savādāk. Es nekad nebūšu Francijas karalis, jo man ir divi vecākie brāļi. Turklāt manas mātes un brāļa naids attālina mani no troņa vēl vairāk nekā dabas likums. Man nav nekādu cerību: ne uz ģimenes laimi, ne uz slavu, ne uz troni. Un man taču ir tikpat dižciltīga sirds kā maniem brāļiem. Nu, lūk, dc Muī! Ar zobenu es gribu iegūt kroni Francijas karaļvalstī, kuru viņi tagad noslīcina asinīs! Paklausieties, de Muī, ko es gribu darīt! Es gribu kļūt par Navarras karali, bet ne jau saskaņā ar mantošanas tiesībām. Lai mani ievēl. Un ievērojiet, ka jūs tam nedrikstat pretoties. Es neesmu viltus varmāka, jo mans brālis Indriķis jūsu priekšlikumus noraida un atklāti atzīst, ka Navarras karaļvalsts ir tikai sapnis. Bearnas Indriķis nevar jums dot neko; es jums došu zobenu un vārdu. Alansonas Fransuā, Francijas karaļnama princis, māk aizstāvēt savus līdzbiedrus vai sabiedrotos, sauciet, kā gribat. Nu, ko jūs atbildēsit uz manu priekšlikumu, de Muī?

-     Tas mani pārsteidza, gaišība.

-             Murns būs jāpārvar daudz šķēršļu, de Muī. Sākumā karaļa dēlam un brālim, kurš pats jums piedāvājies, neizvirziet pārāk lielas prasības.

, - Gaišība, es jums piekristu, ne mirkli nevilcinādamies, ja tas būtu atkarīgs vienīgi no manis. Mums ir padome, un kaut gan jūsu priekšlikums ir visai vilinošs, varbūt tieši tāpēc partijas vadoņi to nepieņems bez zināmiem noteikumiem.

-            Tā ir cita runa. Jūsu atbilde liecina, ka jūs esat godīgs un uzmanīgs cilvēks. No manas sarunas ar jums varat spriest par manu godīgumu. Izturieties pret mani kā pret cilvēku, kuru cienī, nevis kā pret princi, kuram melo. De Muī, vai man ir cerības?

-             Ticiet man, gaišība, ja jūs gribat zināt manas domas, tad varu jums apgalvot, ka pēc tam, kad Navarras karalis manu priekšlikumu noraidīja, jūsu sekmes ir nodrošinātas. Bet es vēlreiz atkārtoju, ka man katrā ziņā jāaprunājas ar mūsu galvenajiem vadoņiem.

-             Tad dariet to, - teica Alansonas hercogs. - Kad jūs dosit man atbildi?

De Muī klusēdams paskatījās uz princi. Likās, ka viņš bija kaut ko apņēmies un tāpēc teica:

-             Gaišība, dodiet man savu roku! Lai Francijas dēla roka pieskaras manai, tad es ticēšu, ka tā nav nodevība.

Princis spēcīgi saspieda dc Muī roku.

-             Tagad es esmu apmierināts, augstība, - jaunais hugenots teica. - Ja mūs kāds nodos, es jūs aizstāvēšu. Citādi es par jums negalvoju.

-             Kam jūs visu to stāstīsit, de Muī, pirms neesat man pateicis, kad jūs dosit atbildi?

-             Tad jūs dabūtu zināt, kur atrodas mūsu vadoņi. Ja es teiktu, ka šovakar, kad jūs zinātu, ka viņi atrodas Parīzē.

Pie šiem vārdiem de Muī cieši ieskatījās jaunā prinča viltīgi zibošajās acīs.

-             Labi, labi, - hercogs teica. - Es redzu, jūs vēl arvien šaubāties, de Muī. Protams, es nevaru prasīt, lai jūs man uzreiz uzticētos. Vēlāk jūs iepazīsit mani labāk. Mūs saistīs kopējas intereses, un tad jūsu aizdomas gaisīs. Tātad šovakar es saņemšu atbildi?

-            Jā, gaišība, šovakar! Mums nav laika vilcināties. Kur es jūs varēšu satikt?

-     Luvras pilī, šai pašā istabā.

-            Bet šai istabā taču kāds dzīvo? - sacīja de Muī, ar acīm norādīdams uz divām gultām, kas stāvēja viena pretī otrai.

-     Jā, šeit dzīvo divi mani muižnieki.

-              Augstība, man liekas, ka no manas puses būtu neprāts vēlreiz apmeklēt Luvru.

-     Kāpēc?

-             Ja es nespēju noslēpties no jūsu augstības gaišajām acīm, tad ari citi var mani pazīt. Bet es tomēr ieradīšos Luvrā, ja jūs izpildīsit manu lūgumu.

-     Kādu?

-     Dodiet man apliecību!

-             De Muī, - teica hercogs, - ja pie jums atradīs manu apliecību, jūs tas neglābs, bet es būšu pazudis. Jūsu labā es kaut ko varu darīt tikai ar vienu noteikumu: citu acīs mums jābūt svešiniekiem. Ja par mūsu attiecībām uzzinās mans brālis vai māte, tas man maksās dzīvību. Manas personīgās intereses prasa, lai es jūs aizsargātu. Man jāpatur brīvas rokas, jārīkojas slepenībā, tikai tad es jums varēšu dot solīto. Neaizmirstiet to! Vēlreiz drosmi! Paļaujieties uz maniem vārdiem un šovakar ierodieties Luvras pilī!

-             Kā lai es ierodos? Es taču nevaru ierasties Luvrā šādā apģērbā. Tas derīgs priekšistabā vai pagalmā. Ja es uzvilkšu savas drēbes, būs vēl ļaunāk, tad mani tūdaļ pazīs.

-     Pagaidiet, es pameklēšu… Lūk!

Pārskatījis istabu, hercogs pamanīja gultā nomesto la Mola krāšņo tērpu - grezno, ar zeltu izšūto ķirškrāsas mēteli, cepuri ar baltu spalvu un zelta un sudraba margrietiņām izšūtu saiti, kā arī baltu atlasa kamzoli.

-              Vai jūs redzat šo kamzoli? - hercogs jautāja. - Tas ir mana galminieka un lielā švīta grāfa de la Mola apģērbs. Viņa uzvalks galmā sacēla veselu pārsteiguma vētru un tajā la Molu pazīst jau no tālienes. Es jums iedošu viņa drēbnieka adresi. Samaksājiet drēbniekam divkāršu cenu un vakarā jūs saņemsit tādu pašu tērpu.

Tiklīdz Alansonas hercogs bija to izteicis, tā gaitenī atskanēja soļi un kāds slēdza vaļā durvis.

-            Kas tur ir? - sauca hercogs, mezdamies pie durvīm un aizgrūzdams aizbīdni.

-             Velns un elle! - aiz durvīm kāds dusmojās. - Dīvains jautājums. Kas gan esat jūs? Ir nu gan joks! Es ierodos savā mājā un man prasa, kas es esmu!

-     Tas esat jūs, monsieur de la Mol?

-     Protams, es. Bet jūs?

Kamēr la Mols brīnījās, kas aizņēmis viņa istabu, Alansonas hercogs, ar vienu roku turēdams aizbīdni un ar otru aizklādams atslēgas caurumu, pagriezās pret de Muī.

-     Vai jūs pazīstat grāfu de la Molu? - viņš jautāja.

-     Nē, gaišība.

-     Bet viņš jūs?

-     Nedomāju.

-            Tad viss ir kārtībā. Tomēr jūs labāk pagriežaties un izliekaties, ka lūkojaties pa logu.

Alansonas hercogs vēlreiz paskatījās uz dc Muī un, redzēdams, ka viņš pagriež muguru, atvēra durvis.

-             Jūsu augstība! - pārsteigtais la Mols iesaucās, kāpdamies atpakaļ. - O, atvainojiet, gaišība, atvainojiet!

-             Nekas, monsieur, nekas. Man ievajadzējās jūsu istabu, lai pieņemtu kādu cilvēku.

-            Lūdzu, augstība! Atļaujiet tikai man paņemt mēteli un cepuri. Šonakt Grēva laukumā man uzbruka laupītāji un tos nozaga.

-            Tiešām, grāf, jūsu uzvalks ir ļoti cietis, - Alansonas hercogs smaidīja, pats pasniegdams la Molam prasītos apģērba gabalus. - Droši vien jums ir bijusi darīšana ar veikliem puišiem!

La Mols saņēma mēteli un cepuri, palocījās un izgāja priekšistabā, nemaz nepainteresējies, ko hercogs dara viņa istabā. Luvrā valdīja paradums, ka prinči izmanto viena otra uzticama muižnieka istabu, lai satiktos ar personām, kuras savā dzīvoklī nebija izdevīgi uzņemt.

Dc Muī piegāja pie hercoga, un viņi abi sāka klausīties, kad la Mols aizies. Viņš pats tos izglāba no neziņas. Sakārtojis apģērbu, la Mols vēlreiz pienāca pie durvīm un uzprasīja:

-     Atvainojiet, augstība, vai jūs neesat redzējis grāfu Kokonnu?

-     Nē, grāfa kungs. Dīvaini. Viņam taču šorīt jābūt sardzes dienestā.

-     Tad viņš būs nogalināts, - ai/iedams norūca la Mols.

Hercogs brīdi klausījās viņa soļu gaistošā troksnī, tad atvēra durvis un sacīja de Muī:

-     Palūkojieties viņā labi un papūlaties piesavināties viņa cēlo gailu.

-             Es darīšu visu iespējamo, kaut gan cs neesmu dāmu mednieks, bet tikai kareivis, - de Muī atteica.

-              Ņemiet vērā, - hercogs piekodināja, - es ap pusnakti jūs gaidīšu šajā gaitenī. Ja abu kavalieru istaba būs brīva, es jūs pieņemšu tajā; ja ne, mēs atradīsim citu.

-     Labi, gaišība.

-     Tātad šovakar, pirms pusnakts!

-     Šovakar, pirms pusnakts.

-             Vēl, de Muī, atcerieties! Kad ejat, viciniet labo roku, tas ir grāfa dc la Mola paradums.

## XXIV. Tizona un Klošperšē iela

La Mols gandrīz skriešus metās ārā no Luvras pils un devās uz Parīzi meklēt nabaga Kokonnu.

Vispirms viņš gāja uz maitre Hurjēra viesnīcu Arbrsekas ielā. Pēdējā laikā Kokonna bija ļoti aizrāvies ar Amoru, Bakhu un Cerēru un pielūdza gan vienu, gan otru. Varēja būt, ka, šos jaukumus medīdams, viņš bija iemaldījies "Skaistajā zvaigznē".

Bet tur pjemontietis nebija. La Hurjērs nebija aizmirsis doto solījumu un diezgan laipni la Molam piedāvāja brokastis. Lai gan viņu bija pārņēmis nemiers, mūsu muižnieks brokastis notiesāja ar lielu apetīti.

Apmierinājis izsalkumu, viņš atkal sāka meklēt Kokonnu. Grēva laukuma tuvumā la Mols ieraudzīja to vietu, kur, kā viņš bija teicis Alansonas hercogam, naktī bija uzbrukuši laupītāji.

Cīņas vietā la Mols atrada savas cepures spalvu. Ar skumjām to aplūkodams, viņš izdzirda smagus soļus un kāda rupja balss uzkliedza, lai dodot ceļu. La Mols, pacēlis galvu, ieraudzīja nestuves, kurām pa priekšu gāja divi pāži, un kuras pavadīja ieročnesējs.

La Molam nestuves šķita pazīstamas un viņš strauji atkāpās.

-             Grāf de la Mol! - atskanēja maiga balss un daiļa, atlasbalta roka pavēra nestuvju aizkarus.

-     Jā, kundze, tas esmu es, - palocīdamies atbildēja la Mols.

-            Jums rokā ir spalva, - dāma nestuvēs turpināja. - Vai tik jūs neesat iemīlējies, manu dārgo grāf, un nemeklējat pazaudētās pēdas?

-            Jā, augstība, es patiesi esmu neprātīgi iemīlējies, - la Mols atbildēja. - Bet šoreiz es atradu savas pēdas, kaut gan tās nemeklēju. Vai es drīkstu vaicāt, kā jūsu majestāte jūtas?

-             Pavisam labi, grāf. Nekad es vēl neesmu jutusies tik apmierināta. Liekas, ka tas ir tāpēc, ka es visu nakti pavadīju kādā vientuļā klosterī.

-     Klosterī? - jautāja la Mols, uzmezdams Margeritai dīvainu skatienu.

-     Kas tur ko brīnīties?

-     Vai es nebūšu pārdrošs, jautādams - kurā?

-             Protams, monsieur, tas nav nekāds noslēpums: es biju Parādīšanās ordeņa klosterī. Bet ko jūs šeit darāt, turklāt tik uztraukts?

-             Madame, arī es nakti pavadīju vientulībā, turklāt minētā klostera tuvumā. Tagad cs meklēju pazudušo draugu un atradu šo spalvu.

-     Vai tā pieder jūsu draugam? Jūs mani baidāt. Tā ir bīstama vieta.

-             Nomierinieties, majestāte, spalva pieder man. Es to pazaudēju ap pieciem rītā, glābdamies no četriem bandītiem, kuri, šķiet, ļoti gribēja mani nonāvēt.

Margerita izbailēs gandrīz vai iekliedzās.

-     Pastāstiet, kā tas notika? - viņa lūdza.

-             Ļoti vienkārši, kundze. Kā jau cs jūsu majestātei teicu, pulkstenis bija pieci no rīta…

-     Un piecos rītā jūs jau atstājāt pili?

-    Piedodiet, majestāte, - la Mols atbildēja, - es vēl nebiju tur atgriezies.

-             O, grāfa kungs, atgriezties mājās piecos rītā ir pārāk vēls laiks! - Margerita rājās ar zobgalīgu smaidu, ko la Mols atzina par apburošu. - Jūs bijāt pelnījis sodu.

-            Es jau ari nesūdzos, augstība, - padevīgi palocījies, la Mols atbildēja. - Ja mani arī būtu nogalinājuši, pat tad es būtu simtreiz laimīgāks, nekā to esmu pelnījis. Tātad, es atgriezos pārāk vēlu, vai pārāk agri - kā vēlaties, - no tā laipnā nama, kur pavadīju nakti. Pēkšņi aiz kādas mājas stūra parādījās četri nelieši un dzinās man pakaļ, draudēdami ar dīvaini gariem nažiem. Man bija jāglābjas bēgot, jo biju aizmirsis savu zobenu.

-              O, es saprotu, - Margerita sacīja, turklāt viņas sejiņa bija gluži naiva. - Jūs ejat pēc sava zobena.

La Mols uzmanīgi paskatījās uz karalieni, it kā viņā būtu radušās kādas šaubas.

-             Es to labprāt darītu, - viņš teica, - jo mana zobena asmens nav peļams, bet es nezinu, kur šis nams atrodas.

-    Kā, monsieur* - Margerita iesaucās. - Jūs nezināt, kur pārnakšņojāt?

-     Nē, madame. Velns lai mani parauj, ja es kaut ko atceros!

-     Savādi! Tas taču ir īsts romāns!

-     Jā, kundze, mans piedzīvojums ļoti līdzinās romānam.

-     Pastāstiet to!

-     Tas būs garš.

-     Nekas, man laika ir diezgan.

-     Un ļoti neticams.

-     Vēl labāk - es esmu ļoti lētticīga.

-     Vai jūsu majestāte pavēl?

-     Jā, ja tas ir nepieciešams!

-            Es paklausu. Vakar vakarā, atvadījušies no divām burvīgām dāmām, ar kurām es un Kokonna pavadījām vakaru Senmišela ielā, mēs devāmies" pie maitre la Hurjēra ēst vakariņas.

-     Kas tas par Hurjēru?

-           Maitre la Hurjērs, kundze, - atbildēja la Mols, atkal mazliet neuzticīgi palūkodamies uz Margeritu, - maitre la Hurjērs ir saimnieks viesnīcā "Skaistā zvaigzne" Arbrsekas ielā.

-            Labi. Tātad jūs ar savu draugu Kokonnu pie maitre la Hurjēra ēdāt vakariņas?

-           Jā, majestāte, ar savu draugu Kokonnu. Pēkšņi ienāca kāds svešinieks un pasniedza mums katram pa zīmītei.

-     Vai ar vienādu saturu?

-            Jā! Tur bija tikai daži vārdi: "Jūs gaida Svētā Antonija ielā, iepretim Žuī ielai."

-     Vai zīmītes bija bez paraksta? - Margerita prašņāja.

-             Nē. Paraksta vietā stāvēja trīs brīnišķīgi vārdi, daudzzīmīgi, vilinoši vārdi.

-     Kas tie biia nar vārdiem?

-     Eross, Kupidons, Amors.

-     Tie tiešām ir skaisti vārdi. Vai viņi pildīja solījumu?

-     O, vēl vairāk, tūkstoš reižu vairāk! - la Mols sajūsmā gavilēja.

-             Turpiniet! Es gribu zināt, kas ar jums notika Svētā Antonija ielā, iepretim Žuī ielai.

-              Ar mutautiņiem rokās mūs tur sagaidīja divas kalpones. Viņas uzstāja, lai mēs atjaujam aizsiet acis. Jūs, majestāte, sapratīsit, ka mēs nepretojāmies, bet paklausījām bez bailēm. Mana ceļvede aizveda mani pa kreisi, bet mans draugs aizgāja labi. Tur mēs šķīrāmies.

-     Kas notika tālāk? - Margerita jautāja, cerēdama jauno grāfu pieķert.

-              Nezinu, kurp aizveda manu draugu, var būt, ka uz elli. Es gan nokļuvu paradīzē.

-     No kurienes jūs pārāk lielās ziņkārības dēļ izdzina?

-              Gluži pareizi, kundze, jūs ļoti labi zīlējat. Nepacietīgi es gaidīju rītausmu, lai redzētu, kur cs īsti atrodos, bet puspiecos atkal ienāca tā pati kalpone, aizsēja man acis un izveda mani no nama. Panākusi līdzi apmēram simts soļus, viņa mani nozvērināja nenoņemt no acīm saiti, pirms nebūšu noskaitījis līdz piecdesmit, un aizgāja. Es noskaitīju līdz piecdesmit, noņēmu saiti un redzēju, ka atrodos uz Svētā Antonija ielas, iepretīm Žuī ielai.

-     Un tad?

-              Tad, kundze, es jutos tik laimīgs, ka nemaz neievēroju, ka man uzbrūk četri nelieši, no kuriem ar pūlēm varēju atrauties. Bet tagad, kad esmu atradis šo spalvu, mana sirds priekā dreb.

Spalvu es uzglabāšu kā aizvadītās svētlaimīgās nakts dārgāko piemiņu. Tikai viens gan manu prieku mazina… Es nezinu, kur atrodas mans draug§.

-     Vai viņš Luvrā nav atgriezies?

-     Nē, kundze. Es viņu nesekmīgi izmeklējos visur.

La Mols noskumis izpleta rokas, turklāt viņa mētelis atvērās, atsedzot stipri saplēsto kamzoli.

-     Mans Dievs, kāds gan izskatās jūsu kamzolis! - Margerita iesaucās.

' - Jā, kamzolis ir nožēlojams, - atbildēja la Mols, kuram nebija

patīkami, ja kāds to redzēja. - Redziet, kundze, redziet!

-            Kāpēc neuzvilkāt citu kamzoli, kad bijāt atgriezies Luvrā? - karaliene prasīja.

-     Mana istaba bija aizņemta.

-            Jūsu istaba aizņemta? - Margerita brīnījās un viņas acīs atplaiksnījās ziņkāre. - Kas tur varēja būt?

-     Viņa gaišība…

-     Tss! - Margerita viņu pārtrauca.

Jauneklis apklusa.

-     Kas pavada manas nestuves? - karaliene latīniski jautāja.

-     Divi nāži un ieročnesējs - la Mols taiā pašā valodā atbildēia

-     Lieliski, tie ir mežoņi! Sakiet, la Mol, ko jūs savā istabā salikāt?

-     Hercogu Fransuā.

-     Ko viņš tur darīja?

-     Nezinu.

-     Kas vēl tur bija?

-     Kāds svešinieks.

-             Dīvaini, - Margerita brīnījās. - Un jūs apgalvojat, ka jūsu draugs Kokonna nav atrodams? - viņa turpināja franciski.

-             Es neatradu, un jūsu majestātei par to jau ziņoju. Tāpēc esmu ļoti nobēdājies.

-             Labi, - Margerita nopūlās, - es jūs vairs neaizkavēšu. Man tomēr liekas, ka jūsu draugs drīz vien atradīsies arī bez meklēšanas. Tomēr - meklējiet vien!

Karaliene pielika pie lūpām pirkstu. Ja šī kustība nenozīmēja klusēšanu, tad tā nozīmēja kaut ko citu, kas jaunekli ļoti sajūsmināja.

Nestuves turpināja ceļu, bet la Mols, gribēdams savu meklēšanu pabeigt godam, iegriezās Svētā Antonija ielā. Iepretim Žuī ielai viņš apstājās.

Pagājušajā naktī šai vietā divas kalpones viņam un Kokonnam bija aizsējušas acis. Viņš pagriezās pa labi, noskaitīja divdesmit soļus un atradās pie kāda nama vai, pareizāk būtu teikt - pie kādas sienas, aiz kuras atradās liels nams. Sienai pa vidu bija lielām dzelzs naglām apkaltas durvis.

Nams atradās šaurajā Klošperšē ieliņā, kura sākās no Svētā Antonija ielas un iziet uz Ruā de Sisila ielu.

-            Velns lai parauj! - la Mols iesaucās. - Tas ir tas pats… esmu gatavs zvērēt… Iedams, es sataustīju naglotās durvis un tad bija jāuzkāpj pa diviem pakāpieniem. Cilvēks, kurš kliedza: "Palīgā!" un kuru pēc tam Ruā dc Sisila ielā nogalināja, šeit pieskrēja tieši tajā brīdī, kas es liku kāju uz pirmā pakāpiena. Palūkosimies!

La Mols piegāja pie durvīm un pieklauvēja. Durvis atvērās un tajās parādījās ūsains sētnieks.

-     Was ist das! - sētnieks jautāja.

"Oho, tas, liekas, ir vācietis," - la Mols nodomāja un ļoti laipni teica:

-     Es gribētu dabūt savu zobenu, kuru es šai namā šonakt atstāju.

-     Ich verstehe nicht, - sētnieks atbildēja.

-     Savu zobenu… - la Mols atkārtoja.

-     Ich verstehe nicht!

-     Kuru es atstāju… Savu zobenu, kuru cs atstāju…

-     Gehe zum Teufel!

Un sētnieks aizcirta durvis la Molam tieši deguna priekšā.

-             Velns un elle! - la Mols iesaucās. - Ja man būtu zobens, es labprāt šo nelieti būtu nodūris!

Viņš devās tālāk pa Ruā de Sisila ielu, nogriezās pa labi, pagāja apmēram piecdesmit solus, atkal pagriezās pa labi un atradās mazajā Tizona ieliņā, kura gāja līdztekus Klošperšē ielai un bija tai ļoti līdzīga. Tas tik bija joks! Nenogājis pat trīsdesmit soļus, viņš ieraudzīja sienu ar lielām dzelzs naglām apkaltām durvīm un diviem pakāpieniem. Likās, ka Klošperšē iela vēlreiz bija atgriezusies, lai palūkotos uz la Molu.

La Molam ienāca prātā, ka viņš varēja sajaukt virzienus un tāpēc pieklauvēja pie durvīm, apņēmies jautāt to pašu. Lai kā arī viņš dauzīja pa durvīm, neviens tās pat neatvēra. La Mols vairākas reizes apstaigāja abas durvis un secināja, ka namam ir divas izejas: uz Klošperšē un Tizona ielu. Bet šis visai loģiskais slēdziens nevarēja atdot viņam zobenu, kā arī norādīt, kur meklējams pazudušais draugs.

Vienu brīdi viņš bija gatavs pirkt jaunu zobenu un nodurt nejauko sētnieku, kurš stīvējās un runāja tikai vāciski, bet tad viņš no šīs domas atteicās. Tas taču bija Margeritas sētnieks, un, ja viņa to tur, tad tas nav bez iemesla, un sētnieku pazaudēt viņai gan nebūtu patīkami. Nekādā ziņā la Mols negribēja sagādāt nepatikšanas Margeritai.

Lai nekristu kārdināšanā, apmēram divos pēcpusdienā viņš atgriezās Luvrā.

Šoreiz istaba nebija aizņemta. Kāds bija viņa pārsteigums, kad viņš blakus savam atlasa kamzolim ieraudzīja grezno zobenu, kuru bija atstājis Klošperšē ielā.

- O, tā taču ir īsta burvestība! - viņš iesaucās, bet tad nopūzdamies piebilda: - Ak, kaut nabaga Kokonnu varētu atrast tikpat viegli kā zobenu!

Stundas divas vai trīs vēlāk, kad la Mols bija apstaigājis mūra sētas ieslēgto namu, atvērās tās durvis, kuras izgāja uz Tizona ielu. Pulkstenis bija pieci pēcpusdienā un bija jau gandrīz satumsis.

Pa durvīm iznāca garā zvērādām apšūtā mētelī cicši satinusies jauna sieviete un ātri steidzās pa Ruā de Sisila ielu. Sasniegusi Aržansonas pili, viņa pieklauvēja pie vārtiņiem, kuri nekavējoties atvērās, cauri tiem izgāja uz vecās Ru de Tempļa ielas, sasniedza apakšzemes eju, kas veda uz Gīzu pili, atslēdza vārtiņus ar slēdzeni, kuru izņēma no kabatas, un pazuda.

Pusstundu vēlāk pa durvīm, kas apkaltas ar naglām, iznāca kāda kalpone un jauns cilvēks ar aizsietām acīm. Viņa noveda jaunekli līdz Žofruālanjē un Morteljerī ielas stūrim, piekodinādama, lai viņš saiti nenoņem, pirms nebūs noskaitījis līdz piecdesmit.

Jauneklis paklausīgi izpildīja pavēli un, noskaitījis līdz piecdesmit', noņēma no acīm saiti.

-Mordieul - viņš iesaucās, apskatīdams apkārtni. - Lai mani pakar, ja es zinu, kur iekļuvu! Seši! - viņš noteica, izdzirdis sitam Dievmātes katedrāles pulksteni. - Kas gan noticis ar nabaga la Molu? Steigšos uz Luvru, varbūt tur kaut ko uzzināšu.

Kokonna metās skriešus pa Morteljērī ielu un sasniedza Luvru tikpat ātri, kā to būtu veicis labs jājamais zirgs. Viņš izvaicāja sargkareivi un apkalpotāju. Šveicietis stāvēja sardzē no paša rīta, bet neviena nebija redzējis. Apkalpotājs gan teica, ka la Molu redzējis, bet arī viņš neko noteiktu neapgalvoja.

Kokonna uzskrēja pa trepēm otrajā stāvā un atrāva savas istabas durvis. Te viņš atrada tikai la Mola kamzoli, kas pjemontieša bailes tikai vairoja.

Viņš atcerējās la Hurjēru un devās uz viesnīcu "Skaistā zvaigzne". La Hurjērs bija la Molu redzējis: viņš bija šeit brokastojis. Šī vēsts Kokonnu nomierināja. Viņš bija izsalcis, tāpēc palūdza sev vakariņas.

Tieši tagad Kokonnam bija laba ēstgriba: prāts mierīgs, bet vēders - tukšs. Tāpēc viņa gardās vakariņas ieilga līdz astoņiem. Izdzēris divas pudeles Anžū vīna, kas bija salds un ārkārtīgi patīkams, viņš atkal devās meklēt la Molu. Pēc bagātīgajām vakariņām viņa draudzības jūtas bija daudzkārt vairojušās, un uz ielas viņš nevienu vien reizi uzgrūdās garāmgājējiem.

Pagāja stunda. Tai laikā Kokonna jau bija paspējis apskriet Grēva piekrasti, ostu, Svētā Antonija, Tizona, Klošperšē un pārējās apkārtējās ielas. Pēkšņi viņš atcerējās kādu vietu, kur tam agri vai vēlu vajadzēja savu draugu satikt - tie bija Luvras vārti.

Līdz Luvrai vairs nebija ne simts soļu, kad Kokonna pārsteigumā apstājās. Luktura vājajā gaismā pie uzvelkamā tilta viņš tālumā ieraudzīja sava drauga ķirškrāsas mēteli un balto spalvu. Atņēmis sargkareivja sveicienu, tas kā rēgs pazuda vārtu tumsā.

Slavenais ķirškrāsas mētelis pēdējā laikā bija kļuvis tik pazīstams, ka te nebija ko šaubīties.

-     Mordieul - iesaucās Kokonna. - Tas taču ir viņš! Hei, la MolL*. Mīļais draugs!… Velns lai parauj! Man liekas, ka es nevaru žēloties par vāju balsi. Kā gan viņš nedzirdēja? Par laimi, arī kājas man nav sliktas, - es viņu noķeršu.

Vienā mirklī Kokonna nokļuva līdz Luvras pilij. Bet viņam nelaimējās. Viņš vēl atradās pagalmā, kad cilvēks ķirškrāsas mētelī jau iegāja pils vestibilā.

-    Hei, la Mol! - kliedza Kokonna, mezdamies bēglim pakaļ. - Pagaidi mani, tas esmu es - Kokonna! Pie velna, kas tevi trenc?

Tiešām - cilvēks sarkanajā mētelī lidoja pa trepēm kā spārnots.

-     O, tātad tu negribi mani uzklausīt! - Kokonna uzkliedza.

-       Es tev neesmu vajadzīgs, tu dusmojies uz mani? Velns ar tevi, mordieul Man vairs nav spēka!

Kokonna stāvēja lejā pie trepēm un lādēja bēgli; paskriet viņš vairs nevarēja. Ar acīm viņš vēl to pavadīja un redzēja, viņš uzkāpj otrajā stāvā, kur atradās karalienes Margeritas istabas. Atvērās durvis, un kāda sieviete paņēma Kokonnas vajāto aiz rokas.

-             Oho! - Kokonna iesvilpās. - Liekas, tā ir karaliene Margerita, kura viņu gaidījusi. Tad tā ir pavisam cita padarīšana.

Ziņkārības dzīts, Kokonna klusām uzzagās augšā un nosēdās uz soliņa, kas bija apvilkts ar samtu.

"Es viņu šeit pagaidīšu," - viņš nolēma. "Nūja, viņš ir pie Navarras karalienes, un man būs ilgi jāgaida… Kāds aukstums, mordieul Nē, es labāk iešu uz savu istabu. Velns lai parauj, reiz taču viņš atgriezīsies!"

Tiklīdz viņš gribēja savu apņemšanos īstenot, tā virs galvas otrajā stāvā atskanēja viegli soļi un kāds sāka jautri svilpot Kokonnam tik labi pazīstamo dziesmiņu. Kokonna izstiepa kaklu un sāka skatīties.

Nācējs bija la Mols, kurš patlaban kāpa lejā pa trepēm no augšstāva, kur atradās viņu kopējā istaba. Ieraudzījis Kokonnu, viņš klupšus krišus metās lejup pa trepēm un metās tam krūtīs.

-    Mordieu, tas esi tu! - Kokonna izsaucās. - Kā tu iznāci no turienes?

-     No Klošperšē ielas?

-t Nē, es nerunāju par noslēpumaino māju.

-     No kurienes tad?

-     No karalienes.

-     No karalienes?

-     Jā, no Navarras karalienes.

-     Es pie viņas nebiju.

-     Nestāsti niekus!

-              Dārgo Anibāl, tu maldies, - sacīja la Mols. - Es tikko iznācu no mūsu istabas, kur cs tevi gaidīju jau divas stundas.

-     Tātad es tevi Luvras pagalmā neķēru?

-     Kad?

-     Nupat.

-     Nē.

-              Vai tad tu neskrēji pa šīm trepēm, it kā tevi vajātu vesels bars velnu?

-     Nē.

-             Mordieul - iesaucās Kokonna. - "Skaistās zvaigznes" vīns nemaz nav tik stiprs, lai es tik traki noreibtu. Tici man: pie Luvras vārtiem es redzēju tavu ķirškrāsas mēteli un balto spalvu, es tev sekoju līdz šīm trepēm. Augšā tavu mēteli, spalvu un roku, kuru tu mētāji tikpat stipri kā parasti, sagaidīja kāda dāma, kura man likās esam Navarras karaliene. Viņa kopā ar tevi pazuda kādās durvīs, kuras, man šķiet, ved pie daiļās Margeritas.

-             Velns lai parauj! - nobālis iesaucās la Mols. - Vai tad viņa mani varētu krāpt?

-             Liekas gan, - atteica Kokonna. - Dari, kā zini, tikai nestāsti, ka es esmu pārskatījies.

La Mols, sažņaudzis galvu rokās, brīdi svārstījās starp godbijību un greizsirdību. Beidzot uzvarēja greizsirdība. Viņš metās pie norādītajām durvīm un sāka tās neganti dauzīt, nemaz neievērodams, ka šāds troksnis šajā vietā ir nepieklājīgs.

-        Pielūko, mūs apcietinās! - sacīja Kokonna. - Nekas, nav jau liela nelaime, būs diezgan patīkami! Saki, la Mol, vai tad Luvrā tiešām spokojas? %

-        Nezinu, - atbildēja la Mols, kas bija bāls kā spalva pie viņa cepures, - bet man arvien gribējās redzēt spoku un tagad es likšu lietā visus spēkus, lai ar viņu satiktos vaigu vaigā.

-         Man arī nekas nav pretī, - teica Kokonna, - tikai klauvē lēnāk, citādi mēs dabūsim vēl kādu rēgu uz kakla.

Lai gan la Mols vārījās dusmās, tomēr viņš ievēroja drauga padomu un sāka klauvēt pieklājīgāk.

## XXV. Ķirškrāsas mētelis

Kokonna nebija maldījies. Dāma, kura bija aizturējusi cilvēku ķirškrāsas mētelī, tiešām bija Navarras karaliene. Kavalieris ķirškrāsas mētelī, kā lasītājs būs jau uzminējis, nebija neviens cits kā drošsirdīgais de Muī. Pazinis Navarras karalieni, jaunais hugenots saprata, ka noticis pārpratums. Bet viņš nolēma neteikt ne vārda, baidīdamies, ka Margerita sāks kliegt un viņu nodos. Viņš uzskatīja, ka izdevīgāk ir doties līdzi daiļajai pavadonei uz viņas istabām.

Margerita maigi saņēma de Muī roku, puskrēslā to noturēdama par la Molu, un, noliekusies viņam pie auss, latīniski iečukstēja:

-     Es esmu viena. Nāc, dārgais!

Nekā neatbildējis, de Muī ļāva sevi vest. Bet tiklīdz durvis aiz viņiem aizvērās un viņi atradās gaišākajā priekšistabā, Margerita tūdaļ pamanīja savu kļūdu. Karaliene viegli iekliedzās. Bet šoreiz tas jaunajam hugenotam vairs nevarēja kaitēt.

-    Monsieur, de Muī! - atkāpdamās viņa iesaucās.

-        Jā, augstā kundze, - atbildēja de Muī.- Es jūs lūdzu atļaut man aiziet un neteikt nevienam, ka es atrodos Luvrā.

-    O, monsieur de Muī! - Margerita atkārtoja. - Es esmu pārskatījusies!

-       Es saprotu! Jūs, majestāte, noturējāt mani par Navarras karali. Man ir līdzīgs augums un pie cepures tāda pat spalva, un daudzi, lai man izpatiktu, apgalvo, ka es esot ļoti līdzīgs viņa majestātei.

Margerita uzmanīgi palūkojās uz de Muī.

-     Vai jūs saprotat latīniski? - viņa jautāja.

-     Kādreiz sapratu. Tagad gan būšu piemirsis, - jauneklis atbildēja.

Margerita pasmaidīja.

-            Monsieur de Muī, es mācēšu klusēt, - viņa teica. - Tā kā es zinu, ko jūs Luvrā meklējat, tad, ja tikai jūs vēlaties, varu jūs aizvest pie šīs personas bez jebkādām bailēm.

-     Piedodiet, kundze! Man liekas, ka jūs maldāties…

-             Kā tā? - iesaucās Margerita. - Vai tad jūs nemeklējat Navarras karali?

Nē, kundze! Man jāatzīstas, ka no Navarras karaļa man Luvrā jāvairās visvairāk.

-             Klausieties, de Muī, - sacīja pārsteigtā Margerita, - līdz šim es jūs uzskatīju par vienu no nesamierināmākajiem hugenotu partijas vadoņiem, par vienu no visuzticamākajiem mana vīra piekritējiem. Vai es maldos?

-             Jūs neesat maldījusies, augstība. Vēl šorīt es biju tāds, kā jūs par mani domājat.

-     Kas jūs piespieda mainīt uzskatus?

-             Madame, - teica de Muī, - neprasiet no manis atbildi un atļaujiet jums izteikt manu padevību.

Un de Muī, zemu palocījies, devās uz durvīm, bet Margerita viņu aizturēja.

-             Bet ja nu es lūgtu paskaidrojumus? - viņa teica. - Ceru, ka uz manu vārdu jūs varat paļauties.

-     Diemžēl, es jums nevaru neko paskaidrot, godātā kundze.

-     Tomēr, monsieur…

-             Majestāte, jūs varat mani nonāvēt, bet nevarat piespiest nodot manus jaunos draugus.

-              Bet jūsu vecie draugi? Vai uz viņiem jūs vairs nemaz nevarai paļauties?

-             Uzticīgiem, jā; bet tiem, kuri nodevuši ne vien mūs, bet arī sevi - ne.

Uztraukusies par de Muī vārdiem, Margerita droši vien viņam vēl būtu kaut ko jautājusi, bet šajā brīdī ieskrēja Gijona.

-     Navarras karalis! - viņa sauca.

-     No kurienes viņš nāk?

-     Pa slepeno gaileni.

-     Izvadi šo kungu pa otrām durvīm.

-     Tas nav iespējams, kundze! Vai dzirdat?

-     Klauvē?

-     Jā, pie otrām durvīm.

-     Kas tur klauvē?

-     Nezinu.

-     Paskaties un paziņo man!

-            Madame, - de Muī ierunājās, - es atļaušos aizrādīt, - ja Navarras karalis atrod mani šeit šādā laikā un ģērbā - es esmu pazudis!

Margerita paņēma de Muī pie rokas, un aizveda viņu uz pazīstamo kabinetu.

-             Ejiet iekšā! - viņa teica. - Tur jūs jutīsities tikpat drošs kā savās mājās.

De Muī iegāja kabinetā un, tiklīdz bija paspējis aizvērt durvis, tā ienāca Indriķis.

Šoreiz Margeritai uztraukums nebija jāslēpj: liela neattiecās uz mīlu. Viņa tikai bija mazliet skumja un norūpējusies.

Indriķis to tūdaļ ievēroja.

-     Jūs bijāt aizņemta? - viņš vaicāja.

-     Es… sire, es vienkārši aizsapņojos.

-            Jauka nodarbošanās, madame. Jūs izskatāties burvīga! Arī es sapņoju. Tikai jūs to darāt vientulībā, bet es atnācu savus sapņus pastāstīt jums.

Margerita karalim mīļi uzsmaidīja un norādīja uz krēslu, pati apsēzdamās uz glīta melnkoka sēdekļa. Abi laulātie draugi kādu brīdi klusēja. Indriķis pirmais pārtrauca klusumu.

-             Es atcerējos, - viņš teica, - ka mūsu nākotnes sapņi ir visai līdzīgi. Kaut arī mēs kā vīrs un sieva viens no otra esam tik tālu, taču rūpes par mūsu abu likteni mūs tuvina.

-     Tiesa gan, sire.

-              Ja es nemaldos, jūs man solījāties būt ne tikai mana uzticamā sabiedrotā, bet arī aktīva līdzkarotāja cīņā par mūsu abu labāku nākotni?

-             Jā, sire, un man ir tikai viens lūgums: ķeraties ātrāk pie iecerētā un dodiet man iespēju strādāt.

-            Jūsu vēlēšanās man patīk. Tai dienā, kurā, pateicoties jūsu drošajai aizbildniecībai, es sāku ccrēt, ka mani atstās dzīvu, es izdomāju kādu plānu. Liekas, ka jūs taču nekad neiedomājāties, ka cs no šī plāna varētu atteikties?

-            Sire, es nešaubos, ka jūsu bezrūpība ir tikai izlikšanās. Es ticu nc vteu astrologu pareģojumiem, bet arī jūsu ģēnijam.

Ut ko jūs darītu, ja kāds šos nodomus gribētu izjaukt, draudētu mūs pazemot vēl vairāk nekā tagad?

-             Es cīnītos jums līdzās - slepeni vai atklāti, - ar šo cilvēku, lai kas viņš arī būtu.

-              Liekas, ka jūs katrā laikā drīkstat apmeklēt savu brāli Alansonas hercogu? - Indriķis turpināja. - Viņš jums uzticas un ir pret jums ļoti maigs. Vai jūs tagad neieietu pie viņa un nepārliecinātos, vai viņš ar kādu slepeni neapspriežas?

Margerita nodrebēja.

-     Ar ko, sirel

-     Ar de Muī.

-      Par ko?

-     Par to, kā izjaukt mūsu, nu, vismaz manus nodomus.

-             Runājiet klusāk, sire, - sacīja Margerita, - pamezdama skatu uz kabineta pusi.

-             Oho! - Indriķis iesaucās. - Jau atkal viens! Šo kabinetu lik bieži apmeklē, ka jūsu istabas kļūst pārāk neērtas.

Margerita pasmaidīja.

-     Vai tur atkal tas pats la Mols? - Indriķis jautāja.

-     Nē, sire. Tur ir de Muī.

-               Kā? - Indriķis izsaucās priecīgā izbrīnā. - Tātad viņš nav pie Alansonas hercoga? Pasauciet viņu drīzāk, man ar viņu jārunā!…

Margerita steidzās uz kabinetu, atvēra durvis, un, paņēmusi de Muī pie rokas, atveda viņu pie Navarras karaļa.

-              Ak, kundze, - jaunais hugenots pārmetoši sacīja, viņa balsī bija vairāk skumju kā rūgtuma, - jūs mani tomēr nodevāt, kaut gan solījāties to nedarīt. Ja nu es iedomājos atriebties un savukārt pastāstu…

-              Neatriebjaties vis, de Muī, - Indriķis viņu pārtrauca, paspiezdams viņam roku, - vai vismaz uzklausiet mani līdz galam! Lūdzu, parūpējaties, lai mums neviens netraucētu, - viņš piebilda, uzrunādams karalieni.

Tiklīdz Indriķis to bija pateicis, iesteidzās pārbiedētā Gijona un kaut ko iečukstēja Margeritai ausī. Karaliene nekavējoties piecēlās un Gijonas pavadībā steidzās uz priekšistabu. Indriķis tūdaļ pārmeklēja visu istabu. Mazliet uztraukts, de Muī vēroja karaļa rīcību, drošinādams sevi, ka zobens, kas karājās viņam pie sāniem, vajadzības gadījumā pratīs saimnieku aizsargāt.

Priekšistabā Margerita ieraudzīja la Molu, kurš, neievērodams Gijonas lūgumu, bija pieprasījis viņu ielaist pie karalienes.

Kokonna stāvēja draugam aiz muguras, gatavs steigties palīgā vai aizsargāt viņa aizmuguri.

-             O, tas esat jūs, grāf de la Mol! - Margerita iesaucās. - Kas jums kaiš? Jūs esat tik bāls un drebat!

-             Grāfs dc la Mols tik stipri klauvēja pie durvīm, ka man vajadzēja atvērt, kaut gan jūsu majestāte to bija aizliegusi, - taisnojās Gijona.

-     Ko tas nozīmē? - Margerita bargi jautāja.

-            Majestāte, es jūs gribēju brīdināt, ka pie jums ienāca kāds svešinieks vai par zaglis, kas bija tērpies manā mētelī un cepurē, - la Mols teica.

-            Jūs maldāties, grāf. Jūsu mētelis ir jums mugurā un cepure - galvā, kaut gan runājat ar karalieni.

-              O, piedodiet, kundze, piedodiet! - iesaucās de la Mols, steidzīgi noņemdams cepuri. - Dievs ir mans liecinieks, ka es cienu jūsu majestāti!

-     Bet ticēt gan neticat?

-             Ko lai es daru, - la Mols žēlojās, - ka pie jums ir kāds vīrietis, kurš ģērbies tieši tāpat kā es un varbūt izmanto arī manu vārdu?…

-              Kas tas par vīrieti? - jautāja Margerita, lēni spiezdama nelaimīgā mīļākā roku. - Skatieties šurp! Es atvilkšu aizkarus, un jūs redzēsit divus cilvēkus.

To teikdama, Margerita atbīdīja ar zeltu izšūto samta aizkaru un la Mols ieraudzīja Indriķi, kurš sarunājās ar kādu nepazīstamu vīru ķirškrāsas mētelī. Kokonna, kuru ziņkārība mocīja tik stipri, it kā runa būtu par viņu pašu, arī paskatījās un pazina de Muī. Abi draugi izbrīnā apmulsa.

-             Ceru, ka tagad jūs būsit nomierinājies, grāf, - Margerita teica. - Palieciet pie manas istabas durvīm un neielaidiet nevienu. Ja kāds parādās, kaut tikai uz trepēm, brīdiniet mūs!

La Mols nomierinājās un padevīgs kā bērns izgāja gaitenī un paskatījās uz Kokonnu, kurš tāpat paskatījās uz viņu, Vēl ncaltapušies no pārsteiguma, viņi abi jau atradās aiz durvīm.

-     De Muī! - Kokonna izdvesa.

-     Indriķis! - la Mols nopūtās.

-             Dc Muī tavā ķirškrāsas mētelī, ar tavu balto spalvu un roku, kuru vēcina tāpat kā tu!

-            Jā, - la Mols atteica. - Bet ja viņi nerunā par mīlu, tad bez šaubām viņi par kaut ko apspriežas.

-     Mordieu! Nu reiz arī mūs iejauca politikā! - Kokonna dusmojās.

Margerita atgriezās guļamistabā un nosēdās līdzāš abiem sarunas

biedriem. Šajā neilgajā laikā viņa bija izdarījusi daudz: Gijona uzmanīja slepeno eju, bet la Mols ar Kokonnu sargāja durvis.

-             Kā jums šķiet, kundze, vai mūsu sarunu var noklausīties? - Indriķis jautāja sievai.

~ Istabai ir divkāršas sienas un starpsienas pildītas ar vilnu. Sarunas nevar noklausīties, - Margerita atbildēja.

-              Es paļaujos uz jums, - Indriķis pasmaidīja un uzrunāja de Muī: Tātad… - karalis pazemināja balsi, - ko jūs šeit meklējat?

-     Šeit?… - dc Muī brīnījās.

-              Viņš negribēja šurp nākt, - paskaidroja Margerita, - es pati viņu te ievedu.

-     Tātad jūs?…

-     Es visu nojautu.

-     Redzat nu, monsieur de Muī, - karalis aizrādīja, - varēja pat nojaust.

-            Monsieur de Muī, - Margerita turpināja, - šorīt salikās ar Alansonas hercogu kādā no viņa galminieku istabām.

-     Es zināju, ka Alansonas hercogs pūlēsies jūs satikt, - teica Indriķis.

-               Tā ir jūsu vaina, sire. Kāpēc jūs stūrgalvīgi noraidījāt manu priekšlikumu?

-            Jūs atteicāties? - izsaucās Margerita. - Tātad es neesmu maldījusies, to nojauzdama?

-      Man par jums jāsmejas, - sacīja Indriķis, šūpodams galvu. - Pie manis ienāk cilvēks un sāk stāstīt par troni, apvērsumu un iznīcināšanu. Viņš to saka man, karalim Indriķim, kuru pacieš vienīgi viņa atturības dēļ, man, hugenotam, kuru apžēloja vienīgi ar noteikumu, ka viņš spēlēs katoli! Vai jūs tiešām domājat, ka es varēju piekrist jūsu piedāvājumama istabā, kurā nav nekādas drošības? Velns lai parauj! To var iedomāties tikai bērni vai muļķi!

-     Bet vai jūs, majestāte, kaut ar zīmi nevarējāt man dot kādu cerību stariņu?

-     Ko jums teica Alansonas hercogs, de Muī? - jautāja Indriķis.

-     Tas nav mans noslēpums, sire.

-      Ak, Dievs! - Indriķis nepacietīgi iesaucās, būdams saniknots, ka viņam ir darīšana ar cilvēku, kurš tik maz viņu saprot. - Es negribu zināt, kādus priekšlikumus viņš jums piedāvāja; man jāzina tikai viens - vai viņš ir dzirdējis un noklausījies mūsu sarunu?

-     Jā, sire, viņš ir noklausījies un dzirdējis visu.

-     Viņš ir noklausījies un dzirdējis! Un jūs pats to sakāt, dc Muī? Jūs esat slikts sazvērnieks! Ja es būtu piekritis jūsu priekšlikumam, mēs abi būtu pazuduši cilvēki. Es, protams, nezināju, ka hercogs noklausās, bet man bija aizdomas. Ja ne viņš, tad mūs varēja noklausīties kāds cits, piemēram, Anžū hercogs, Kārlis IX vai māte karaliene. Jūs nesaprotat Luvrā tik bieži li&otos vārdus: "Arī sienām ir ausis." Pazīdams šīs sienas, es taču nevarēju būt atklāts. Diezgan, de Muī, diezgan! Es redzu, ka jūs Navarras karali pārāk zemu vērtējat, un tāpēc mani pārsteidz tas, ka jūs tomēr esat ieradušies piedāvāt man karaļa troni.

-    Sire, vai tad tiešām, atteikdamies no kroņa, jūs nevarējāt dot kādu zīmi?! - sacīja de Muī. - Tad es nebūtu padevies izmisumam, nebūtu domājis, ka viss zaudēts.

-      Velns un elle! - iesaucās Indriķis. - Ja jau Alansonas hercogs noklausījās, tad nav brīnums, ka viņš mūs arī redzēja. Vai zīme nevar būt tikpat bīstama kā vārds? Klausieties, de Muī, - paskatījies visapkārt, karalis turpināja, - ari tagad, šai istabā es baidos, ka mūs kāds nenoklausās, un tomēr cs saku: de Muī, atkārtojiet savu priekšlikumu!

-     sire, - de Mui izmisumā izsaucās, - tagad es piederu Alansonas hercogam!

Margerita sasita skaistās rokas.

-     Tātad par vēlu! - viņa sacīja.

-     Gluži otrādi, - norūca Indriķis, - saprotiet taču, ka arī tur skaidri redzama Dieva žēlastība. Palieciet Fransuā sabiedrotais, de Muī, tas būs mūsu glābiņš. Vai tu tiešām domā, ka es, Navarras karalis, varu galvot par savu pavalstnieku drošību? Nē! Jūs visus nogalinās, ja radīsies kaut vismazākās aizdomas! Francijas princis - tas ir pavisam kas cits! Papūlies iegūt kādus pierādījumus, de Muī, prasi garantijas! Neapmierinies tikai vārdiem un solījumiem. Tu esi pārāk vientiesīgs un to pieproti.

-            O, sire Ticiet man, tikai izmisums par jūsu atteikšanos mani iegrūda hercoga rokās. Es baidījos, ka viņš, zinādams par mūsu noslēpumu, varētu mūs nodot.

-             Bet tagad tu zini viņa noslēpumu, un tikai no tevis ir atkarīgs, vai tu šo noslēpumu izmantosi, kā pienākas. Ko viņš vēlas? Vai grib kļūt par Navarras karali? Jauki, apsoli viņam troni! Ko vēl viņš grib? Atstāt galmu? Dod viņam iespēju aizbēgt, strādā viņa labā tāpat kā manā. Un pēc tam izmanto viņu kā vairogu, vērs viņu pret visiem cirtieniem, kas mērķēti mums. Kad būs jābēg, mēs bēgsim abi; kad būs pienācis laiks cīnīties un valdīt - es valdīšu viens!

-              Sargieties no hercoga! - Margerita brīdināja. - Šis cilvēks dzeļ, viņam ir tumša dvēsele, viņš nepazīst ne naida, nc mīlas. Pret saviem draugiem viņš arvien izturas tāpat kā pret saviem ienaidniekiem un pret saviem ienaidniekiem tāpat kā pret saviem draugiem.

-     Vai viņš jūs gaida, de Muī? - Indriķis vaicāja.

-     Jā, sire.

-     Kur?

-     Abu galminieku istabā.

-     Kad?

-     Pirms pusnakts.

-             Pašlaik vēl nav vienpadsmit, - Indriķis teica. - Tātad laika diezgan. Iesim, de Muī!

-     Vai mēs varam uz jums paļauties? - Margerita jautāja de Muī.

-              Protams, kundze, - atbildēja Indriķis tajā sirsnīgajā pārliecībā, ar kuru viņš vēlāk iekaroja tik daudzu sirdis. - Monsieur de Muī personība neļauj par to šaubīties.

-              Jums taisnība, sire, - jauneklis atbildēja. - Bet jūsu vārds man nepieciešams, jo to prasīs partijas vadoņi. Jūs neesat īsts katolis, vai ne?

Indriķis paraustīja plecus.

-     Jūs neatsakāties no Navarras karaļvalsts kroņa?

-            Es neatsakos ne no viena kroņa, de Muī. Es tikai atstāju sev tiesības izvēlēties labāko; to, kurš būs izdevīgs man un jums.

-            Bet ja nu jūs apcietina? Vai jūs, majestāte, tādā gadījumā apsolāties par visu klusēt, kaut arī jūs spīdzina?

-      Dievs lai ir mans aculiecinieks, de Muī!

-     Vēl vienu vārdu, sire! Kur es jūs varēšu satikt?

-              Rīt cs jums aizsūtīšu savas istabas atslēgu. Jūs varēsit apmeklēt mani pēc savas vēlēšanās un jebkurā laikā. Alansonas hercogs atbildēs par visu. Pagaidām izmantojiet šīs mazās kāpnītes! Es jūs pavadīšu. Pa to laiku karaliene ievedīs jūsu līdzinieku sarkanajā mētelī, kurš pašlaik apsargā durvis. Man šķiet, ka nevienam nevajag zināt, ka jūs esat divi. Vai ne, de Muī? Vai ne, Margerita?

Un Indriķis smaidīdams palūkojās uz sievu.

-    Jā, - atbildēja Margerita, nemaz nesamulsdama, - žēl tikai, ka grāfs de la Mols kalpo manam brālim Alansonas hercogam.

-     Tādā gadījumā papūlaties, lai viņš klust par mūsu prickritēju, - Indriķis nopietni sacīja. - Nežēlojiet ne solījumus, ne zeltu. Visa mana kase ir jūsu rīcībā.

-     Ja jūs vēlaties, - atbildēja Margerita ar to saldo smaidu, kāds tik īpatnējs ir reibuma pilnajām Bokačo sievietēm, - es izmantošu visus spēkus, lai izpildītu jūsu vēlēšanos.

-     Labi, kundze, ļoti labi! Bet jūs, de Muī, sagūstiet hercogu!

## XXVI Margerita

Visas tās sarunas laikā, kuru mēs aprakstījām iepriekšējā nodaļā, la Mols un Kokonna stāvēja sardzē. La Mols bija mazliet noskumis, Kokonna - norūpējies.

-     Ko tu par visu to domā, mīļais draugs? - la Mols jautāja.

-      Es domāju, ka tur veidojas kāda galma intriga, - pjemontietis atbildēja.

-     Vai vajadzības gadījumā tu šajā intrigā piedalītos?

-    Mans dārgais, klausies, ko es tev teikšu, un liec aiz auss, - Kokonna atbildēja. - Visās galma viltībās, visās valdnieku blēdībās mēs esam tikai ēnas. Tur, kur Navarras karalis pamet savas spalvas atliekas vai Alansonas hercogs - sava mēteļa gabalu, mēs atdodam dzīvību. Karalienei tu tici iedomu dēļ, viņa tev - kaisles dēļ, tas arī ir viss. Vari pazaudēt galvu mīlas dēļ, bet nezaudē to politikas dēļ.

Tas bija prātīgs padoms. Klausoties Kokonnā, la Mols šķita pavisam nobēdājies.

-     Man mīla pret karalieni nav vienīgi iekāre, Anibāl, - viņš teica. - Es viņu mīlu, mīlu no visas sirds. Vai tā ir laime vai nelaime, es nezinu. Tu varbūt teiksi, ka tas ir neprāts? Jā, piekrītu, ka es esmu neprātīgs. Bet tu, Kokonna, esi apdomīgs un tu nedrīksti ciest manas muļķības dēļ, un dalīties ar mani nelaimē. Ej pie Alansonas hercoga un negrūd sevi postā.

Kokonna uz mirkli iegrima domās, tad viņš pacēla galvu un teica:

-     Dārgais draugs, tu runā taisnību. Tu esi iemīlējies un mulsti mīlas reiboni. Es esmu godkārīgs un man dzīve dārgāka par sievietes skūpstu. Kad es gribēju riskēt ar dzīvību, es izvirzīju savus noteikumus. Arī tu, nabaga Medor, papūlies izvirzīt savus.

To teicis, Kokonna atvadījās no la Mola un aizgāja.

Pēc minūtēm desmit atvērās durvis un Margerita, uzmanīgi paskatījusies gaitenī, paņēma la Molu aiz rokas; ne vārda neteikusi, ievilka to savas guļamistabas tālākajā stūrī un pati aizslēdza visas durvis.

Tad Margerita apsēdās melnkoka krēslā, pievilka ļa Molu pie sevis un saspieda viņa rokas savējās.

-        Tagad mēs esam vieni! - viņa teica. - Parunāsimies nopietni, mans draugs.

-     Nopietni, godātā kundze?

-          Vai arī par mīlu, ko? Tas jums tīk labāk? Bet arī mīla var būt nopietna, it īpaši karalienes mīla.

-         Labi, runāsim par nopietnām lietām. Bet tikai ar vienu noteikumu - ja es pasaku kādu muļķību, jūsu majestāte nedrīkst ļaunoties.

-         La Mol, es sadusmošos tikai tad, ja jūs mani uzrunāsit ar vārdiem jūsu majestāte. Jums, mans dārgais, es esmu vienkārši Margerita!

-           Jā, Margerita, manas mīlas pērle! - sacīja jauneklis, kaislīgi raudzīdamies uz karalieni.

-     Labi! Tātad jūs esat greizsirdīgs, manu skaisto kavalieri?

-     Greizsirdīgs līdz neprātam, Margerita!

-      Uz ko tad?

-      Uz visu pasauli.

-     Bet konkrētāk?

-     Vispirms uz karali.

-         Man liekas, ka jūs redzējāt un dzirdējāt pietiekami daudz, lai par to vairs nebūtu nekādu šaubu.

-         Tad pret de Muī, kuru cs šorīt redzēju pirmo reizi, un kurš jau vakarā jums bija tik tuvs.

-     Kāpēc jūs viņam neuzticaties?

-         Es viņu pazinu pēc auguma, pēc matu krāsas, pēc naida, kuru jūtu pret viņu. Šorīt viņš bija pie Alansonas hercoga.

-     Tā! Kāds tam sakars ar mani?

-         Alansonas hercogs ir jūsu brālis. Stāsta, ka jūs viņu ļoti mīlot. Jūs viņam uzticējāt savu sirds noslēpumu, un viņš, izpildīdams jūsu vēlēšanos, atveda pie jums de Muī. Man par laimi, šeit bija arī karalis. Kāpēc, to es nezinu. Esiet vaļsirdīga! Manai mīlai ir tiesības prasīt vaļsirdību, ja arī citas jūtas tā jūsos nevar radīt. Redziet, es esmu pie jūsu kājām. Ja jūsu mīla ir tikai rotaļa, acumirkļa iedoma, cs atsacīšos no Alansonas hercoga laipnības un saviem galminieka pienākumiem, un priecīgs beigšu savu dzīvi pie Larošelas mūriem. Kaut gan es nezinu, vai mīla mani nenonāvēs ātrāk, pirms cs paspēšu tur ierasties.

Margerita smaidīdama klausījās šajos reibinošajos vārdos un ar līksmu skatienu lūkojās uz la Molu, kurš, ūz ceļiem nometies, izskatījās tik spēcīgs un daiļš.

-          Vai jūs mani mīlat? - viņa vaicāja, šķelmīgi noliekdama skaisto galvu uz savas sārtās rokas.

-            O, kundze! Mīlu jūs vairāk par savu dzīvību, vairāk par savu mūžīgo atpestīšanu, vairāk par visu! Bet jūs… jūs mani nemīlat!

-     Nabaga neprātis! - čukstēja Margerita.

-             Jā, kundze, jā! - iesaucās la Mols, vēl arvien uz ceļiem nometies. - Es jau jums teicu, ka esmu neprātis.

-            Tātad mīla jums ir augstāka par visu? Vai tā ir jūsu dzīves galvenais mērķis?

-     Tā ir mans vienīgais mērķis!

-             Labi. Tātad visam pārējam ir tikai blakus nozīme? Jūs mīlat mani, jūs gribat būt manā tuvumā?

-     Es lūdzu Dievu tikai par vienu: lai viņš nešķirtu mani no jums!

-     To Dievs arī nedarīs. Man jūs esat vajadzīgs, la Mol!

-     Es jums esmu vajadzīgs? Vai saulei ir nepieciešams spīdošs tārps?

-            Ja es jums teikšu, ka es jūs mīlu, vai jūs būsit man paklausīgs ar miesu un dvēseli?

-     Vai tad tagad es tāds neesmu?

-     Jā, bet jūs vēl aizvien par kaut ko šaubāties.

-             O, es esmu vainīgs, es esmu nepateicīgs vai, kā jūs teicāt, es esmu neprātis! Bet ko de Muī pie jums meklēja? Kāpēc šorīt es viņu redzēju pie Alansonas hercoga? Kāpēc viņš valkā ķirškrāsas mēteli, balto spalvu, atdarina manu gaitu? Jūs, kundze, es neturu aizdomās, bet jūsu brāli gan.

-            Nelaimīgais! - iesaucās Margerita. - Nelaimīgais, jūs tiešām domājat, ka hercoga Fransuā laipnība sniegsies tik tālu, ka viņš sāks piegādāt savai māsai mīļākos? Kā gan jūs, par spīti savai greizsirdībai, nevarējāt nojaust patiesību? Tad ziniet, ka Alansonas hercogs rīt bez liekas vilcināšanās jūs nodurtu, ja vien viņš zinātu, ka jūs tagad stāvat manā priekšā uz ceļiem un es jūs nedzenu prom, bet saku: "Palieciet, la Mol, jo es jūs mīlu." Vai jūs dzirdat - mīlu!

-            Augstais Dievs! - iesaucās la Mols, paraudamies atpakaļ un šausmās nolūkodamies uz Margeritu. - Vai tiešām tas ir iespējams?

-             Mūsdienās un šajā galmā viss ir iespējams, mans draugs. Vēl vienu vārdu: de Muī jūsu mētelī un cepurē Luvrā neieradās manis dēļ. Viņam bija jāsatiek Alansonas hercogs. Es pārskatījos, noturēju viņu par jums un ievedu pie sevis. Viņš zina mūsu noslēpumu, la Mol, un viņu vajadzētu saudzēt.

-     Man liekas, viņu labāk derētu nonāvēt un viss būtu kārtībā.

-              Nē, lai labāk viņš paliek dzīvs! De Muī dzīvība mums ne vien noderēs, bet arī būs nepieciešama, manu varoni. Uzklausiet mani vērīgi un padomājiet labi, pirms dodat atbildi. Vai jūs mīlat mani tik stipri, la Mol, ka jūs priecāsities par to, ja es kļūšu īsta karaliene, nevis vārda pēc vien - kā tagad?

-             O, kundze, es jūs mīlu tik karsti, ka es nevaru nevēlēties to, ko vēlaties jūs un arī tad ne, ja tas padarītu mani nelaimīgu uz visu mūžu!

-      Labi. Vai jūs gribat palīdzēt man sasniegt šo vēlēšanos, kura jūs darīs vēl laimīgāku?

-     O, es jūs pazaudēšu! - iesaucās la Mols, paslēpdams seju rokās.

-      Gluži otrādi! Tad jūs vairs nebūsit mans kalps, bet pirmais no maniem apakšniekiem. Tas ir viss.

-     O, nerunājiet par godkārību… Par izredzēm!… Nepazemojiet manas tīrās jūtas pret jums! Padevību, tikai padevību!

-      Dižā sirds! - sacīja Margerita. - Labi, es pieņemu tavu padevību, un zināšu, kā tev par to samaksāt.

Un viņa sniedza la Molam roku, kuru tas pārklāja ar karstiem skūpstiem.

-     Nu? - Margerita jautāja.

-      Es esmu ar mieru! - la Mols atbildēja. - Margerita, tagad es sāku saprast tos nodomus, par kuriem hugenotu vidū neskaidras baumas klīda vēl pirms Bērtuļa nakts. Lai šos nodomus īstenotu, mani un daudzus citus atsūtīja uz Parīzi. Jūs gribat kļūt par īstu karalieni? Jūs gribat būt Navarras karaļvalsts valdniece? Jūs uz to mudina karalis Indriķis, vai ne? Arī de Muī piedalās šajā sazvērestībā. Bet kāpēc te maisās arī Alansonas hercogs? Vai tad viņš jūs tā mīl, ka nāk jums palīgā, par riskēšanu ar savu dzīvību neprasīdams nekādu samaksu?

-     Hercogs, manu draudziņ, cer iegūt labumus pats sev. Atstāsim viņu pie šīm iedomām: viņa dzīvība būs aizsargs mūsējai.

-     Bet cs esmu viņa kalpotājs. Kā lai es viņu piekrāpju?

-     Kā tad jūs viņu piekrāpsit? Ko tad viņš jums uzticējis? Vai tad tieši viņš nav jūs piekrāpis, ieteikdams de Muī ģērbties jums līdzīgā uzvalkā, lai netraucēti varētu ierasties pie viņa? Jūs apgalvojat, ka esat viņa kalpotājs? Bet vai vispirms jūs nebijāt manējais? Vai viņš jums tā apliecināja savu draudzību kā es savu mīlu?

La Mols piecēlās galīgi satriekts un bāls.

-     Kokonnam bija taisnība, - viņš norūca. - Intrigas ievilks mani savos tīklos un beigās nožņaugs.

-     Kas ir? - Margerita jautāja.

-      Nekas, - la Mols atteica. - Lūk, mana atbilde: Francijas tālākā malienā cs jau dzirdēju stāstām par jūsu slaveno vārdu un jūsu brīnišķo daiļumu, un šīs runas skāra sirdi kā neskaidra vēlēšanās pēc nezināmā. Stāsta, ka jūs esat mīlējusi jau daudzus un, ka jūsu mīla jūsu izredzētajiem ir bijusi liktenīga, jo nāve, varbūt greizsirdības dēļ, gandrīz vienmēr laupīja jūsu mīļākos…

-     La Mol!…'

-     Nepārtrauciet mani, dārgā Margerita! Vēl stāsta, ka jūs šo uzticamo draugu sirdis glabājot zelta kārbiņās iebalzamētas, un brīžiem šīs skumjās atliekas apveltījot ar maigiem skatieniem un skumjām atmiņām par laimi. Jūs nopūšaties, mana karaliene, jūsu dzidrais skats satumst? Tātad tā ir taisnība. Labi! Padariet mani par savu visdievinātāko, vislaimīgāko no jūsu mīļākajiem. Citiem jūs ievainojat sirdis un tad uzglabājat tās par piemiņu. Manā labā jūs izdarījāt vairāk, jūs pakļāvāt manu galvu briesmām… Labi! Margerita, zvēriet pie Dieva, kas šajā istabā jau izglāba man dzīvību, zvēriet, ka glabāsit manu bendes nocirsto galvu, - es jūtu, ka tā tas notiks, - un reizēm pieskarsities tai ar savām saldajām lūpām. Zvēriet, Margerita, un es, zinādams, ka mani gaida tāda samaksa, ja vajadzēs, būšu nodevējs un nelietis, būšu jums padevīgs ar miesu un dvēseli, kā jūsu mīļākais un līdzbiedrs!

-    O, kāds neprāts, mans dārgais! - iesaucās Margerita. - Mīla padara tevi aklu.

-     Zvēriet!

-     Tu gribi, lai es zvēru?

-     Jā, uzlikusi roku uz šīs sudraba kārbiņas vāka krusta. Zvēriet!

-     Labi, - Margerita piekrita. - Ja tavas drūmās aizdomas piepildīsies, zvēru tev, likdama roku uz šī krusta, ka tu būsi mans, dzīvs vai miris, līdz tam brīdim, kamēr es pati būšu dzīva. Ja es nevarēšu tevi glābt no briesmām, kurām tu būsi pakļauts vienīgi manis dēļ, - es to zinu, - es izpildīšu tavu lūgumu. Es došu tavai nabaga dvēselei kaut vai to vienīgo apmierinājumu, kuru tu tagad lūdzi.

-     Vēl vienu vārdu, Margerita! Tagad es esmu gatavs mirt, nāve mani vairs nebaida. Bet varbūt mums laimējas un cs palieku dzīvs. Navarras karalis būs karalis, bet jūs būsiet karaliene. Tagad jūsu attiecības ir vēsas, bet tad jūs iemīlēsit viens otru un mani aizmirsīsit. Margerita, dārgā Margerita! Ar vienu vārdu jūs man atveldzējāt nāves šausmas, lad ielīksmojiet mani arī ar dzīves rožainajām cerībām!

-     Nebaidies, es esmu tava ar miesu un dvēseli, - Margerita iesaucās, no jauna uzlikdama roku uz krusta. - Ja es došos prom, tu man sekosi. Ja karalis atteiksies ņemt tevi līdz, es arī palikšu.

-     Un jūs neuzdrošināsities pretoties?!

-      Mans maigākais draugs, manas dvēseles mīlas zieds, tu nepazīsti Indriķi. Viņš tiecas tikai pēc viena - kļūt par karali. Tā ir viņa vienīgā vēlēšanās. Tās īstenošanai viņš ir gatavs ziedol visu, kas viņam ir un, protams, ar vēl lielāku prieku to, kas viņam nepieder. Uz redzēšanos!

-     Jūs mani padzenat? - smaidīdams jautāja la Mols.

-     Ir jau vēls.

-     Jā. Bet kur lai es eju? Manā istabā ir Alansonas hercogs un de Muī.

-     O, pareizi, - Margerita skumji pasmaidīja. - Bez tam man ar jums vēl kaut kas jāpārrunā par iecerēto sazvērestību. Kopš šīs nakts la Mols vairs nebija vienkāršs karalienes mīļākais un varēja augsti turēt galvu, kurai bija lemta tik skaista nākotne. Un tomēr brīžiem viņa sejā bija redzamas skumjas un smagas domas dziļās grumbās sagūla kādreiz tik jautrā, bet tagad bezgala laimīgā jaunekļa baltajā pierē.

## XXVII Dieva pirksts

Aiziedams no de Sovas kundzes, Indriķis teica:

-            Ejiet gulēt, Šarlote, izliekaties, kas esat nopietni slima, un rit nevienu nepieņemiet.

Šarlote paklausīja, pat nepūlēdamās noskaidrot, kāda iemesla dēļ karalis dod šādu pavēli.

Bet viņa zināja, ka Indriķim bija daudz noslēpumu, kurus viņš nevienam neuzticēja un kurus viņš baidījās izpaust pat miegā. Tāpēc viņa izpildīja visu, ko viņš vēlējās, būdama pārliecināta, ka arī karaļa visdīvainākajam prasībām ir nopietns pamats.

Tajā vakarā viņa Dariolai žēlojās par stiprām galvassāpēm un reiboni. Šīs slimības pazīmes viņai bija ieteicis Indriķis.

Otrā rītā baronese izlikās, ka gribētu piecelties, bet izlikusi kājas uz grīdsegas, viņa sacīja, ka jūtoties ļoti nespēcīga un atkal atgūlās.

Šī slimība, par kuru Indriķis jau stāstīja Alansonas hercogam, bija pirmais jaunums, par kuru ziņoja Katrīnai, kad viņa prasīja, kāpēc de Sovas kundze nav klāt viņas rīta tualetes laikā.

-     Viņa ir slima, - atbildēja Lotringas princese.

-            Slima! ~ Katrīna nicīgi noteica. Ne vaibsts viņas sejā neliecināja, ka šī vēsts viņai bija tīkama. - Slinkums, cits nekas!

-              Nē, augstība, - princese paskaidroja, - Sovas kundze bija jau piecēlusies, bet galvassāpes un nespēks piespieda viņu atkal likties gultā.

Katrīna klusēja un, slēpdama savu prieku, pagriezās pret logu. Pagalmā viņa ieraudzīja Indriķi, kurš sarunājās ar kādu jaunekli. Ļauna līksme un slēptas bailes iesmeldza karalienes sirdī.

-             Man liekas, ka mans znots šorīt izskatās bālāks nekā parasti. Vai ne? - viņa jautāja gvardes kapteinim.

Viņa bija maldījusies. Indriķis jutās veselāks kā jebkad. Galminieki lēnām izklīda. Karalienes istabā palika tikai četri uzticamākie augstmaņi. Drīz vien Katrīna ļāva iet ari viņiem, sacīdama, ka vēlas palikt viena.

Kad viņi aizgāja, māte karaliene aizslēdza durvis, piegāja pie sienā iebūvētā slepenā skapja un izņēma kādu grāmatu, kuras saplēstās lapas liecināja, ka tā bieži tiek lietota. Katrīna nolika grāmatu uz galda, atvēra aizzīmētā vietā, atzvēlās uz galda un, atbalstījusi galvu rokās, sāka lasīt.

Pareizi, - viņa nomurmināja un tad lasīja tālāk: "..galvassāpes, vispārējs nespēks, sāpes acīs, uztūkušas smaganas..". Patlaban viņa sūdzas tikai par galvassāpēm… Gan jau būs arī citas pazīmes. Viņa turpināja lasīt: "Tad sākas kakla iekaisums. Tas pāriet uz kuņģi, apņem sirdi kā ugunīgā gredzenā un satriec smadzenes kā negaidīts zibens spēriens. Drudzis ilgst apmēram sešas stundas, karsonis - divpadsmit, trieka - divdesmit, agonija - sešas. Kopā - trīsdesmit sešas stundas." Bet kāpēc Indriķis vēl ir uz kājām? Varbūt tāpēc, ka viņš ir vīrietis un viņam ir stipra veselība? Vai arī viņš pēc baroneses noskūpstīšanas būs iedzēris ūdeni un noslaucījis lūpas?

Katrīna nepacietīgi gaidīja pusdienas. Indriķis vienmēr ēda pie karaļa galda. Viņš atnāca, žēlojās par galvassāpēm, neko neēda un tūdaļ pēc pusdienām aizgāja. Katrīna dzirdēja viņa nedrošos soļus un pavēlēja Indriķi izsekot. Spiegs ziņoja, ka Navarras karalis iegājis pie de Sovas kundzes.

-      Viņš pats dodas pretī nāvei, - Katrīna nodomāja. - Tagad viņam vairs nav glābiņa.

Navarras karalis tiešām devās pie baroneses de Sovas. Viņš gribēja tai pateikt, lai viņa turpina tēlot savu slimību. Nākamajā dienā Indriķis visu rītu neizgāja no savas istabas un neieradās arī pie pusdienu galda, stāstīja, ka de Sovas kundze kļūstot arvien slimāka. Galmā sāka izplatīties visādas baumas.

Katrīna bija uztraukta. Ambruāzs Parē jau dienu iepriekš bija aizsūtīts uz Senžermenu pie kāda saslimuša karalienes mīluļa. Tātad pie Indriķa un Sovas kundzes varēja aicināt Katrīnai padevīgu cilvēku, kurš teiks tikai to, ko tam pavēlēs. Ja arī nejauši gadīsies kāds cits ārsts, kas, atklādams noindēšanas mēģinājumu, sacels šausmas visā galmā (tas jau ne vienu reizi vien bija dzirdējis par līdzīgiem nozāļošanas gadījumiem), ari tad varēs rast izeju. Māte karaliene ļoti paļāvās uz galmā izplatītajam tenkām par Margeritas greizsirdību. Tenkas bija izlaidusi pati Katrīna.

Un tāpēc viņa mierīgi gaidīja liktenīgo brīdi, kad atvērsies durvis un ieskries bālais, izbiedētais pāžs un kliegs: "Majestāte, Navarras karalis mirst, bet baronese de Sova jau ir beigta!"

Pulkstenis nosita četri pēcpusdienā. Katrīna apsēdās pie putnu būra un vairākiem retas sugas putniem sāka mest biskvītu drupačas. Šos putnus viņa vienmēr pati baroja. Kaut gan karalienes seja bija mierīga, bet drūma, taču katrs visniecīgākais troksnītis viņu ļoti uztrauca. Pēkšņi atvērās durvis.

-     Majestāte, - gvardes kapteinis teica, - Navarras karalis…

-     Slims? - Katrīna viņu aši pārtrauca.

-     Nē, madame. Paldies Dievam, viņa majestāte jūtas ļoti labi!

-     Ko tad jūs man gribējāt teikt?

-     Navarras karalis nāk pie jūsu augstības.

-     Ko viņš vēlas?

-     Viņš nes jūsu majestātei mazu, ļoti retas sugas pērtiķīti.

Šajā brīdī ienāca Indriķis, kurš nesa groziņu ar ļoti skaistu pērtiķīti.

Indriķis smaidīja. Viņa uzmanību saistīja vienīgi glītais zvēriņš, kuru tas mīļi glāstīja. Bet viņš nemanāmi pārlaida istabai skatienu, spaidīgos apstākļos viņam vairāk arī nevajadzēja.

Katrīna nobālēja. Šis bālums vēl palielinājās, kad viņa redzēja, ka znota vaigus krāso spirgts sārtums, kas liecināja par ziedošu veselību.

Māte karaliene samulsa. Viņa nejūtīgi saņēma Indriķa dāvanu, apjukusi kaut ko nomurmināja par viņa teicamo izskatu un piebilda:

-     Man prieks redzēt jūs tik ziedošu, mans dēls, jo vairāk tāpēc, ka man stāstīja, ka jūs esot slims un arī pats žēlojaties par savārgumu. Tagad es saprotu, - viņa piebilda, mēģinādama pasmaidīt. - Tās ir bijušas tikai tukšas runas, jo jums gribējās izrauties brīvībā.

-     Es patiesi biju ļoti slims, augstība, - atbildēja Indriķis. - Bet kādas īpašas zāles, kuras plaši lieto mūsu kalnos un kuras man ieteica mana māte, mani atkal izdziedināja.

"Varbūt kāda pretinde?" - karaliene prātoja. - "Redzēsim… Nē, redzēdams, ka Sovas kundze saslimusi, viņš vienkārši vairās… Tiešām var domāt, ka šo cilvēku sargā Dieva pirksts!"

Katrīna nepacietīgi gaidīja nakti. Sovas kundze neatstāja savas istabas. Katrīna apjautājās par viņu: baronesei bija palicis vēl sliktāk.

Visu vakaru māti karalieni mocīja liels uztraukums, un visi galminieki izbailēs cits citam jautāja, kādas domas gan vajā viņu valdnieci, ja no šī uzbudinājuma gailēja pat viņas vienmēr tik vienaldzīgā seja.

Beidzot sabiedrība izklīda. Ar divu istabmeitu palīdzību izģērbusies, Katrīna devās gulēt.

Kad visa Luvra jau gulēja dziļā miegā, Katrīna piecēlās, uzvilka garu, melnu naktskleitu, paņēma lampu un atslēgu no Sovas kundzes istabas un devās pie viņas.

Vai Indriķis šo apmeklējumu bija paredzējis, vai arī bija aizņemts, vai kaut kur istabā slēpās? Jaunā sieviete bija viena.

Katrīna uzmanīgi atslēdza durvis, cauri priekšistabai iegāja viesu salonā, nolika lampu uz galda, jo pie slimās dega svecc, un kā ēna ieslīdēja guļamistabā. Atslīgusi uz šūpuļkrēsla atzveltnes, kas stāvēja pie baroneses gultas, Dariola bija cieši aizmigusi. Gultu no visām pusēm aizsedza aizkari.

Jaunās sievietes elpa bija tik viegla, ka pirmajā mirklī Katrīnai šķila, ka viņa nemaz neelpo.

Beidzot viņa to saklausīja un ļaunā priekā atbīdīja aizkaru, lai ar savām acīm pārliecinātos par šausmīgās indes iedarbību. Viņa jau iepriekš bija iedomājusies, ka slimniecei ir zili bāla vai briesmīgā drudzī kvēlojoša seja. Bet viņa bija maldījusies. Jaunā sieviete gulēja pavisam mierīgi: smaidā puspavērtas maigās lūpas, rožainais vaigs viegli gulēja graciozi saliektās rokas plaukstā, bet otra roka - balta un kairinoša, atpūtās uz aveņsarkanās atlasa segas. Jauniem apelsīniem līdzīgās krūtis lēni cēlās un grima, kā divi mēness sudraba veldzēti viļņi ziedoņa naktī.

Katrīna nevarēja savaldīties un pārsteigumā iekliedzās. Šis kliedziens pamodināja Dariolu.

Katrīna paslēpās aiz gultas aizkara.

Dariola atvēra acis, bet viņa bija tā samiegojusies, ka, pat nepūlējusies uzzināt, kas viņu uzmodinājis, atkal cieši aizmiga.

Katrīna iznāca no paslēptuves un, pārskatījusi istabu, uz maza galdiņa ieraudzīja krūku ar Spānijas vīnu, cepumus, augļus un divas glāzes. Varbūt Indriķis pie Sovas kundzes bija ēdis vakariņas. Varbūt viņa mīļākā bija tikpat vesela kā viņš.

Katrīna piegāja pie tualetes galdiņa un paņēma no tā mazu sudraba kārbiņu ar lūpu ziedi; tā bija jau krietni pusē. Kārbiņa bija ļoti līdzīga tai, kuru viņa bija atsūtījusi Šarlotei.

Karaliene ar zelta adatas galu paņēma lūpu ziedes gabaliņu zirņa lielumā un, atgriezusies savās istabās, to piedāvāja Indriķa dāvinātajam pērtiķim. Pērtiķītis, saodis patīkamo smaržu, kāri norija ziedi un, saritinājies savā groziņā, atkal aizmiga.

Katrīna nogaidīja ceturtdaļstundu.

- Mans suns Bruts apēda tikai pusi šā daudzuma un nobeidzās pēc minūtes, - Katrīna pie sevis runāja. - Es esmu piemānīta. Vai tiešām tas būtu Renē? Nē, neticami! Tātad Indriķis! O, atriebīgais likteni! Tas ir skaidrs. Viņam ir jāvalda, un viņš nedrīkst mirt! Bet var būt, ka nekaitīga ir tikai inde? Mēs varam izmēģināt arī dzelzi! Un Katrīna devās uz gultu, lai pārdomātu jauno plānu, kurš uz rīta pusi bija jau izstrādāts visos sīkumos. To varēja saprast pēc tā, ka no rīta viņa lika atsaukt sardzes kapteini un, pasniegusi tam vēstuli, pavēlēja to aiznest pēc piederības.

Vēstule bija adresēta Lurjē Morvelam, karaliskā petardiešu pulka kapteinim, kas dzīvoja Berisas ielā - iepretī Arsenālam.

## XXVIII Vēstule no Romas

Pēc aprakstītajiem notikumiem bija pagājušas vairākas dienas. Kādurīt daudzu hercoga Gīza galminieku pavadībā Luvras pilī ieradās kādas nestuves. Pēc. brīža Navarras karalienei pieteica Nevērās hercogieni.

Pie Margeritas tobrīd atradās de Sovas kundze, kura pēc viltus slimības, par kuru galmā tenkoja veselu nedēļu, pirmo reizi bija izgājusi no savām istabām. Indriķis bija baronesei pastāstījis, ka karaliene nobažījusies par viņas veselību, un viņa bija atnākusi pateikties par līdzjūtību. Margerita novēlēja Sovas kundzei laimīgu izveseļošanos. Slimības nopietnību viņa

kā Francijas princese ļoti labi saprata.

-             Ceru, ka jūs piedalīsities rītdienas lielajās medībās, kuras iepriekš tika atliktas, bet šoreiz noteikti notiks? - Margerita jautāja.

-              Nezinu, augstība, vai es būšu jau tik tālu atlabusi, - baronese atbildēja.

-              Nekas, - Margerita sacīja. - Jums tikai mazliet jāpiespiežas. Bez tam es nodevu karaļa rīcībā mazu bearniešu zirgu, ar kuru sākumā pati domāju jāt. Vai jums par viņu jau stāstīja?

-            Jā, majestāte. Es tikai nezināju, ka šis zirgs bijis nolemts jums. To zinādama, es būtu no viņa atteikusies.

-     Aiz lepnuma?

-     Nē, kundze. Gluži otrādi: neesmu šī goda cienīga.

-     Tātad jūs piedalīsities?

-     Jūsu augstība ir ļoti laipna. Es piedalīšos, ja jūs tā pavēlat.

Tanī brīdī pieteica Nevērās hercogieni. Margeritas seja priekā iemirdzējās. Baronese saprata, ka abām jaunajām sievietēm jāparunājas bez lieciniekiem, un tāpēc piecēlās.

-     Tātad līdz rītam? - vaicāja Margerita.

-     Līdz rītam.

-              Starp citu, baronese, - Margerita turpināja, - jūs jau zināt, ka sabiedrībā es jūs aiz greizsirdības ienīstu.

-     Bet divatā?

-     Divatā jums visu ne vien piedodu, bet par visu arī pateicos.

Margerita sniedza baronesei roku, kura to godbijīgi noskūpstīja, zemu

palocījās un izgāja.

Kamēr Sovas kundze kā no valga atlaista kaziņa traucās augšā pa kāpnēm, Margerita ar Nevērās hercogieni apmainījās ar ceremoniālajiem reveransiem, lai pavadoņi paspētu iziet no istabas.

-              Gijona, - Margerita uzsauca, kad visi bija aizgājuši un durvis - aizvērtas, - nevienu neielaid!

-              Pareizi, - piebilda hercogiene, - jo mums jāpārrunā ļoti svarīgi jautājumi!

Viņa brīvi un nepiespiesti apsēdās uz krēsla, zinādama, ka viņas sarunu ar Navarras karalieni neviens netraucēs.

-            Nu, - Margerita smaidīdama vaicāja, - kā tev klājas ar tavu varonīgo cīnītāju?

-             Zvēru tev, mana dārgā karaliene, - hercogiene atbildēja, - ka tas ir pavisam teiksmains radījums. Viņa asprātībām nav gala. Turklāt viņš ir vislielākais pagāns, kādu tik īsts katolis savā prātā var iedomāties. Es viņa dēļ esmu vai galvu zaudējusi. Bet ko tu dari ar savu Apollonu?

-     Ak! - Margerita nopūtās.

-             O! Šis "ak" mani baida, dārgā karalien! Vai šis skaistais la Mols nav pārāk pieklājīgs un asarains? Ja tas tā ir, tad tev jāatzīstas, ka viņš uzvedas gluži pretēji savam draugam Kokonnam.

-             Nē, ari viņš var iekarst, - sacīja Margerita. - Šis "ak" attiecas uz mani pašu.

-     Ko tas nozīmē?

-     Mīļā hercogien, tas nozīmē, ka es briesmīgi baidos viņā iemīlēties.

-             Jo labāk! - iesaucās Anrieta. - Padomā tikai, cik mēs jauki tad dzīvosim! Drusku mīlēt arvien bijis mans ilgu sapnis, mīlēt daudz - tavējais. Cik skaisti, mana mīļā, gudrā karalicn, ļaut prātam atpūsties, lai sirds izjūt brīvības saldo tīksmi! O, Margerita, es jūtu, ka šis gads mums būs laimīgs!

-            Tu tā domā? - sacīja karaliene. - Bet man, es pati nezinu - kāpēc, viss liekas kā sēru plīvuri ietīts. Mani ļoti interesē politika. Tu varētu uzzināt, vai tavs Anibāls patiešām ir uzticīgs manam brālim. Man ir svarīgi to zināt.

-             Tu domā, ka viņš var būt kādam padevīgs? Viņš spēj upurēt tikai vienam - savai godkārei. Ja tavs brālis dos viņam spožas izredzes, viņš tam klausīs. Bet lai tavs brālis, kaut arī viņš ir Francijas princis, piesargās savu solījumu neievērot!

-     Vai tiešām?

-             Tā tas ir. Tici man, Margerita, ka brīžiem šis manis pieradinātais tīģeris mani baida. Nesen es viņam teicu: "Anibāl, sargieties mani pievilt!" Es to teicu jokodamās, skatīdamās viņā ar savām, kā to saka Ronsārs, smaragdzaļajām acīm.

-     Un tad?

-             Es biju pārliecināta, ka viņš atbildēs: "Es lai jūs pieviltu? Nekad!" Vai zini, ko viņš man atbildēja?

-     Nē!

-             Viņš atbildēja: "Sargieties arī jūs pievilt mani, kaut arī jūs būtu princese!" To teikdams, viņš man draudēja ne vien ar skatienu, bet arī ar pirkstu, kura smailais nags gandrīz vai pieskārās manai sejai. Tai brīdī viņam bija tik briesmīgs izskats, ka es nodrebēju, kaut gan mani, kā tu zini, tik viegli nemaz nevar sabiedēt.

-     Viņš tev draudēja, Anrieta? Viņš uzdrošinājās?

-                 Mordieul Es taču arī viņam draudēju. Galu galā viņam ir ari tiesības. Nu, tagad tu redzi, ka viņš var būt padevīgs tikai līdz zināmai robežai vai, pareizāk, sakot, - līdz nezināmai.

-            Tādā gadījumā es parunāšu ar la Molu, - Margerita domīgi noteica. - Vairāk tev nekas nav sakāms?

-              Ir un kaut kas pat ļoti interesants. Tieši tāpēc es pie tevis arī ierados. Es saņēmu vēstuli.

-     No Romas?

-     Jā, ieradās mana vīra ziņnesis.

-     Nu, kā veicas Polijā?

-     Lieliski! Tu droši vien tiksi vaļā no sava brāļa Anžū hercoga.

-     Tātad pāvests vēlēšanas ir apstiprinājis?

-     Jā, mana dārgā.

-              Un tu visu laiku klusēji? - Margerita iesaucās. - Ātrāk, ātrāk pastāsti man visus sīkumus!

-              Tas jau arī ir viss, ko es zinu. Nē, pagaidi, es tev iedošu vīra vēstuli… Lūk! Tie ir Anibāla dzejoļi, šausmīgi dzejoļi, bet labākus viņš nemāk uzrakstīt. Nu, še tev vēstule. Nē, atkal nav. Tā ir zīmīte, ko es gribēju tev lūgt ar la Mola palīdzību nodot Anibālam. Nu, beidzot atradu!

Un Nevērās hercogiene pasniedza karalienei vēstuli. Margerita steidzīgi to atvēra un pārlasīja. Tiešām tajā bija tikai tas, ko viņa bija dzirdējusi no savas draudzenes.

-     Kad tu saņēmi šo vēstuli? - karaliene jautāja.

-              To atveda mana vīra sūtītais ziņnesis, kuram viņš bija pavēlējis vispirms iegriezties Gīzu pilī un nodot man vēstuli, bet pēc tam doties uz Luvru. Es lūdzu hercogu darīt tieši tā, jo zināju, ka vēstis no Polijas ļoti interesē karalienei. Tātad visā Parīzē tikai karalis, tu un es zinām šo jaunumu, ja vien cilvēks, kurš sekojis mūsu ziņnesim…

-     Kas tas par cilvēku?

-            O, kāds šausmīgs pienākums! Iedomājies tikai! Nelaimīgais ziņnesis ieradās galīgi nomocījies, saguris, viss vienos putekļos. Viņš jājis septiņas dienas un naktis bez apstājas.

-     Bet kas tas par cilvēku?

-             Pacieties, visu laiku ziņnesim sekoja riebīga izskata cilvēks. Viņš mainījis zirgus vienlaikus ar mūsu sūtni. Un jājis tikpat ātri kā viņš. Visu ceļu, četri simti ljē, mūsu nabaga ziņnesis gaidījis lodi mugurā. Abi reizē viņi piejājuši pie Senmarseļas caurlaides, abi aulekšojuši pa Muftara ielu, reizē iejājuši pilsētā. Pie Dievmātes katedrāles mūsu ziņnesis nogriezās pa labi, bet tas otrs nogriezies uz Šatlē laukumu un kā bulta traucies uz Luvru.

-            Pateicos, labā Anrieta, pateicos! - iesaucās Margerita. - Tev taisnība: tās tiešām ir ļoti interesantas ziņas. Bet pie kā jāja otrs ziņnesis? Es to uzzināšu. Bet tagad atstāj mani vienu! Līdz vakaram Tizona ielā, vai ne? Rīt redzēsim medības. Paņem straujāku zirgu, lai mēs varētu aizbēgt un palikt vienatnē. Vakarā es tev pateikšu, kas tev jāuzzina no tava Kokonnas.

-              Vai tu neaizmirsīsi nodot manu vēstuli? - Nevērās hercogiene smiedamās jautāja.

-     Nē, nē, neuztraucies! Viņš to saņems laikā.

Tiklīdz hercogiene bija aizgājusi, Margerita pasauca Indriķi un pasniedza tam Nevērās hercoga vēstuli.

-     O! - viņš iesaucās, to izlasījis.

Tad Margerita pastāstīja viņam par diviem ziņnešiem.

-     Es pats redzēju, ka ziņnesis iejāja Luvras pilī, - Indriķis sacīja.

-     Varbūt, ka viņš devies pie mātes karalienes?

-    Nē. Es izgāju gaitenī, lai pats pārliecinātos, bet neviens tur neiegāja.

-     Tādā gadījumā, - lūkodamās vīrā, teica Margerita, - viņš…

-     Būs devies pie jūsu brāļa, Alansonas hercoga?

-     Jā. Bet kā to uzzināt?

-             Vai nevajadzētu ataicināt kādu hercoga kalpu un paprasīt tam? - Indriķis ieteica.

-            Jums taisnība, sire, - Margerita piekrita, būdama priecīga par vīra priekšlikumu. - Es aizsūtīšu pēc grāfa de la Mola. Gijona, Gijona!

Jaunā meitene ienāca.

-             Man nekavējoties jārunā ar grāfu de la Molu, - sacīja Margerita. - Sameklē viņu!

Gijona aizsteidzās. Indriķis nosēdās pie galda, uz kura gulēja vācu grāmata ar Alberta Dīrera gravīrām, un sāka to aplūkot tik uzmanīgi, ka, la Molam ienākot, nepagriezās un pat galvu nepacēla.

Ieraudzījis pie Margeritas karali, jauneklis apstājās pie durvīm. Viņš nobāla un nevarēja pateikt ne vārda.

-             Grāf de la Mol, vai jūs nezināt, kas pie Alansonas hercoga šodien dežūrē?

-     Kokonna, majestāte, - la Mols atbildēja.

-            Lūdzu, papūlaties no viņa uzzināt, vai viņš nav ievedis pie hercoga apputējušu cilvēku, kurš, spriežot pēc izskata, ieradies no tālienes?

-            Baidos, ka viņš to neteiks, jūsu augstība. Pēdējas dienās viņš ir ļoti drūms un nelabprāt runā.

-             Tiešām? Tādā gadījumā nododat viņam šo zīmīti, tad viņš droši vien paliks laipnāks un runīgāks.

-     No hercogienes? O, šī zīmīte, es galvoju, ka man veiksies!

-            Pasakiet, - Margerita klusinātā balsī teica, - ka šī zīmīte dod viņam tiesības ierasties viņam zināmajā namā.

-     Beflcas ar mani? - la Mols čukstēja,

-     Jūs tik pasakiet savu vārdu, un viss būs kārtībā.

-             Dodiet zīmīti šurp! - la Mols sacīja. - Ar šo mīlas vēsti es iegūšu visu, ko vien vēlaties.

Viņš aizgāja.

-             Rīt mēs zināsim, vai Alansonas hercogs saņēmis kādas vēstis no Polijas, - pagriezusies pret vīru, Margerita mierīgi teica.

-            Šis grāfs de la Mols tiešām ir ļoti padevīgs kalps, - sacīja bearnietis ar smaidu, kāds bija raksturīgs vienīgi viņam. - Velns lai parauj! Es parūpēšos par viņa laimi.

## XXIX Uz medībām

Kad nākamajā dienā virs Parīzes pakalniem pacēlās saule - sarkana un bez staru vainaga - kā tas bieži gadās ziemas dienās, Luvrā jau divas stundas bija vērojama dzīva kustība.

Skaists berberu zirgs, slaids un spēcīgs, ar tievām kājām kā briedim, uz kurām skaidri bija saredzams savīto dzīslu tīkls, stāvēdams pagalmā un gaidīdams Kārli IX, kārpījās kājām, spicēja ausis un sprausloja. Pats karalis pašlaik bija nepacietīgāks par savu zirgu: pie medniekiem, kas bija sapulcējušies pagalmā, viņu aizturēja Katrīna. Viņi abi stāvēja stiklotajā galerijā. Katrīna kā vienmēr bija salta, bāla un nesatricināma. Kārlis nepacietībā drebēja, košļāja nagus un ar pātagu pēra savus divus mīluļus suņus. Suņiem bija apliktas bruņas, lai mežacūkas tos neievainotu. Katram sunim pie krūtīm bija piestiprināts mazs vairodziņš ar Francijas ģerboni - tāpat kā pāžiem.

-     Ņem vērā, Kārli, - sacīja Katrīna, - neviens, izņemot tevi un mani, nezina par to, ka drīzumā ieradīsies poļi, un tomēr Navarras karalis izturas tā, it kā viņam viss būtu zināms. Lai gan no ticības viņš atteicās, kam es nekad gan neesmu ticējusi, tomēr viņš saietas ar hugenotiem. Vai tu esi ievērojis, ka pēdējās dienās viņš bieži iziet no pils? Viņam ir nauda, kuras agrāk arvien trūka; viņš pērk zirgus un ieročus un lietainās dienās no rīta līdz vakaram vingrinās paukošanā.

-     Mans Dievs! - Kārlis nepacietīgi iesaucās. - Vai tik jūs nedomājat, ka viņš gatavojas nogalināt mani vai manu brāli Anžū hercogu? Tādā gadījumā viņam būs vēl krietni jāpamācās: vakar viņš no manis saņēma vienpadsmit rapiera cirtienus. Bet mans brālis Anžū hercogs paukojas labāk par mani, vismaz ne sliktāk - tā viņš pats saka.

-      Paklausies, Kārli, - Katrīna turpināja, - un nezobojies par to, ko saka māte! Drīz ieradīsies sūtņi. Tu redzēsi! Tiklīdz viņi būs Parīzē, Indriķis pieliks visas pūles, lai sūtņus dabūtu savā pusē. Viņš ir ļoti veikls un viltīgs. Bet viņa sieva - kura nezin kāpēc viņam palīdz, - pļāpās ar sūtņu sievām latīniski, ungāriski un, Dievs vien zina, vēl kādā valodā. Tici man, Kārli, - tu zini, ka es nekad nekļūdos! Es domāju, ka tur kaut kas slēpjas!

Tai mirklī sita pulkstenis. Kārlis vairs neklausījās māli, bet gan sāka skaitīt pulksteņa sitienus.

-            Velns lai parauj, jau septiņi! - viņš iesaucās. - Stunda ceļā, stunda, lai izkārtotos medību vietās un izdzītu zvērus. Tātad medības mēs sāksim tikai deviņos! Vai ziniet, māmiņ, jūs mani aizkavējat un velti liekat šķiest laiku. Šurp, Risktu! Velns un elle! Vai tu dzirdi, ka tevi sauc?

Un Kārlis ar pātagu iesita lielajam molosas sugas sunim, kas sāpēs iekaucās.

-              Kārli, uzklausi mani, Dieva dēļ! - Katrīna atkal sāka. - Neļauj liktenim rotaļāties ar savu un Francijas laimi. Medības, medības un medības… vairāk tu neko nezini! Nogāzts no karaļtroņa, tu varēsi medīt, cik vien tīk!

-     Diezgan, māmiņ, diezgan! - sacīja Kārlis, nobālis aiz nepacietības.

-    Sakiet drīzāk, kas par lietu, un nemociet mani! Tiešām, ir reizes, kad es jūs galīgi- nesaprotu.

IJn viņš sāka ar pātagu kapāt savu zābaku.

Katrīna saprata, ka šis mirklis viņai ir izdevīgs, un nolēma to izmantot.

-            Mans dēls, - viņa teica, - es droši zinu, ka de Muī atkal ir atgriezies. Morvels, kuru tu labi pazīsti, viņu redzējis. De Muī, bez šaubām, ieradies pie Navarras karaļa. Tas mūsu neuzticību pret Indriķi vēl palielina.

-            Jūs atkal sākat uzbrukt manam nabaga Indriķim! Jūs gribai, lai es vinu nogalinu, vai ne?

Nē!

-            Vai izsūtīt viņu trimdā? Kā gan jūs nesaprotat, ka tur viņš varētu mums kaitēt vēl vairāk, nekā mūsu uzraudzībā dzīvodams Luvrā. Šeit mēs par katru viņa soli uzzināsim nekavējoties.

-     Es viņu nevēlos arī izsūtīt.

-     Ko tad jūs īsti gribat? Sakiet drīzāk!

-    Es gribu, lai viņu poļu viesošanās laikā tur apcietinājumā. Piemēram,

-     Bastīlijas cietumā.

-             (), zvēru pie sava goda, tikai to ne! - Kārlis IX iesaucās. - Šorīt mēs dosimies mežacūku medībās, un Indriķis ir mans labākais palīgs. Bez viņa medības neizdosies. Velns lai parauj, māmiņ! Jūs to vien tik zināt, kā man runāt pretim!

-             Es nerunāju tādēļ, lai tevi aizkavētu jau šorīt. Sūtņi ieradīsies rīi vai parīt. Viņu var apcietināt pēc medībām - vakarā vai naktī.

-            Tas jau ir pavisam kas cits! Mēs vēl par to parunāsim un izlemsim. Pēc medībām to var - tad man nekas nav pretī. Ardievu! Rikstu, nāc šurp!

-              Kārli, - sacīja Katrīna, viņu pieturēdama aiz piedurknes un labi zinādama, ka tas var karali ļoti saniknot, - Indriķi var apcietināt vakarā vai naktī, bet pavēle par apcietināšanu tev jāparaksta tagad. - Rakstīt pavēlL.parakslīt…meklēt zīmogu, kad mani gaida, lai dotos medībās? Velns parauj, tas nu ir par daudz!

-              Nē, jel! Es tevi pārāk mīlu un negribu apgrūtināt. Es jau visu sagatavoju. Ienāc pie manis!

Un Katrīna ar divdesmit gadus vecas meitenes žiglumu atvēra sava kabineta durvis. Uz rakstāmgalda stāvēja aizdegta svece, tintnīca, spalva, pergamenta lapa un zīmogs.

Karalis paņēma pergamentu un steigā pārlasīja uzrakstīto: "Pavēle utt. apcietināt un ievietot Bastīlijas cietumā mūsu brāli Navarras Indriķi."

-     Labi darīts! - viņš noteica, ar vienu vilcienu parakstīdams pavēli. - Ardievu, māmiņ!

Viņš izskrēja no kabineta kopā ar saviem suņiem, būdams, priecīgs, ka tik viegli ticis vaļā no Katrīnas.

Karalis Kārlis vienmēr bija ļoti noteikts. Medības viņš nekad nenokavēja, tāpēc šīrīta vilcināšanās visiem radīja izbrīnu. Tāpēc, kad viņš beidzot parādījās, mednieki viņu apsveica ar priecīgiem saucieniem, dzinēji sāka taurēt, zirgi iezviedzās, bet suņi līksmi rēja. No šī skaļā trokšņa un saucieniem Kārļa bālā seja sārtojās un sirds strauji iepukstējās. Uz mirkli viņš atkal jutās jauns un laimīgs.

Karalis steidzīgi apsveicinājās ar spožo galma sabiedrību. Viņš pamāja ar galvu Alansonas hercogam, ar roku pavicināja māsai Margeritai, nevērīgi pagāja garām Indriķim un uzlēca berberu zirgā, kurš strauji atbrīvojās no staļļmeistara rokām.

Atkal atskanēja taures un karalis Alansonas hercoga, Navarras karaļa, karalienes Margeritas, Nevērās hercogienes, Sovas kundzes, Tavannas un citu ievērojamāko galminieku pavadībā izjāja no Luvras. Protams, medībās piedalījās arī la Mols un Kokonna. Nebija vienīgi Anžū hercoga, kurš jau trīs mēnešus piedalījās Lavošelas aplenkšanā.

Gaidot karali, Indriķis piejāja pie sievas, kura, atbildēdama uz sveicienu, iečukstēja viņam ausī:

-     Kokonna pats pavadījis Varšavas ziņnesi pie Alansonas hercoga.

-     Tātad hercogs visu zina?

-     Bez šaubām, - Margerita atbildēja. - Tas jau skaidri redzams: viņa seja laistās priekā.

-     Velns un elle! - norūca bearnietis. - Viņš nu gan prot! Šodien viņš dzīsies pakaļ trim medījumiem: Francijai, Polijai un Navarrai, ja neskaita mežacūkas.

Paklanījies sievai, Indriķis atgriezās savā vietā un pasauca vienu no saviem kalpiem, kurš arī bija bearnietis un kura senči jau veselu gadsimtu bija kalpojuši viņa senčiem. Viņam Indriķis deva visādus rīkojumus nokārtot mīlas lietas.

-      Orson! - viņš teica, paņem šo slēdzeni un aiznes to de Sovas kundzes brālēnam, kurš, kā tu zini, dzīvo pie savas mīļākās Katīfišas ielas stūra .namā. Pasaki viņam, ka viņa māsīcai šovakar ar viņu jārunā. Lai viņš ienāk manā istabā un pagaida. Ja es nokavēšos, viņš var atgulties manā gultā.

-     Atbildi nevajag gaidīt?

-     Nē, bet man jāzina, kā tev veicies. Protams, šo slēdzeni tu nodosi viņam personīgi. Vai saprati?

-     Jā, sire.

-    Pagaidi, velns lai parauj! Tagad tu vēl nevari jāt. Jājot cauri Parīzei, tu turēsies man blakus. Es tevi pasaukšu savilkt seglu siksnu un tu nemanot varēsi izpildīt manu pavēli. Bondā tu mums atkal pievienosies.

Kalps palocījās un aizjāja sāņus.

Greznais jātnieku pulks devās pa Senonorē un Sendenī ielām un drīz nokļuva priekšpilsētā. Svētā Lorenča ielas galā Indriķa zirgam atrisa sedlu siksna. Orsons pieaulekšoja, lai to savilktu, un viss notika tā, kā bija norunāts. Indriķis pievienojās karaļa svītai, bet uzticamais kalps iegriezās Tempļa ielā.

Kad Indriķis atkal piejāja pie karaļa, pēdējais ar Alansonas hercogu tā bija nogrimis sarunā par medījamā meža kuiļa vecumu un tā midzeni, ka Indriķa atpalikšanu nebija pamanījis vai vismaz izlikās neredzam.

Margerita tai laikā uzmanīgi novēroja apkārtējos un viņai šķita, ka Kārlis, paskatīdamies uz viņas vīru, it kā samulst. Nevērās hercogiene bija neparasti jautra. Tikpat jautrais Kokonna smīdināja dāmas ar dažādiem asprātīgiem nostāstiem.

Kas attiecas uz la Molu, tad viņam jau divreiz bija izdevies noskūpstīt Margeritas balto, zeltbārkstaino krūšu saiti. To viņš izdarīja ar tādu mīlētāja veiklību, ka notiekošo pamanīja tikai trīs četras personas. Stundas ceturksni pirms deviņiem mednieki sasniedza Bondē mežu.

Vispirms Kārlis apjautājās, vai mežakuilis nav aizbaidīts. Mežakuilis atradās savā midzenī un norīkotais dzinējs par viņu atbildēja.

Tad pasniedza brokastis. Izdzēris glāzi ungāru vīna un uzaicinājis dāmas apsēsties pie zemē uzklātā galda, karalis aizgāja. Viņu mocīja nepacietība un, lai īsinātu laiku, viņš devās aplūkot suņus. Savu zirgu viņš lika atsedlot. Kārlis atzinās, ka ar tik skaistu un spēcīgu zirgu viņam vēl nav izdevies jāt.

Karaļa prombūtnes laikā ieradās hercogs Gīzs. Viņš bija tā bruņojies, it kā būtu gatavojies nevis medībām, bet gan karam. Viņa divdesmit vai trīsdesmit pavadoņi bija tikpat labi bruņoti kā viņš pats. Hercogs vaicāja, kur ir karalis, un tad aizgāja pie viņa.

Tieši deviņos karalis pats deva signālu, pūzdams ragā. Visi sasēdāš zirgos un devās uz medību vietu. Ceļā Indriķim vēlreiz laimējās piejāt pie savas sievas.

-     Vai neuzzinājāt kaut ko jaunu? - viņš vaicāja.

-     Nē, - Margerita atbildēja. - Es tik ievēroju, ka mans brālis Kārlis mūs tā savādi uzlūko.

-     Arī es to ievēroju, - atbildēja Indriķis.

-     Vai jūs esat pietiekami uzmanīgs?

-     Man ir krūšu bruņas, bet sānos lielisks medību duncis - smails kā adata un ass kā bārdas nazis. Ar to var pārcirst zelta dublonu.

-     Lai Dievs jūs sargā! - Margerita nopūtās.

Piķieris deva zīmi. Mednieki bija sasnieguši mežakuiļa mirdzeni.

## XXX Morvels

Kamēr visi šie vismaz ārēji jautrie un bezrūpīgie jaunie ļaudis auļoja uz Bondē mežu, Katrīna, uzspiedusi vērtīgajam dokumentam Kārļa aizmirsto zīmogu un satinusi to rullī, lika ieaicināt gvardes kapteini, kuram viņa pirms dažām dienām uz Serisas ielu bija aizsūtījusi vēstuli.

Kapteinis ienāca. Viņš bija ģērbies garā mētelī,, zem kura acīmredzot slēpās vesels arsenāls. Vienos sānos mēteļa krokās spīdēja gara kaujas zobena rokturis, bet labajā rokā viņš uzmanīgi turēja paslēptu dunci.

-            O, tas esot jūs, moitsieurl - karaliene sacīja un apsēdās. - Jūs zināt, ka pēc Bērtuļa nakts, kurā jūs man izdarījāt tik svarīgus pakalpojumus, es apsolīju jūs neatstāt bez darba. Tagad ir jauka iespēja, kāda nezin vai otrreiz vēl radīsies. Tāpēc izmantojiet to.

-     Es gaidu paskaidrojumus, augstība! Pēc ievada spriežot, es baidos…

-             Jūs baidāties, ka būs jālieto vara? Kas par to? Cilvēks, kurš grib gūt slavu, nedrīkst no tās baidīties.

-     Ticiet man, majestāte, esmu gatavs izpildīt ikvienu jūsu vēlēšanos.

-     Tad izlasiet šo!

Un viņa pasniedza pergamentu.

-     Kā? - kapteinis iesaucās. - Pavēle apcietināt Navarras karali?

-     Kas tur ko brīnīties?

-            Bet viņš taču ir karalis, majestāte! Patiesībā es baidos… Es neesmu galma cilvēks.

-             Mana uzticība padara jūs par manu pirmo galminieku, monsieur Morvel, - atbildēja Katrīna.

-     Pazemīgi pateicos, augstība, - slepkava šaubīdamies atteica.

-     Tātad jūs uzņematies?

-     Ja jūsu majestāte tā pavēl?

-     Jā, es pavēlu!

-     Ko jūs domājat darīt?

-             Vēl skaidri nezinu, majestāte. Vai jūs, augstība, nedotu man kādu padomu?

-    Ņemat līdzi divpadsmit uzticamus cilvēkus, ja vajadzīgs - arī vairāk.

-            Saprotu, es ļoti pateicos, ka jūsu majestāte atļauj man brīvi rīkoties. Bet kur lai es Navarras karali apcietinu?

-     Kur jūs to vēlētos?

-     Visdrošākā vietā!

-     Tad apcietiniet vinu Luvrā.

-     Kur?

-     Viņa paša guļamistabā.

Morvels palocījās.

-     Kad, majestāte?

-     Šovakar vai - vislabāk - naktī.

-             Bet ja Navarras karalis apstrīdēs, ka pavēle ir īsta, kam gan nevar ticēt, tomēr…

-     Gluži otrādi, monsieur. Tas ir iespējams.

-     Viņš pretosies?

-     Jādomā gan.

-     Ko darīt tādā gadījumā?

-            Ko jūs dariet, ja jums pretojas, kad jūs rīkojaties pēc karaļa pavēles un tādā gadījumā esat viņa vietnieks?

-             Ja man piešķir to godu izpildīt šādu pavēli un ja nepaklausīgais ir vienkāršs muižnieks, es viņu nogalinu.

-             Francijas karaļa dižciltīgai kārtai nav nekādas nozīmes, - Katrīna teica.

Morvels nobāla. Tagad viņš sāka saprast.

-     O! - viņš iesaucās. - Vai ir jānogalina Navarras karalis?

-            Kas jums liek viņu nogalināt? Vai pavēlē par to kas rakstīts? Karalis vēlas, lai Navarras Indriķi apcietina un iesloga Bastīlijā. Tas ir viss. Ja viņš ļausies apcietināties - labi. Bet tā kā viņš pretosies, mēģinās jūs nonāvēt…

Morvels nobālēja.

-             … tad jūs aizsargāsieties, - Katrīna turpināja. - Tāds varonis kā jūs taču neļaus nogriezt sev galvu, nemaz neaizsargādamies! Un aizstāvoties var daudz kas gadīties. Jūs mani saprotat, vai ne?

-     Jā augstība, bet…

-            Jūs gribat, lai es pēc vārdiem "pavēlu apcietināt" vēl ar savu roku pierakstu: "dzīvu vai mirušu"?

-     Atzīstos, kundze, ka tad man nebūtu nekādu šaubu.

-     Labi.

Katrīna attina pergamentu un pierakstīja: "dzīvu vai mirušu".

-     Ceru, ka tagad viss kārtībā, - viņa jautāja.

-             Jā, majestāte, - Morvels atbildēja. - Jūsu majestāte man pavēlēja līdzi ņemt divpadsmit vīrus?

-     Būs drošāk.

-     Es lūdzu atļauju ņemt tikai sešus.

-     Kāpēc?

-            Šķiet, ka Navarras karalim nelaimēsies. Seši vīri varēs aizbildināties ar bailēm, ka apcietinātais varētu aizbēgt. Cita lieta, kad viņi būs divpadsmit. Tad katrs teiks, ka viņi varēja ļaut nogalināt pusi biedru, pirms aizskāra karaļa dzīvību.

-             Labi! Dariet, kā ziniet. Es prasu tikai vienu - jūs paliksiet Luvrā un vairs nekur neaiziesiet.

-     Kā es sameklēšu savus ļaudis, madame.

-     Vai jūs to nevarat uzticēt kādam citam?

-     Man līdzi ir uzticams kalps.

-             Pasauciet viņu un izrīkojiet viņu! Vai jūs zināt karaļa ieroču zāli? Labi! Tur jums pasniegs brokastis un lur varēsit izrunāties ar savu kalpu.

-     Kā mēs iekļūsim Navarras karaļa guļamistabā?

-             Man ir visu istabu otrās atslēgas, - sacīja Katrīna, - bet Indriķa durvju aizbīdnis ir noņemts. Uz redzēšanos, monsieur dc Morvel! Es likšu jūs ievest karaļa ieroču kabinetā. Tikai neaizmirstiet, ka karaļa pavēle noteikti jāizpilda un nekāda aizbildināšanās netiks pieņemta. Neizdošanās kaitētu karaļa godam. Ievērojiet to!

Atbildi negaidījusi, Katrīna pasauca sardzes virsnieku kapteini Nansī un pavēlēja ievest Morvelu karaļa ieroču zālē.

-             Deviņi velni! - pavadonim sekodams, Morvels pie sevis dusmojās. - Es kļūstu aizvien slavenāks slepkava! Vispirms nogalināju vienkāršu muižnieku, pēc tam - kapteini, pēc kapteiņa - admirāli, pēc admirāļa - nekronētu karali. Kas zina, vai kādā dienā es viņu nenogalināšu kā īstu, kronētu karali?

## XXXI Medības

Piķieris, kurš bija sadzinis pēdas mežakuilim un karalim apgalvoja, ka zvērs guļ savā midzenī, nebija maldījies. Tiklīdz palaida vaļā kurtu un tas bija sameklējis medījuma pēdas, viņš metās krūmājos un drīz vien no turienes izlēca liels mežakuilis.

Medības bija karaļa kaislība. Kā zvērs pārskrēja ceļu, tā karalis, dzīdams zirgu aulekšos, dzinās tam pakaļ. Viņu pavadīja Alansonas hercogs un Indriķis, kuram Margerita bija devusi zīmi, turēties pēc iespējas tuvāk karalim. Arī visi pārējie mednieki sekoja karalim.

N6 Bondē meža vidus un visām pusēm kā riteņa spieķi no rumbas sazarojās daudzas stigas, kuras beidzās pie ceļa, kas tās apņēma kā riteņa loks. So taku krustceļā arvien salasījās nogurušie mednieki.

Pēc ceturtdaļstundas gandrīz nepārvarami šķēršļi aizsprostoja medniekiem ceļu, suņu riešana noklusa tālumā. Neganti lādēdamies, karalis atgriezās krustceļā.

-             Nu, Alanson, Indriķi! - viņš iesaucās. - Velns lai parauj! Kas tās par medībām! Klausieties, tie laikam ir suņi? Nē, es esmu pārklausījies.

Karalis taurēja. Kā atbilde ragi skanēja no vairākām pusēm. Pūzdams signāla tauri, piepeši parādījās piķieris.

-     Zvērs, zvērs! - karalis iesaucās.

Un viņš aizaulekšoja. Pārējie mednieki, kas bija sapulcējušies krustceļā, viņam sekoja.

Abi prinči un pārējie mednieki palika uz garās stigas. Simt soļus no viņiem apstājās hercogs Gīzs ar savu svītu. Krustceļā salasījās dāmas.

-             Vai jums neliekas, - Alansonas hercogs jautāja Indriķim, - ka šis cilvēks ar savu bruņoto svītu ir īsts karalis? Mēs esam tikai nabaga prinči, kuri nav pat viņa skatiena vērti.

-            Kāpēc gan viņam pret mums būtu jāizturas labāk, nekā pret mums izturas mūsu pašu dzimtas locekļi? - vaicāja Indriķis. - Mans brāli, vai tad mēs abi Francijas galmā neesam tikai gūstekņi?

-     Ko jūs ar to gribat teikt, Indriķi? - jautāja Fransuā.

-              Es teicu, ka šie lieliski bruņotie ļaudis, šķiet, ir norīkoti mūsu uzmanīšanai. Viņi atgādina sargus, kuru uzdevums ir aizkavēt divu gūstekņu bēgšanu.

-              Bēgšanu? Kāpēc? - jautāja hercogs, veikli izlikdamies, ka neko nesaprot.

-             Jums ir varens spāniešu zirgs, Fransuā, - Indriķis turpināja. - Es esmu pārliecināts, ka stundā ar to var nojāt septiņus ljē. Laiks ir jauks. Kas tas būtu par skaistu jājienu! Vai redzat šo vilinošo laku? Vai tā jūs nekārdina, Fransuā? O, kā es aizaulekšotu!

Fransuā neatbildēja.

Tanī brīdī meža sānceļos parādījās pulciņš jaunatgriezto katoļu, kuri pirms dažiem mēnešiem atkal bija ieradušies galmā. Viņi piejāja pie prinčiem un smaidīdami tos sveicināja.

Alansonas hercogam tagad vajadzētu teikt tikai vienu vārdu, tikai mazliet pamāt. Šie trīsdesmit vai četrdesmit jātnieki, kuri viņus tagad ielenca, it kā aizsargādami no hercoga Gīzas svītas, būtu viņiem palīdzējuši bēgt. Bet viņš novērsās un, pielicis pie lūpām medību ragu, aicināja medniekus pulcēties.

Piepeši starp kokiem, soļus desmit no Navarras karaļa, parādījās kāds jātnieks, kuru abi prinči līdz šim nebija redzējuši. Indriķis paskatījās uz viņu un, kad tas noņēma cepuri, pazina vikontu Turennu, vienu no hugenotu partijas vadoņiem.

Vikonts deva zīmi, it kā jautādams:

-     Vai jāsit?

Bet Indriķis, ieskatījies Alansonas hercoga mierīgajā sejā un nespodrajās acīs, izlikdamies, ka sakārto kam/oļa apkakli, reizes trīs papurināja galvu.

Atbilde bija noliedzoša. Vikonts to saprata un, iespiedis zirgam piešus sānos, pazuda biezoknī.

Tad atskanēja suņu riešana, un tās stigas galā, uz kuras stāvēja mednieki, izskrēja mežakuilis. Kuilim pa pēdām sekoja suņi, aiz tiem līdzīgs elles jātniekam, bez cepuras, ļoti skaļi taurēdams, auļoja Kārlis IX. Trīs vai četri dzinēji viņu pavadīja.

-     Karalis! - iesaucās Alansonas hercogs.

Un viņš devās tam pakaļ.

Pēc brīža skaļā kņada atkal tuvojās, bet strauji virpuļojošais putekļu mākonis brīdināja medniekus, ka ir jābūt gataviem…

Drīz parādījās arī mežakuilis. Nebēgdams mežā, viņš skrēja taisni pa stigu uz krustceļu.

Aiz mežakuiļa traucās vesels bars niknāko suņu, bet soļus divdesmit aiz tiem joņoja Kārlis - bez cepures, bez mēteļa, ērkšķiem saplosītā tērpā. Seja un rokas viņam asiņoja.

Viņam sekoja tikai divi dzinēji.

Mežakuilis, suņi un karalis parādījās un pazuda kā rēgi. Dažus soļus aiz karaļa aulekšoja Alansonas hercogs un divi piķieri. Pārējie atstājās, jo viņu zirgi bija galīgi noguruši.

Viss mednieku bars dzinās pakaļ mežakuilim, jo bija redzams, ka zvērs sāk pagurt un drīz vien apstāsies. Tiešām, nepagāja nc desmit minūtes, kad mežakuilis nogriezās no stigas, ieskrēja mežā un, sasniedzis klajumu, atspiedās pret lielu akmeni.

Kārļa aicināti sajāja mednieki.

Iestājās vissaistošākais medību brīdis. Zvērs acīmredzot bija nolēmis cīnīties līdz nāvei.

Visi mednieki nostājās lielā lokā. Karalis bija panācis mazliet uz priekšu. Alansonas hercogs ar arkebūzu, Indriķis ar vienkāršu mednieka dunci stāvēja viņam aiz muguras.

Alansonas hercogs pacēla arkebūzu un aizdedzināja degli; Indriķis pamēģināja, vai var dunci viegli izvilkt no maksts.

Visi mednieki sasprindzinātā uzmanībā vēroja mežakuili. Iesāņus stāvēja piķieris un ar lielām pūlēm valdīja divus milzu suņus, Kārļa mīluļus, kuri kauca un rāva ķēdes, nepacietīgi gaidīdami mirkli, kad varēs mesties virsū mežakuilim.

Zvērs aizstāvējās lieliski. Viņam uzbruka četrdesmit suņi, kas to ielenca un mēģināja ickostics ar biezajiem sariem apaugušajā ādā. Bet zvērs nepadevās. Spēcīgiem ilkņu triecieniem viņš drīz vienu, drīz otru suni uzsvieda augstu gaisā. Tic nokrita zemē ar pārplēstiem vēderiem un izgāztām iekšām. Izplestām nāsīm un zvērojošām acīm Kārlis sēdēja zirgā, kurš bija vienās putās, un, pieliecies pie tā kakla, nerima taurēt, satraukdams suņus vēl vairāk. Desmit minūtēs bija jau uzveikti divdesmit suņi.

-      Palaidiet manus suņus! - Kārlis uzkliedza.

Piķieris palaida abus milzīgos suņus vaļa un tic metās jūklī. Pickļuvuši zvēram, viņi bruka tam virsū un iekodās ausīs.

Mežakuilis niknumā grieza ilkņus.

-              Bravo, Durdan! Bravo, Rikstu! - karalis klied/a. - Turiet viņu! Šķēpu, dodiet šķēpu!

Karalim pasniedza šķēpu ar tērauda smaili.

-     Sargies, brāli! - iesaucās Margerita.

-              Nevilcinieties! - mudināja Neveras hercogiene. - Tikai nckļūdietics, sire\ Nogaliniet šo nezvēru!

-     Esiet mierīga, hercogiene! - Kārlis atbildēja.

Un, pacēlis šķēpu, viņš metās uz mežakuili, kurš no dūriena nevarēja izvairīties, jo no visām pusēm viņu ielenca suņi. Taču, pamanījis šķēpu, tas mazliet pasitās sāņus, un ierocis gāja garām zvēra krūtīm, skardams vienīgi tā plecu.

-     Tūkstoš velnu! - karalis iekliedzās. - Netrāpīju! Dodiet šķēpu!

Viņš atkāpās dažus soļus, sagatavodamies jaunai cīņai. Kāds piķieris

pasniedza karalim jaunu šķēpu. Nojauzdams draudošās briesmas ur vēlēdamies no tām izbēgt, mežakuilis pēkšņi izrāva no suņu zobiem savas saplosītās ausis. Izspūrušiem sariem, asinīm pieplūdušām acīm, ilkņus griezdams, zvērs nodūra galvu un metās virsū karaļa zirgam.

Kā piedzīvojis mednieks, Kārlis šo uzbrukumu bija paredzējis. Viņš savilka pavadu un piespieda zirgu pacelties pakaļkājās. Diemžēl viņš savilka pavadu pārāk stingri: zirgs zaudēja līdzsvaru un nokrita uz muguras. Visi skatītāji šausmās iekliedzās. Zirgs gulēja pie zemes un karaļa kreisā kāja atradās tam zem sāniem.

-     Atlaidiet pavadu, sire, atlaidiet pavadu! - sauca Indriķis.

Karalis atlaida pavadu un, ar kreiso roku pieķēries sedliem, ar labo mēģināja izvilkt savu mednieka dunci. Tas viņam tomēr neizdevās.

-             Mežakuilis! Mežakuilis! - Kārlis kliedza. - Alansonas hercog, pie manis!

Zirgs, juzdams brīvību un it kā saprazdams, kādas briesmas draiid viņa jātniekam, saņēma visus spēkus un mazliet izslējās. Indriķis cieši vēroja hercogu Fransuā, kas, atskanot brāļa palīgā saucienam, nobāla un pielika arkebūzu pie pleca. Atskanēja spalgs šāviens. Lode vis neķēra mežakuili, kurš atradās tikai divu soļu attālumā no karaļa, bet ievainoja zirga kāju. Zirgs atkal nogāzās zemē.

Tai mirklī mežakuiļa ilkņi pārplēsa Kārļa zābaku.

-             O! - Alansonas hercogs ar nozilējušām lūpām čukstēja. - Liekas, ka Anžū hercogs būs nevis Polijas, bet gan Francijas karalis!

Mežakuilis tiešām gatavojās otrreiz plosīt Kārļa kāju, kad pēkšņi pazibēja ass ierocis un līdz spalam iedūrās zvēra plecā. Tad kāda roka dzelzs cimdā atvilka no karaļa mežakuiļa galvu.

Karalis, kuram beidzot bija izdevies izvilkt kāju no zirga apakšas,' ar mokām piecēlās un, ieraudzījis sevi asinīs, nobāla.

-             Sire, - teica Indriķis, kas, vēl arvien ceļos nometies, turēja rokās sirdi ievainotā mežakuiļa galvu, - sire, viss ir beidzies laimīgi. Es vēl laikā paspēju atgrūst ilkni un jūsu majestāte netika ievainota.

Navarras karalis piecēlās un izvilka dunci no zvēra pleca. Mežakuilis smagi novēlās zemē.

Karalis, uztraukto galminieku un kalpu ielenkts, dzirdēdams šausmu kliedzienus, kuri varēja samulsināt pat visdrošsirdīgāko vīru, gandrīz vai noģība. Bet viņam izdevās savaldīties. Pagriezies pret Navarras karali, viņš saspieda tā roku savējā un uzmeta viņam skatienu, kurā varbūt pirmoreiz atplaiksnīja īstas, neviltotas jūtas.

-     Pateicos, Indriķi! - viņš teica.

-              Manu nabaga brāli! - iesaucās Alansonas hercogs, tuvodamies karalim.

-            Ak, tas esi tu, Fransuā! - sacīja karalis. - Kur gan palika tava lode, slaveno strēlniek?

-     Tā laikam ir iesprūdusi mežakuiļa ādā, - hercogs atbildēja.

-             O, mans Dievs! - iesaucās Indriķis, ļoti veikli tēlodams izbrīnu. - Skatieties, Fransuā! Jūsu lode trāpījusi viņa majestātes zirgam kājā. Brīnišķīgi! \

-     Vai tiešām tā ir taisnība? - jautāja karalis.

-            Tā varēja gadīties, - pārbiedētais hercogs atbildēja. - Man tā trīcēja roka!

-            Lai nu kā, labam strēlniekam tas ir diezgan dīvains šāviens, Fransuā! - savilcis uzacis, karalis sacīja. - Vēlreiz pateicos, Indriķi! Bet tagad, kungi, uz Parīzi! - pagriezies pret klātesošiem, viņš piebilda. - Šoreiz man pietiek.

Margerita piejāja, lai apsveiktu Indriķi.

-            Jā, pateicies viņam no visas sirds, Margo, - teica Kārlis. - Bez viņa Francijas karalis tagad sauktos par Indriķi III.

-            Anžū hercogam es tagad ienaidnieks uz visiem laikiem, - bearnietis teica Margeritai. - Ko lai dara? Katrs dara, ko var. Pajautājiet kaut Alansonas hercogam.

Un Indriķis reizes trīs iegrūda irdenajā zemē savu mednieka dunci, lai no tā notīrītu pielipušās mežakuiļa asinis.

Pirmās daļas beigas

## Otrā daļa

.

## 1. Brāli

Izglābdams Kārli, Indriķis izglāba ne vien cilvēka dzīvību, bet arī aizkavēja karaļu maiņu trīs valstīs. Tiešām - Kārļa IX nāves gadījumā Francijas karaļtroni būtu ieguvis Anžū hercogs, bet Alansonas hercogs droši vien būtu kļuvis par Polijas karali. Anžū hercogs bija Kondē kundzes mīļākais, tātad - bija iespējams, ka ar Navarras kroni viņas vīram samaksātu par sievas laipnību.

Nabaga Indriķis no šīm pārmaiņām neko nebūtu ieguvis; ja nu vienīgi

-      citu kaklakungu. Kārļa IX vietā, kurš izturējās pret viņu diezgan iecietīgi, Francijas tronī būtu nācis Anžū hercogs, kas nebija labāks par Katrīnu. Hercogs bija zvērējis viņu nonāvēt un, droši vien, savu vārdu būtu turējis.

Visi šie varianti Indriķim iešāvās prātā tai mirklī, kad mežakuilis uzbruka Kārlim IX, un mēs jau zinām, kāds bija šo pēkšņi pazibējušo domu rezultāts: Indriķis saprata, ka no Kārļa dzīvības ir atkarīga arī viņa paša dzīvība. Kārli IX izglāba Indriķa padevība, kuras cēloni viņš neprata izskaidrot. Bet Margerita saprata visu un bija pārsteigta pai Indriķa vīrišķību, kas kā zibens uzliesmoja tikai negaisa laikā.

Aizkavējot to, ka Anžū hercogs pārņem valdīšanas grožus, diemžēl vēl nekas nebija līdzēts. Vajadzēja pašam kļūt par karali. No Alansonas hercoga un prinča Kondē bija jāatkaro Navarras karaļvalsts, bet galvenais

-     vajadzēja aizbēgt no šī gaima, kur viņam vajadzēja staigāt starp diviem bezdibeņiem. Atceļā no Bondē Indriķis visu laiku pārdomāja savu stāvokli. Atgriežoties Luvrā, viņam jau bija gatavs noteikts plāns.

Nenovilcis zābakus un nepārvilcis ar asinīm notraipīto apģērbu, Indriķis devās pie Alansonas hercoga, kuru viņš sastapa ļoti uztrauktu staigājam pa savu istabu.

Ieraugot Indriķi, hercogs saīga.

- Ak, labo brāl, - Indriķis saķēra viņa roku, - es saprotu, ka jūs dusmojaties uz mani, jo es pirmais aizrādīju karalim, ka jūsu lode ķērusi nevis mežakuili, uz kuru jūs mērķējāt, bet gan zirga kāju. Bet ko lai dara? Es biju tik pārsteigts, ka nevarēju savaldīties. Galu galā arī karalis

pats būtu to ievērojis, vai ne?

-             Bez šaubām, bez šaubām, - Alansonas hercogs murmināja. - Un tomēr man jūsu aizrādījums jāatzīst par ļaunprātīgu. Jūs taču pats redzējāt, kas no tā iznāca. Brālim Kārlim radās šaubas, kas var sabojāt mūsu labās attiecības.

-            Mēs par to tūlīt parunāsim. Es atnācu pie jums, lai jūs pārliecinātos, vai es esmu izpļāpājies ar ļaunu nolūku.

-              Labi, - Alansonas hercogs atturīgi tcica, - runājiet, Indriķi, es klausos!

-              Kad es būšu beidzis, Fransuā, jūs redzēsit manu izturēšanos pret jums: nesaudzēdams sevi, es gribu jums par kaut ko atzīties. Un kad es to izdarīšu, jūs ar vienu vārdu varēsit mani pazudināt.

-     Par ko jūs runājat? - Fransuā uztraukts jautāja.

-             Es ilgi šaubījos, vai jums to stāstīt vai ne, - Indriķis turpināja, - īpaši pēc tam, kad jūs šodien izlikāties, ka neko nesaprotat.

-             Patiesībā, Indriķi, es arī tagad nesaprotu, par ko jūs domājat, - Fransuā nobālis sacīja.

-             Brāli, jūsu intereses man ir pārāk dārgas, lai es varētu noslēpt, ka hugenoti pie manis nāca ar kādu priekšlikumu.

-     Priekšlikumu? - Alansonas hercogs jautāja. - Kādu?

-            Viens no viņiem ir de Muī de Senfāls, varonīgā de Muī dēls, kuru nogalināja Morvels… Vai jūs vinu pazīstat?

-    Jā.

-            Riskēdams ar savu dzīvību, viņš ieradās pie manis, lai pierādītu, ka es esmu gūsteknis.

-     Vai tiešām! Un ko jūs viņam atbildējāt?

-            Brāli, jūs ziniet, cik karsti es mīlu Kārli, kurš man izglāba dzīvību, un ka karaliene Katrīna ir man mātes vietā. Šā iemesla dēļ es de Muī priekšlikumu, protams, noraidīju.

-     Ko viņš jums teica?

-              Hugenoti grib atjaunot Navarras karaļvalsts troni un, tā kā tas saskaņā ar mantošanas tiesībām pieder man, lad viņi man to arī piedāvā.

-             Tā! Un de Muī saņēma nevis jūsu piekrišanu, kā viņš lo gaidīja, bet gan atteikumu.

-     Formāli… pat rakstisku. Bel tagad…

-     Jūs esat pārdomājis? - Alansonas hercogs Indriķi pārtrauca.

-             Nē, vienīgi redzēju, ka de Muī, būdams ar mani neapmierināts, ar savām vēlmēm devās pie cita.

-     Pie kā? - Fransuā ātri vaicāja.

-     Nezinu. Varbūt pie prinča Kondē.

-     Jā, tas ir iespējams, - hercogs piekrita.

-            Tas jau nekas, - Indriķis turpināja. - Man ir līdzeklis, kā izzināt, kuru viņš īsti izvēlējies par hugenotu vadoni.

Fransuā nobālēja vēl vairāk.

-     Hugenoti ir sašķēlušies, - Indriķis pabeidza.

-              De Muī ir varonīgs un godīgs muižnieks, bet viņš ir tikai vienas partijas pārstāvis. Bet otra partija vēl nav zaudējusi cerības redzēt tronī uzkāpjam Navarras Indriķi, kurš pirmajā mirklī gan atteicās, bet vēlāk varēja pārdomāt.

-     Vai jūs par to kaut ko zināt?

-              Katru dienu es saņemu arvien pārliecinošākus pierādījumus. Vai jūs ievērojāt, kas tie bija par jātniekiem, kuri mums pievienojās medībās?

-     Jā, jaunatgrieztie katoļi.

-     Vai jūs pazināt arī viņu vadoni, kurš man deva zīmi?

-     Jā, pazinu. Tas bija vikonts de Tirēns.

-     Vai jūs sapratāt, ko viņi man piedāvāja?

-     Viņi jums piedāvāja bēgt.

-             Pēc tā jūs varat saprast, - sacīja Indriķis, - ka ir vēl cita partija, kuras vēlmes nesakrīt ar de Muī nodomiem.

-             Tātad ir vēl kāda cita partija? - jautāja Fransuā, uztraukdamies aizvien vairāk.

-              Jā, turklāt ļoti stipra. Lai gūtu panākumus, vajadzētu tikai abas Tirēna un de Muī partijas apvienot. Sazvērestība vēršas plašumā, karaspēki ir gatavi un gaida vienīgi signālu. Stāvoklis ir ļoti nopietns, un man vistuvākajā laikā par kaut ko ir jāizšķiras. Bet es šaubos, tāpēc atnācu aprunāties ar jums kā ar draugu.

-     Labāk sakiet - kā ar brāli.

-     Jā, kā ar brāli.

-     Runājiet, es klausos!

-              Vispirms, Fransuā, man dažus vārdus jāsaka par sevi pašu. Tas tādēļ, lai jūs mani labāk saprastu. Mana vēlme nav godkārīga. Es esmu vienkāršs muižnieks, kas ir pieradis pie sliktas dzīves. Es esmu nabags, neveikls un kautrīgs. Sazvērnieka pienākums man šķiet tik neizdevīgs, ka to diezin vai attaisnotu pat visdrošākās cerības iegūt kroni.

-            Manu brāli, - teica Fransuā, - jūs sevi noniecināt. Tas ir neiespējami, ka jūs, būdams princis, kuram ir tik spožas nākotnes izredzes, apmierināsities ar kaut ko tik nožēlojamu. Es neticu tam, ko jūs stāstāt.

-             Un tomēr tā ir taisnība, - atbildēja Indriķis. - Ja man būtu kāds patiess draugs, es viņa labā atsacītos no varas, ko man piedāvā mana hugenotu partija. Bet man nav tāda drauga, - viņš piebilda ar skumju smaidu sejā.

-     Var būt, ka ir gan. Jūs droši vien maldāties.

-            Nē, velns lai parauj! Izņemot vienīgi jūs, Fransuā, visi pārējie mani šeit ienīst. Bet man tik ļoti žēl Navarras. Es negribu, ka tā ciestu no briesmīgiem iekšējiem nemieriem, kuru sekas var būt tas, ka kroni iegūs nevērtīgs cilvēks. Man šķiet, ka labāk būtu, ja par visu to ziņotu karalim. Es neminēšu nevienu vārdu, neiedziļināšos sīkumos. Es tikai gribu novērst katastrofu.

-             Lielais Dievs! - iesaucās Alansonas hercogs, nevarēdams savas bailes vairs apslēpt, - ko jūs runājat! Kā? Jūs, kas pēc admirāļa nāves esat vienīgā partijas cerība, jūs, hugenots, kas, kā visi runā, pārgājis katoļticībā vienīgi apstākļu spiests, jūs gribat pacelt nazi pret saviem brāļiem? Indriķi, Indriķi, vai jūs tiešām nesaprotat, ka, tā rīkojoties, jūs kalvinistus pakļaujat jauniem slaktiņiem, varat izraisīt otru Bērtuļa nakti! Vai jūs patiešām nezināt: Katrīna tikai gaida izdevību, lai nokautu visus vēl dzīvos hugenotus?

Hercogs drebēja, un viņa bālajā sejā parādījās sārti plankumi. Viņš spieda Indriķa roku, lūgdams viņu atsacīties no sava nodoma, kas varēja izjaukt visus hercoga aprēķinus.

-             Vai jūs domājat, ka tam būs tik bēdīgas sekas? - Indriķis labsirdīgi jautāja. - Man liekas, ja karalis dos vārdu, tad nevienu neaizskars.

-              Karaļa Kārļa vārds, Indriķi!… Vai viņš nedeva vārdu admirālim? Vai nedeva vārdu Teliņī un jums pašam arī? Ticiet man, Indriķi, ja jūs to izdarīsit, viņi visi būs beigti. Un ne vien viņi, bet arī visi pārējie, kuriem ar viņiem būs bijuši kaut kādi sakari.

Indriķis mirkli padomāja.

-              Ja man galmā būtu vārds, es rīkotos citādi, - viņš teica. - Tā, piemēram, jūsu vietā, Fransuā, Francijas prinča, varbūt troņmantnieka vietā…

Fransuā ironiski pakratīja galvu.

-     Ko jūs darītu manā vietā, Indriķi?

-    Jūsu vielā, brāli, es nostālos kustības priekšgalā, - atbildēja Indriķis.

-     Mans vārds, mans stāvoklis pasargātu nemierniekus no briesmām. Un es no šī pasākuma, kurš citādi var būt neaprakstāms ļaunums visai Francijai, mācētu gūt labumu gan sev pašam un gan arī karalim.

Alansonas hercogs uzbudināts uzklausīja šos vārdus, un viņa seja noskaidrojās.

-             Un jūs domājat, - viņš teica, - ka šis līdzeklis noderēs un ka tas var novērst visu, no kā mēs baidāmies?

-     Jā, cs esmu par to pārliecināts, - atbildēja Indriķis.

-             Hugenoti jūs mīl. Jūsu kautrība, augstais stāvoklis, laipnība, kādu no jums arvien baudījuši hugenoti, - viss tas padara viņus par jūsu uzticamiem kalpiem.

-              Bet jūs taču teicāt, ka hugenotiem ir divas partijas. Tie, kuri stāv jūsu pusē, varbūt negribēs man pievienoties?

-             Es to nokārtošu. Man ir līdzeklis, pat veseli divi, kā viņus ietekmēt un panākt, ka viņi piekrīt.

-     Kas tie ir par līdzekļiem?

-     Pirmkārt, uzticība, ar kādu pret mani izturas viņu vadoņi; otrkārt

-     bailes, kādas tie sajutīs, uzzinādami, ka jūs zināt viņu vārdus.

-     Bet kas man pateiks šos vārdus?

-     Es, velns lai parauj!

-     Jūs to darīsit?

-             Klausieties, Fransuā, - Indriķis turpināja, - es jums jau teicu, ka šeit, galmā, mīlu vienīgi jūs! Varbūt tas tāpēc, ka jūs uzrauga tāpat kā mani. Turklāt mana sieva jūs ļoti ciena.

Fransuā priekā kvēloja.

-             Ticiet man, brāli, - Indriķis atkal atsāka, - ņemiet šo lietu savās rokās un kļūstiet par Navarras karali! Ja jūs piešķirsit man vietiņu savā galmā un skaistu mežu medībām, es jutīšos laimīgs.

-     Navarras karalis! - teica hercogs. - Bet ja nu…

-             Ja Anžū hercogs kļūst par Polijas karali, vai ne? Vai es pabeidzu jūsu domu?

-             Klausieties, Fransuā, - Indriķis turpināja, - tieši šo iespēju es biju paredzējis un to no jums arī neslēpšu. Ja Anžū hercogs kļūst par Polijas karali, bet mūsu brālis Kārlis, nedod Dievs, nomirst, tad no Po līdz Parīzei ir tikai divi simti ljē, toties no Parīzes līdz Krakovai - četri simti. Un jūs mantojumu iegūsit, pirms Polijas karalis dabūs zināt par brāļa Kārļa nāvi. Lūk, tad, ja jūs būsit ar mani apmierināts, jūs man atdosit Navarras karaļvalsti, kura ir tikai viena pērle jūsu dārgajā kronī. Un es to saņemšu. Visļaunākais, kas jums var gadīties, ir tas, ka jūs paliksit Navarras karalis uz visu mūžu, dzīvosit kopā ar manu ģimeni un kļūsit par karaļdinastijas ciltstēvu. Bet kāds stāvoklis jums tagad ir šeit Luvrā? Jūs esat nabaga vajāts princis, karaļa trešais dēls, to divu vecāko brāļu vergs, kuri stulbas iegribas dēļ kādudien var jūs ieslodzīt Bastīlijā.

-            Jā, jā! - Fransuā iesaucās. - Es to visu zinu, zinu tik labi, ka tiešām nesaprotu, kāpēc jūs pats atsakāties no tā, ko piedāvājat man. Vai patiesi jums te nekas nepukst?!

Un Alansonas hercogs uzlika roku uz Indriķa sirds.

-            O, - Indriķis pasmaidīja, - ir smagumi, kurus katra roka vis nespēj celt. Es šo smagumu pat nemēģināšu pacelt. Iedomājoties, cik tas ir nogurdinoši, man zūd visa patika valdīt.

-     Tātad jūs tiešām atsakaties, Indriķi?

-     Es to jau teicu de Muī un atkārtoju arī jums.

-            Bet šādos gadījumos ar vārdiem vien nepietiek, - Alansonas hercogs sacīja. - Vajadzīgi arī pierādījumi.

Indriķis atviegloti nopūtās, kā cīnītājs, kurš jūt, ka viņa pretinieks pagurst.

-             Es jums to pierādīšu šovakar, - viņš teica. - Pulksten deviņos jūs uzzināsit sazvērnieku vārdus un apvērsuma plānu. Es savu atteikšanās rakstu jau atdevu de Muī.

Fransuā satvēra Indriķa roku un to cieši saspieda.

Tai brīdī istabā ienāca Katrīna. Viņa kā arvien ieradās bez pieteikšanās.

-     Jūs esat kopā! - viņa smaidīja. - Tiešām, kādi draudzīgi brāļi!

-            Ceru, madame, - Indriķis mierīgi atbildēja, kamēr Alansonas hercogs savāda nemiera pārņemts nobālēja.

Indriķis nekavējās pavirzīties sāņus, iai netraucētu mātes un dēla sarunai.

Māte karaliene izņēma no savas rokas somiņas ureznu agrafu.

-Šo agrafi cs saņēmu no Florcnccs, - viņa teica, - un gribu dāvināt tev, Fransuā. Nēsā to pie sava zobena pārsaitēs. Ja šovakar sava brāļa Indriķa istabā dzirdi kādu troksni, paliec uz vietas! - viņa klusā balsī piebilda.

Fransuā saņēma mātes roku.

-     Vai cs šo skaisto dāvanu varu viņam parādīt?

-             Tu to vari ne vien parādīt, bet arī savā un manā vārdā atdāvināt. Es viņam jau pasūtīju citu, ļoti līdzīgu agrafi.

-             Klausieties, Indriķi, - teica Fransuā, - mana labā māmiņa iedeva man šo agrafi, kuru laipni ļāva atdāvināt jums.

Indriķi dāvana sajūsmināja un viņš par to ilgi pateicās.

-            Es nejūtos visai vesela, - sacīja Katrīna, - un likšos gultā. Arī Kārlis pēc atgadījuma medībās ir sasirdzis un grib atpūsties. Tātad šovakar vakariņas mēs neēdīsim kopā, bet katrs savā istabā. Ak, Indriķi, es jums aizmirsu pateikties par jūsu drošsirdību un izmaņu. Jūs izglābāt sava brāļa un karaļa dzīvību, par ko saņemsit apbalvojumu.

-    Es jau tā esmu apbalvots, majestāte, - Indriķis atbildēja palocīdamies.

-            Jā, ar izpildīta pienākuma apziņu, - sacīja Katrīna, - bet ar to vien nepietiek! Ticiet man - mēs ar Kārli papūlēsimies ar jums norēķināties!

-              Visu, ko es iegūšu no jums un no sava brāļa, es saņemšu ar pateicību, madame.

Pēc šiem vārdiem Indriķis palocījās un izgāja no istabas.

-            (), brāli Fransuā, - viņš iedams domāja, - tagad es esmu pārliecināts, ka man būs jābēg vienam. Sazvērestībai tagad ir nc vien miesa, bet arī galva un sirds. Nu tikai jāuzmanās. Katrīna dod man dāvanas, Katrīna sola mani apbalvot. Aiz tā visa droši vien slēpjas kaut kas velnišķīgs. Šovakar jāparunā ar Margeritu.

## II. Karaļa Kārļa IX pateicība

Gandrīz visu dienu Morvels pavadīja karaļa ieroču kabinetā. Neilgi pirms tam, kad vajadzēja atgriezties medniekiem, Katrīna pavēlēja viņu un viņa ļaudis pārvest uz mātes karalienes lūgšanu istabu.

Atgriezies no medībām, Kārlis IX no aukles uzzināja, ka kāds cilvēks ilgi uzkavējies viņa kabinetā, par ko ļoti noskaitās. Bet tad, kad aukle aprakstīja šī cilvēka izskatu un piebilda, ka tas pats, kuru viņa reiz vakarā bija ievedusi pie viņa, karalis pazina Morvelu, un, atcerējies pavēli, kuru māte no rīta bija piespiedusi parakstīt, viņš visu saprata.

-            O! - Kārlis norūca. - Tieši tajā dienā, kad viņš izglāba man dzīvību. Neesam izvēlējušies izdevīgāko laiku.

Kārlis paspēra pāris soļus, būdams gatavs doties pie mātes, bet kāda doma viņu atturēja.

-             Velns lai parauj! Ja es sākšu ar viņu par to runāt, mūsu strīdam nebūs gala. Labāk strādāt katram par sevi.

-              Aukle, - viņš teica, - aizslēdz uzmanīgi visas durvis un brīdini karalieni Elizabeti , ka es pēc kritiena no zirga nejūtos vesels un šonakt pārgulēšu šeit.

Aukle aizgāja, un Kārlis ķērās pie dzejošanas, jo ķerties pie viņa nodomu izpildīšanas bija vēl pārāk agrs.

Dzejojot karalim laiks parasti pagāja neparasti ātri.

Pulkstens nosita deviņi, bet viņam šķita, ka vēl nav pat septiņi. Saskaitījis pulksteņa sitienus, viņš piecēlās.

-     Velns un elle! Tagad ir īstais laiks!

Viņš paņēma vēstuli un zobenu un izgāja pa mazām, slepenām durvīm, par kuru esamību nezināja pat Katrīna.

Kārlis devās tieši uz Navarras karaļa istabām, bet meklēto tur nesastapa. Pēc sarunas ar Alansonas hercogu Indriķis bija ieradies savā istabā, tikai lai pārģērbtos un tūlīt atkal bija aizgājis.

-              Varbūt viņš devies vakariņās pie Margo, - karalis nodomāja. - Šodien viņi bija vai vismaz izlikās ļoti draudzīgi.

Un karalis devās pie Margeritas.

Pie Margeritas tobrīd bija Nevērās hercogiene, Kokonna un la Mols, kurus viņa cienāja ar cepumiem un ievārījumiem.

Kārlis pieklauvēja pie ieejas durvīm. Gijona tās atvēra un, ieraudzījusi karali, šausmās sastinga. Viņa palocījās un, nebrīdinājusi savu kundzi par augstā viesa ierašanos, ielaida Kārli bez pieteikšanas.

Karalis izgāja caur priekšistabu un, dzirdēdams ēdamistabā skaļus smieklus, devās turp.

-            Nabaga Indriķis, - Kārlis nodomāja, - briesmas nenojauzdams, viņš priecājas!

-            Tas esmu es, - karalis teica, pacēlis priekškaru un parādīdams savu smaidošo seju.

Kārlis IX bija precējies ar Austrijas Elizabeti, Maksimiliāna meitu.

Margerita bailēs iekliedzās. Karaļa jautrā seja viņai atgādināja drausmīgas medūzas galvu. Margeritas vieta bija tieši pretī durvīm un viņa ieraudzīja Kārli.

Abi jaunekļi sēdēja pie galda ar muguru pret karali.

-     Majestāte! - Margerita iesaucās un pielēca kājās.

Trīs klātesošie izturējās tā, it kā būtu zaudējuši galvu. Vienīgi Kokonna palika aukstasinīgs. Viņš piecēlās, bet tik māksloti neveikli, ka apgāza galdu ar visiem kristāla traukiem, vāzēm un svecēm.

Istaba iegrima dziļā tumsā. Iestājās nāves klusums.

-     Glābieties! - Kokonna čukstēja la Molam. - Drošāk, drošāk!

La Mols nelika to vēlreiz atkārtot. Viņš metās pie sienas un cerēja nokļūt guļamistabā, lai paslēptos viņam labi pazīstamajā kabinetā.

Bet, ieiedams guļamistabā, viņš sadūrās ar kādu cilvēku, kurš pašlaik ienāca pa slepenajām durvīm.

-          Ko tas viss nozīmē? - Kārlis tumsā nepacietīgā balsi kliedza. - Kāpēc, man ierodoties, jāsaceļ šāds juceklis? Vai tad es tiešām esntu tik nelūgts viesis? Indriķi! Indriķi! Kur tu esi? Atbildi!

-          Mēs esam glābti! - čukstēja Margerita, satvērusi kādu roku, kuru viņa noturēja par la Mola roku. - Karalis domā, ka viesu vidū ir arī mans vīrs.-

-         Un cs no savas puses viņam šo ticību nelaupīšu, - Indriķis tikpat klusi atbildēja. - Varat būt mierīga.

-          Augstais Dievs! - iesaucās Margerita, atlaizdama Navarras karaļa roku.

-      Klusu! - Indriķis brīdināja.

-         Tūkstoš velnu! Ko jūs tur sačukstaties? - kliedza Kārlis. - Indriķi, kur tu esi? Atbildi!

-     Es esmu šeit, sire , - atskanēja Navarras karaļa balss.

-         Velns! - Čukstēja Kokonna, iespiedies istabas kaktā kopā ar Nevērās hercogieni. - Mēs tiksim cauri ar veselu ādu.

-     Tagad mēs abi esam pagalam! - sacīja Anrieta.

Beidzot pārdrošais Kokonna nolēma, ka galu galā svecc tomēr būs jāaizdedzina un jo drīzāk viņš to izdarīs, jo labāk. Tāpēc viņš palaida Nevērās hercogienes roku, pacēla svečturi un, uzpūtis Ј>gli, iededza sveci.

Istaba kļuva gaiša.

Kārlis IX jautājoši paskatījās vispkārt.

Indriķis stāvēja blakus sievai; Nevērās hercogiene viena - kaktā. Kokonna stāvēja istabas vidū un visu šo skatu apgaismoja.

-     Piedodiet, brāli, - sacīja Margerita. - Mēs jūs negaidījām.

-     Jūsu majestāte mūs briesmīgi nobiedēja, - Anrieta piebilda.

-           Es tā nobijos, - visu nojauzdams, paskaidroja Indriķis, - ka, celdamies kājās, apgāzu galdu.

-          Lieliski! - paskatījies Indriķī, nodomāja Kokonna. - Lūk, vīrs, kas visu saprot no pusvārda!

-             Kāda šeit postaža! - piebilda Kārlis. - Ari tavas vakariņas izjuka, Indriķi! Nāc man līdzi, un tu varēsi tās pabeigt citā vietā. Šovakar cs tevi pamielošu.

-    Jūsu majestāte parāda man pārāk lielu godu!..

-            Jā, mana majestāte parāda tev godu, aizvedot tevi prom no Luvras. Atvaino mani, Margo, rīt no rīta es tev viņu atkal atdošu.

-     Ak, brāli, jums mana atļauja -nav vajadzīga, - atbildēja Margerita.

-     Jūsu vēlēšanās ir likums.

-     Es tik paņemšu citu mēteli, un tūlīt atgriezīšos, - sacīja Indriķis. Nepūlies velti, Indriķi. Arī ar šo mēteli būs labi, - Kārlis pretojās.

-     Bet, sire … - bearnietis nomurmināja.

-            Es vēlreiz atkārtoju, ka nav vajadzīgs! Tūkstoš velnu! Vai tu dzirdi, ko es tev saku! Nu, nāc!

-     Jā, jā, ejiet gan! - Margerita pēkšņi sacīja, satverdama vīra roku. No Kārļa uzmestā dīvainā skata viņa nojauta, ka lieta ir nopietna.

-     Klausos, sire , - Indriķis atbildēja. %

Bet Kārlis kavējās. Viņa skats krita uz Kokonnu, kas turpināja aizdegt

sveces.

-            Kas tas tāds? - viņš jautāja, noskatīdams pjemontieti no galvas līdz kājām. - Vai tas nav grāfs de la Mols?

-    No kā gan viņš dabūjis dzirdēt par la Molu? - Margerita nodomāja.

-            Nē, sire , - atbildēja Indriķis. - Grāfs de la Mols nav šeit un man žēl, ka es nevaru viņu stādīt priekšā jūsu majestātei kopā ar grāfu de Kokonnu. Viņi ir nešķirami draugi. Abi kalpo Alansonas hercogam.

-            O, mūsu slavenajam strēlniekam, - noteica Kārlis. - Tā! Bet grāfs de la Mols, šķiet, ir hugenots? - savilcis uzacis, viņš piebilda.

-    Jaunatgrieztais, sire , - Indriķis paskaidroja. - Es par viņu galvoju

-     kā pats par sevi.

-             Ja tu Indriķi par viņu galvo, tad pēc visa tā, ko tu šodien manis labā esi izdarījis, man nav iemesla šaubīties. Bet es tomēr šo la Molu gribu redzēt. Nu, vienalga, atliksim to uz kādu citu reizi.

-             Uz priekšu, uz priekšu, Indriķi! - karalis skubināja. - Tici man, ka šovakar Luvras gaiss tev nav veselīgs. Tici taču, velns lai parauj!

-             Deviņi sātani! - Indriķis atrūca. - Kas gan būs ar de Muī, kurš mani gaidīs guļamistabā? Kaut tik ar viņu nenotiek kaut kas ļauns!

-             Kā redzams, tev, Indriķi, nav nekas pretī, ka Alansonas hercoga galminieki kāro tavu sievu? - karalis jautāja, kad viņi gāja pār uzvelkamo tiltu.

- Kāpēc jūs tā domājat, sire?

-     Vai tad grāfs de Kokonna nedzenas pēc Margo?

-    Kas jums to teica?

-     Vai nav vienalga!

-            Meli, sire ! Grāfs de Kokonna tiešām ir iemīlējies, bet tikai Nevērās hercogienē.

-     Vai tiešām?

-     Jā, majestāte!

Kārlis iesmējās.

-              Lūk, jauks joks! - viņš priecājās. - Lai tik hercogs Gīzs tagad pamēģina stāstīt pasaciņas! Viņam izstiepsies garš ģīmis, kad es pastāstīšu par viņa līgavas dēkām. Tomēr, - karalis domīgi piebilda, - es vairs labi neatceros, vai viņš man stāstīja par grāfu Kokonnu vai de la Molu.

-             Ne viens, ne otrs, sire , - sacīja Indriķis. - Es esmu pārliecināts par savas sievas tīrajām jūtām pret mani.

-             Labi, Indriķi, ļoti labi! - teica karalis. - Man tas īpaši patīk. Goda vārds, tu esi tik brašs puisis, ka cs drīz vien bez tevis nevarēšu vairs iztikt!

To pateicis, karalis zīmīgi iesvilpās, un tai pašā mirklī aiz Binjē ielas stūra parādījās četri augstmaņi, kuri viņiem pievienojās. Tad viņi visi kopā devās uz pilsētas centru.

Pulkstenis nosita desmit.

-             Nu? - jautāja Margerita, kad karalis un Indriķis bija aizgājuši. - Vai atkal sēdīsimies pie galda?

-              Nē, mana dārgā, - atbildēja hercogiene. - Es vēl tagad nevaru atjēgties no lielajām izbailēm. Lai dzīvo namiņš Klošperšē ielā! Tajā nevar iekļūt, iepriekš to neieņemot, un tur mūsu varoņi drīkst izvilkt zobenus. Ko jūs meklējiet zem soliem un skapjos, monsieur Kokonna?

-     Es meklēju savu draugu la Molu, - pjemontietis atbildēja.

-             Pameklējiet viņu manas guļamistabas apkārtnē, - sacīja Margerita. - Tur ir kabinets…

-     Labi, es iešu turp, - Kokonna paklausīja.

Un viņš devās uz guļamistabu.

-     Nu, cik tālu mēs tiksim? - tumsā atskanēja kāda balss.

-     Mordieu! Mēs tikām līdz saldumiem.

-     Bet Navarras karalis?

-             Viņš neko neredzēja. Viņš ir ļoti parocīgs vīrs, un es vēlētos, kaut manai sievai būtu tāds pats. Es tikai baidos, ka tas notiks tad, kad viņa apprecēsies otrreiz.

-     Un karalis Kārlis?

-     O, karalis, - tā ir cita lieta. Viņš šo vīru aizveda.

-     Vai tu to droši zini?

-            Tici man! Bez tam viņš man parādīja godu, paskatīdamies uz mani no sāniem, kad uzzināja, ka es kalpoju Alansonas hercogam, bet viņa skatiens palika pavisam greizs, kad viņam pastāstīja, ka cs esmu tavs draugs.

-     Vai tu domā, ka viņam par mani ir stāstīts kaut kas slikts?

-              Nē, gluži otrādi, kaut kas pārāk labs. Bet tas nav galvenais. Mūsu dāmas, šķiet, grib doties uz Ruā de Sisila ielu, un mums būs viņas jāpavada.

-     Tu taču zini, ka tas nav iespējams.

-     Kāpēe?

-     Tāpēc, ka mums šodien jādežūrē pie Alansonas hercoga.

-            Mordieu ! Tiešām! Es aizvien aizmirstu, ka mēs no muižniekiem esam pārvērtušies par viesmīļiem.

Draugi atgriezās pie Margeritas un Anrietas un paskaidroja, ka viņiem noteikti jāpiedalās hercoga vakara audiencē.

-     Labi, - Nevērās hercogiene sacīja, - bet mēs iesim.

-    Kurp? - Kokonna jautāja.

-     O, jūs esat pārāk ziņkārīgi, - hercogiene atbildēja.

Jaunekļi paklanījās un steidzās pie Alansonas hercoga.

Hercogs sēdēja savā kabinetā un acīmredzot viņus gaidīja.

-     O, kungi, jūs ierodaties pārāk vēlu!

-     Pulkstens vēl tikai desmit, augstība, - Kokonna paskaidroja.

Hercogs izvilka savu stundeni.

-     Jums taisnība, - viņš teica. - Bet Luvrā tomēr visi jau guļ.

-    Jā, augstība. Vai gaišība pavēlēs iesaukt augstmaņus vakara audiencē?

-     Tieši otrādi, lūdzu, ejiet mazajā zālē un atlaidiet visus.

Jaunekļi izpildīja pavēli un atgriezās pie hercoga.

-     Vai jūsu gaišība ies gulēt vai vēl strādās? - Kokonna jautāja.

-        Monsieur, jūs esat brīvs līdz rītam!

-              Liekas, ka šonakt Luvrā neviens negulēs savā gultā, - Kokonna čukstēja la Molam ausī. - Šī nakts būs velnišķīgi jautra un arī mums jāsaņem kāda daļiņa no šīs saldās līksmes!

Abi jaunekļi pāris lēcienos uzskrēja pa trepēm savā istabā, paķēra mēteļus un zobenus un metās noķert dāmas, kuras uz Scnonorē ielas stūra arī panāca.

Alansonas hercogs tanī brīdī ieslēdzies sēdēja savā guļamistabā un, uzmanīgi klausīdamies, gaidīja, kad notiks tas, ko bija solījusi māte karaliene.

## III. Dieva griba

Luvru apņēma dziļš klusums.

Margerita un Nevērās hercogiene devās uz Tizona ielu. Kokonna ar la Molu steidzās viņas panākt. Karalis un Indriķis bija aizgājuši uz pilsētu. Alafosonas hercogs sēdēja savā guļamistabā un dīvainā uztraukumā gaidīja, kad notiks tas, ko bija solījusi māte. Katrīna gulēja gultā, bet baronese de Sova sēdēja pie viņas galvgaļa un lasīja itāļu pasakas, kuras labo

karalieni bezgala smīdināja.

Kairina jau sen nebija bijusi tik labā omā. Kopā ar galma dāmām viņa pavakariņoja, apspriedās ar ārstu un saskaitīja sava galma dienas rēķinus, bet pēc tam pavēlēja noturēt aizlūgumu, lai izdotos darbs, no kura pēc viņas vārdiem bija atkarīga mātes karalienes bērnu laime. Kā jau īstai florencictei Katrīnai bija paradums bieži rīkot aizlūgumus un meses, lai labi izdotos dažādi pasākumi, par kuriem zināja vinīgi Dievs un viņa.

Beigās māte karaliene pieņēma Renē un izmeklēja sev vairākas jaunas ziedes un smaržas.

-          Uzzini, vai mana meita, Navarras karaliene, ir savās istabās, - Katrīna teica. - Ja viņa ir mājās, palūdz viņu pie manis.

Pāžs izsteidzās no istabas un pēc dažām minūtēm Gijonas pavadībā atkal atgriezās.

-        Ko tas nozīmē? - māte karaliene jautāja. - Es vēlējos redzēt nevis ķalponi, bet gan kundzi.

-         Majestāte, - sacīja Gijona, - es uzskatīju, ka mans pienākums jūsu augstībai pašai pateikt, ka Navarras karaliene kopā ar Nevērās hercogieni izgāja.

-     Tik vēlā stundā! - Katrīna savilka uzacis.' - Uz kurieni?

-        Uz alķīmiķu seansu hercoga Gīza pilī, Nevērās hercogienes pav iljonā, - Gijona paskaidroja.

-     Kad viņa atgriezīsies? - Katrīna jautāja.

-         Seanss ievilksics pēc pusnakts, - kalpone veikli meloja. - Viņas majestāte droši vien pie savas draudzenes paliks līdz rītam.

-        Navarras karaliene var justies laimīga, - Katrīna murmināja. - Viņai ir draugi, viņa ir karaliene, viņas galvu rotā kronis, viņu godā par majestāti. Viņa var justies ļoti laimīga.

Klātesošie tikko valdīja smīnu.

-        Nu, neko nevar darīt, - Katrīna norūca. - Kad aizgājusi, tad aizgājusi! Jūs taču tā teicāt?

-     Pirms pusstundas, madame.

-     Labi, varat iet!

Gijona palocījās un izgāja.

-     Turpiniet lasīt, Šarlote, - karaliene sacīja.

Pēc desmit minūtēm Katrīna viņu atkal pārtrauca.

-     Pagaidiet, - viņa teica, - vajag atlaist galerijas sardzi.

Tas bija signāls, kuru gaidīja Morvels. Mātes karalienes pavēli izpildīja, un Sovas kundze turpināja lasīt pasaku.

Ceturtdaļstundu viņa lasīja bez pārtraukuma, kad pēkšņi atskanēja mežonīgs šausmu kliedziens. Klātesošiem aiz bailēm mati sacēlās stāvus.

Kliedzienam sekoja pistoles šāviens.

-     Kāpēc jūs pārtraucāt, Šarlote? - Katrīna jautāja.

-      Madame, vai tad jūs nedzirdējāt? - jaunā sieviete nobālējusi vaicāja.

-     Ko? - Katrīna prasīja.

-     Kliedzienu?

-     Un pistoles šāvienu? - piebilda gvardes kapteinis.

-              Kliedzienu un pistoles šāvienu? - Katrīna atkārtoja. - Es neko nedzirdēju. Kaut gan, vai tad tas Luvrā kāds retums! Lasiet, lasiet, Šarlote!

-              Paklausieties pati, madame, - sacīja baronese, kamēr kapteinis Nansē stāvēja, satvēris sava zobena rokturi, bet bez atļaujas neuzdrošinājās aiziet. - Dzirdami soļi… kāds tuvojas!

-              Vai jūsu majestāte nepavēlēs uzzināt, kas tur notiek? - kapteinis jautāja.

-               Nav vajadzīgs, monsieur. Palieciet šeit! - atbildēja Katrīna, atbalstīdamās uz rokas un pieceldamās, it kā savai pavēlei piešķirdama vēl lielāku nozīmi. - Kas gan mani nemiera brīdī aizsargās? Droši vien tur būs saplūkušies kalpotāji.

Karalienes miers bija tik krasā pretstatā ar visu pārējo galminieku bailēm, ka de Sovas kundze, pārvarējusi kautrību, atkal uzdrošinājās ierunāties.

-     Majestāte, tur, šķiet, kādu nogalina, - vina iekliedzās.

-     Ko?

-                Varbūt Navarras karali, madame! Troksnis nāk no viņa guļamistabas puses.

-              Muļķīte! - karaliene noņurdēja. - Viņa visur redz vienīgi savu Navarras karali.

-               Mans Dievs! Mans Dievs! - Sovas kundze, atslīgdama krēslā, vaimanāja.

-            Tā, nu ir beigas, - noteica Katrīna. Tad viņa pagriezās pret kapteini: - Ceru, ka par nekārtībām pilī jūs bargi sodīsit vainīgos. Lasiet, Šarlote!

Un Katrīna atlaidās spilvenos. Viņa izlikās vārga, nogurusi un galminieki redzēja, ka viņas pieri klāja lielas sviedru lāses.

De Sovas kundzei nekas cits neatlika kā paklausīt. Bet viņai klausīja vienīgi acis un balss. Viņas domas nodarbināja kaut kas cits. Ar šausmām viņa iedomājās velnišķās briesmas, kas draudēja viņas mīļākajam. Brīdi viņa mēģināja savu uztraukumu savaldīt, bet tas viņai neizdevās: balss aizsmaka, grāmata izkrita no rokām, un viņa zaudēja samaņu.

Tai laikā troksnis vēl pieauga. Gaitenī atskanēja smagi, steidzīgi soļi. Tad norībēja divi šāvieni un nošķinda logu stikli.

Pārsteigta, ka cīņa turpinās pārāk ilgi, Katrīna piecēlās no gultas, un, izsliedamās visā augumā, bāla, plati ieplestām acīm nostājās istabas vidū. Redzēdama, ka kapteinis gatavojas doties ārā, viņa to ai/turēja.

-             Palieciet šeit! - viņa teica, - es pali iešu paskatīties, kas tur īsti noliek.

Bet notikumi risinājās tā.

No rīta dE Muī no Ortona bija saņēmis Indriķa gujamistabas atslēgu. Atslēgas caurulītē bija iebāzts savīstīts papīrītis, ko de Muī ar saspraužamās adatiņas palīdzību izņēma.

Zīmītē bija uzrakstīta nakts parole, lai varētu iekļūt Luvrā.

Bez tam Orlons de Muī vēl bija pateicis, ka Navarras karalis lūdz viņu ierasties Luvrā pulksten desmitos vakarā.

Pusdcsmitos de Muī apģērba bruņas, kuru stiprums ne vienu reizi vien bija izmēģināts sīvos kautiņos, bet virsū uzvilka zīda kamzoli. Tad viņš apjoza zobenu, aizbāza aiz jostas pistoles un plecos uzmeta pazīstamo ķirškrāsas mēteli.

Mēs zinām, ka Indriķis pēc pārģērbšanās tūlīt devās pie Margeritas. Tur Indriķis ieradās īstā laikā, lai karaļa acis apmānītu ar la Molu, ar kuru viņš bija sadūries guļamistabā. Tai acumirklī de Muī, likdams lietā Indriķa atsūtīto paroli, bet vēl vairāk - savu ķirškrāsas mēteli - , izgāja caur Luvras vārtiem.

Jauneklis devās tieši pie Navarras karaļa, aiz paraduma pūlēdamies, cik vien iespējams, atdarināt la Mola gaitu. Priekšistabā viņš salika Ortonu.

-     De Muī kungs, - kalnietis teica, - karalis izgāja, bel lika man jūs ievest viņa guļamistabā un palūgt tur pagaidīt. Ja viņš aizkavēsies, jūs varat izmantot viņa gultu.

Savukārt Ortonam dc Muī neko nejautāja un iegāja Navarras karaļa guļamistabā. Velti nekavēdams laiku, de Muī paņēma tinti un spalvu un, piegājis pie sienas, kur karājās lieliski izstrādāta Francijas karte, sāka skaitīt un atzīmēt piestātnes no Parīzes līdz Po.

Bet šī nodarbošanās neturpinājās ilgāk par ceturtdaļstundu. To pabeidzis, de Muī tiešām nevarēja izgudrot, ko iesākt.

Divas trīs reizes viņš apstaigāja istabu, izberza acis, nožāvājās, apsēdās, piecēlās un atkal apsēdās. Beidzot viņš nolēma izmantot Indriķa labvēlību, nolika uz naktsgaldiņa abas pistoles, turpat novietoja arī lampu, un izstiepās ar tumšu baldahīnu pārsegtajā gultā, neaizmirsdams blakus nolikt kailu zobenu. Tā kā priekšistabā Ortons stāvēja sardzē, de Muī bija pārliecināts, ka neviens viņu pēkšņi nevar pārsteigt, un drīz vien cieši aizmiga. Veselīgajā miegā hugenots sāka krākt ne sliktāk par pašu Navarras karali. Tai brīdī seši algotņi ar zobeniem rokās un pistolēm aiz. jostām ieslīdēja gaitenī, kurā mazākās durvis veda Katrīnas istabā, bet lielās - pie Indriķa. Sešiem algotņiem pa priekšu gāja viņu vadonis. Bez. kailā zobena un dunča aiz jostas ar sudraba sprādzēm bija piestiprinātas viņa uzticamās pistoles. Tas bija Morvels. Sasniedzis Indriķa istabas durvis, Morvels apstājās.

-     Vai jūs droši zināt, ka gaitenī nav sargu? - viņš jautāja, pagriezies pret vienu no vīriem, acīmredzot - algotņu priekšnieku.

-     Jā, tur neviena nav.

-     Labi. Tagad jāuzzina, vai mūsu meklētais atrodas šeit!

-             Atļaujiet! - sacīja algotņu priekšnieks, saķerdams Morvela roku, kas taisījās atvērt durvis. - Tā taču ir Navarras karaļa guļamistaba.

-     Neviens to arī nenoliedz, - Morvels atbildēja.

Kareivji izbrīnā saskatījās, bet viņu priekšnieks atkāpās dažus soļus atpakaļ.

-             Un jūs šai stundā Luvrā, Navarras karaļa guļamistabā gribat kādu apcietināt? - viņš vaicāja.

-            Bet ko jūs teiktu, ja es jums teiktu, ka man jāapcietina pats Navarras karalis? - Morvels jautāja.

-              Es teiktu, ka tas nav joks un bez karaļa Kārļa IX parakstītas pavēles…

-     Izlasiet, lūk, šo te! - Morvels viņu pārtrauca.

Izņēmis no kabatas pavēli, viņš to pasniedza algotņu priekšniekam.

-            Labi, - rīkojumu izlasījis, viņš noteica. - Tādā gadījumā es nedrīkstu pretoties.

-     Un jūs esat gatavs izpildīt pavēles?

-     Jā, esmu gatavs!

-     Un jūs? - Morvels noprasīja visiem sešiem kareivjiem.

Algotņi palocīja galvu.

-            Labi, - sacīja Morvels. - Mēs izkārtosimies šādi: divi paliks pie šīm durvīm, divi apsargās guļamistabas durvis, bet divi nāks man līdzi.

-     Un tad? - leitnants jautāja.

-              Uzklausiet mani uzmanīgi! Apcietināmais nedrīkst ne kliegt, ne pretoties. Katra šīs pavēles pārkāpšana sodāma ar nāvi.

-             Uz priekšu! - leitnants pavēlēja kādam savam kareivim, kuram bija jāiet līdzi uz Navarrras karaļa guļamistabu. - Vai pavēli sapratāt?

-     Pilnīgi, - Morvels atbildēja.

-            Nabaga Navarras karalis! - viens no kareivjiem noteica. - Liekas, ka viņam jau no dzimšanas lemts šāds liktenis.

-             Viņa liktenis ir izlemts arī šeit, - piezīmēja Morvcls, paņemdams no leitnanta pavēli un iebāzdams to kamzoļa krūšu kabatā.

Tad viņš ar Katrīnas iedoto atslēgu atslēdza durvis, nolika pie tām divus un ar pārējiem četriem iegāja priekšistabā. Domādams, ka pārnācis karalis, Ortons steidzās tam pretī un atradās aci pret aci ar pieciem bruņotiem vīriem.

Ieraudzīdams Morvelu, kuru sauca par karaļa slepkavu, uzticīgais kalps atkāpās un aizsprostoja guļamistabas durvis.

-     Kas jūs esat? - Ortons jautāja. - Ko jūs meklējat?

-     Karaļa vārdā, kur ir tavs kungs? - Morvels uzsauca.

-     Mans kungs?

-     Jā, Navarras karalis.

-            Navarras karalis nav mājās, - atbildēja Ortons, palikdams pie durvīm, - un tāpēc jums šeit nav ko meklēt!

-     Tu melo, nelieti! - Morvels uzstāja. - Nost no ceļa!

-      Bcarnieši ir stūrgalvīgi! - Ortons ieņurdējās kā suns viņu zemes kalnos un nekustējās ne no vietas.

-     Jūs šeit neiekļūsit, - viņš atkārtoja, - Navarras karalis nav mājās!

Un viņš ieķērās durvīs.

Morvels pamāja. Četri algotņi metās virsū stūrgalvim un atrāva viņu no durvīm, bet, kad viņš gribēja kliegt, Morvels ar roku aizspieda tam muti. Ortons ar zobiem iekodās Morvelam rokā, kas to, apspiesti iekliegdamies, atrāva nost un ar zobena rokturi iesita kalpam pa galvu. Ortons sagrīļojās un nokrita zemē, kliegdams:

-     Slepkavas; slepkavas, slepkavas!

Tad viņš zaudēja samaņu.

Divi kareivji nostājās pie durvīm, bet pārējie divi ar Morvelu iegāja guļamistabā.

Naktsgaldiņa lampas gaismā viņi redzēja gultu ar nolaistu priekškaru.

-     Šķiet, ka viņš vairs nekrāc, - leitnants čukstēja.

-     Uz priekšu! - Morvcls pavēlēja.

Atbildes vietā aiz priekškara atskanēja skarbs kliedziens, kas drīzāk bija līdzīgs lauvas rēcienam, nevis cilvēka balsij. Aizkars strauji atvērās, un kareivji ieraudzīja, ka gultā sēž cilvēks bruņās un ķiverē, kas aizklāja viņa seju līdz pat acīm. Rokās viņš turēja pistoles, bet kails zobens gulēja uz viņa ceļiem.

Pazīdams de Muī, Morvels juta, ka mati saslejas stāvus. Viņš nobālēja un, kā rēgu ieraudzījis, kāpās atpakaļ.

-     O, nelieti! - de Muī aizsmakušā balsī iesaucās. - Tu gribi mani nogalināt tāpat kā manu tēvu!

Sos vārdus vēl dzirdēja vienīgi abi ar Morvelu reizē ienākušie kareivji.

Dc Muī mērķēja Morvelam pierē. De Muī nospieda gaili, bet slepkava nokrita ceļos. Kad atskanēja šāviens, Morvelam aiz muguras stāvošais algotnis nokrita zemē kā nopļauts - lode bija trāpījusi tieši sirdī.

Mezdamies uz priekšu, de Muī ar vienu zobena cirtienu pāršķēla galvu otram algotnim, bet pēc tam metās pie Morvcla. Cīņa bija drausmīga, bet īsa. Drīz vien Morvels juta, ka saltais tērauds ieduras viņam kaklā. Viņš mežonīgi iekliedzās un nokrita uz mutes, apgāzdams lampu, kas nodzisa.

Izmantodams tumsu, spēcīgais un veiklais dc Muī gluži kā Homēra varonis, noliecis galvu, metās priekšistabā. Nogāzis zemē vienu kareivi un atgrūzdams otru, viņš kā zibens izšāvās starp abiem algotņiem, kas sargāja ieejas durvis, un uz labu laimi gaitenī divas reizes izšāva ar pistoli. Tagad viņš bija glābts: viņam vēl palika viena pielādēta pistole, kā arī zobens, kas bija bīstams ikvienam.

Bridi de Muī kavējās, nezinādams, vai doties pie Alansonas hercoga, kura istabas durvis, kā viņam likās, bija mazliet pavērtas, vai arī steigties prom no Luvras. Izšķīries par pēdējo, viņš atkal sāka skriet ātrāk, nolēca lejā pa trepēm, sasniedza vārtus, nosauca paroli un aizskriedams

uzkliedza:

-     Steidzieties augšā! Karaļa vārdā tur nogalina cilvēkus!

Šāvieni sargus jau bija uztraukuši, bet šie vārdi viņus pārsteidza. Kamēr viņi vēl stāvēja nesapratnē, de Muī iegriezās dc Koka ielā un pazuda, no briesmām izbēgdams ar veselu ādu.

Tas notika brīdī, kad Katrīna, aizturēdama kapteini, sacīja:

-     Palieciet šeit! Es pati iešu paskatīties, kas tur īsti noliek.

-     Bet, madame §, jūs var pārsteigt nelaime, - kapteinis paskaidroja.

-     Mans pienākums ir jums sekot.

-     Palieciet šeit! - Katrīna noteica vēl pavēlošākā balsī nekā iepriekš.

-      Karaļus apsargā daudz spēcīgāka vara nekā cilvēku taisītie ieroči.

Kapteinis paklausīja.

Katrīna paņēma lapu, kailajās kājās uzāva samta kurpes un izgāja no guļamistabas. Nonākusi gaitenī, kurā vēl bija samanāmi šāviņu dūmi, viņa klusi kā ēna devās uz Navarras karaļa istabām.

Visapkārt valdīja stindzinošs klusums. Nokļuvusi līdz ieejas durvīm, Katrīna kāpa pār slieksni un ieraudzīja priekšistabā nesamaņā gulošo Ortonu.

-    Lūk, kalps! - viņa sacīja. - Droši vien tālāk mēs redzēsim arī kungu.

Un māte karaliene iegāja guļamistabā.

Tur uz grīdas viņa ar kāju kaut ko aizķēra un, nolaidusi lampu zemāk, ieraudzīja algotni ar pāršķeltu galvu. Viņš bija miris. Soļus trīs tālāk gulēja sirdī ievainotais leitnants. No viņa krūtīm plūda pirmsnāves gārdzieni.

Beidzot! Blakus gultai vēl viens cilvēks, kam no divām brūcēm kaklā plūda asiņu strauti. Viņš bija nāves bāls un savilktām rokām velti mēģināja piecelties.

Tas bija Morvels.

Katrīnu pārņēma saltas trīsas. Viņa redzēja, ka gulta ir tukša un, skatīdamās apkārt, starp trim asiņu peļķēs gulošiem cilvēkiem velti meklēja to, ko tik ļoti kāroja ieraudzīt.

Morvcls pazina Katrīnu. Viņa acis plaši iepletās un viņš izmisis pavēcināja roku.

-             Nu, kas ir? - Katrīna pusbalsī jautāja. - Kur viņš ir? Kas ar viņu notika? Nelaimīgais! Vai tiešām tu viņam ļāvi izglābties?

Morvcls mēģināja kaut ko teikt, bet no krūtīm tam izlauzās vienīgi ķērkstošas, nesakarīgas skaņas. Uz lūpām viņam parādījās sarkanas putas un viņš pakratīja galvu, likdams saprast, ka nevar parunāt.

-     Runā taču! - Katrīna uzkliedza. - Saki kaut vienu vārdu!

Morvcls parādīja savu brūci. No krūtīm tam atkal izlauzās dažas

neskaidras skaņas, viņš vēlreiz, mēģināja piespiesties un iegārgdamies zaudēja samaņu. Katrīna pārskatīja istabu. Viņai visapkārt bija tikai līķi un mirstošie, grīdu klāja asiņu paltis un visu šo skatu apņēma kapa klusums. Karaliene vēlreiz mēģināja uzsākt ar Morvelu sarunu, bet Šoreiz viņš pal nepakustējās. No viņa kamzoļa krūšu kabatas ārā rēgojās kaut kāds papīrs. Tā bija karaļa parakstītā apcietināšanas pavēle. Katrīna to paķēra un paslēpa sev uz krūtīm.

Tanī brīdī viņai aiz muguras atskanēja soļi. Karaliene pagriezās un ieraudzīja pie durvīm stāvam Alansonas hercogu. Ncnocietics viņš bija atnācis šurp un nevarēja atraut acis no skata, kas atklājās viņa priekšā.

-     Tu esi šeit? - Katrīna vaicāja.

-     Jā, madame. Mans dievs, kas šeit notiek? - hercogs jautāja.

-     Ej atpakaļ, Fransuā! Drīzumā tu dabūsi visu zināt.

Alansonas hercogs zināja daudz vairāk nekā Katrīna domāja. Viņš bija sācis klausīties, tiklīdz gaitenī atskanēja algotņu soļi. Ieraudzījis, ka šie cilvēki ieiet pie Navarras karaļa un atcerējies Katrīnas vārdus, viņš nojauta, kam bija jānotiek, un priecājās, ka par viņu spēcīgāka roka tagad satrieks viņa bīstamo draugu.

Drīz vien atskanēja šāvieni. Fransuā dzirdēja kādu skrienam pa gaiteni, tad atvērās durvis uz kāpnēm, gaitenis kļuva gaišs un viņš ieraudzīja viņam ļoti labi pazīstamo ķirškrāsas mēteli.

-     De Muī! - viņš iesaucās. - Dc Muī pie Navarras karaļa! Nē, tas nav iespējams! Tas būs grāfs de la Mols.

Hercogs uztraucās. Viņš atcerējās Margeritas doto vārdu sargāt jaunekli no briesmām un nolēma pārliecināties, vai pa gaiteni tiešām bēdzis viņš. Fransuā steidzās uz. abu draugu istabu. Tā bija tukša, bet la Mola ķirškrāsas mētelis karājās pie sienas kaktā. Tagad viņš vairs nešaubījās: bēglis bija nevis la Mols, bet gan de Muī.

Baidīdamies, ka hugenotu saķers un viņš izpaudīs sazvērestības noslēpumu, izbailēs nobālušais hercogs steidzās uz Luvras vārtiem. Tur viņš uzzināja, ka cilvēks ķirškrāsas mētelī ir vesels un neskarts. Viņš tikko bija izskrējis pa vārtiem, kliegdams, ka Luvrā karaļa vārdā apkaujot cilvēkus.

-     Viņš ir maldījies, - Alansonas hercogs noņurdēja. - Nevis karaļa, bet mātes karalienes vārdā.

Nomierinājies par de Muī, Fransuā devās uz Navarras karaļa guļamistabu un ieraudzīja Katrīnu, kas gluži kā hiēna klīda starp līķiem. Izpildīdams mātes pavēli, viņš tūlīt atgriezās savās istabās, izlikdamies mierīgs, kaut gan patiesībā viņu māca tumšas aizdomas. Izmisusi par šo jauno neveiksmi, Katrīna pasauca gvardes kapteini un pavēlēja aizvākt līķus, bet ievainoto Morvelu pārvest mājās. Karali viņa nelika modināt.

-     O, viņš tomēr atkal izglābies! - viņa čukstēja, zemu noliektu galvu iedama uz savām istabām. - Dieva roka sargā šā cilvēka dzīvību. Viņš valdīs! Viņš valdīs!

Atvērdama savas istabas durvis, Katrīna ar roku pārvilka pār pieri un pūlējās smaidīt.

-      Kas noticis, madame ? - galminieki jautāja.

Vienīgi de Sovas kundze klusēja. Aiz uztraukuma viņa nevarēja izteikt ne vārda.

-     Nieki, - Katrīna atbildēja. - Vienkārša ķilda, cits nekas.

-         O! - pēkšņi iesaucās Sovas kundze, norādīdama uz grīdu. - Jūsu majestāte saka, ka nieki, un tomēr katrs jūsu solis atstāj uz grīdsegas asiņainas pēdas!

## IV. Karaļu nakts

Kārlis IX gāja blakus Indriķim, balstīdamies tam uz rokas, viņiem sekoja četri galminieki, bet priekšā divi kalpi nesa lāpas.

-          Atstājot Luvru, - karalis sacīja, - mani pārņem tāda patīkama labsajūta, it kā es atrastos skaistā mežā. Es varu elpot, es dzīvoju, esmu brīvs!

Indriķis pasmaidīja.

-        Tādā gadījumā jūsu majestāte ļoti labi justos Bcarnas kalnos! viņš teica.

-         Jā, es saprotu, kāpēc tu tā ilgojies atgriezties uz turieni, - karalis iesmējās. - Bet ja tava vēlēšanās būs pārāk stipra un tu neizturēsi, lad es tev ieteicu būt uzmanīgākam. Mana māte Katrīna tevi pārāk inīl, lai gribētu no tevis šķirties.

-         Ko mēs šovakar darīsim, majestāte? - jautāja Indriķis, steigdamies bīstamo sarunu novirzīt uz citu pusi.

-         Gribu tevi ar kaut ko iepazīstināt, Indriķi! Tu varēsi izteikt savas domas.

-     Jūsu padevīgais kalps, majestāte!

-     Pa labi, pa labi! Mēs ejam uz de Bārī ielu.

Svītas pavadībā karaļi devās pa Savonerī ielu un ieraudzīja, ka pa Kondē pils slepenajām durvīm iznāca divi mēteļos satinusies vīrieši. Viens no viņiem klusi aizvēra aiz sevis durvis.

-         O! - karalis sacīja Indriķim, kas pēc paraduma skatījās, bet nekā neteica. - To vajag redzēt!

-     Kāpēc, sire ? - Navarras karalis jautāja.

-        Es to nesaku tev, Indriķi, - karalis pasmaidīja. - Tu par savu sievu esi pārliecināts. Bet tavs svainis Kondē par savējo vairs nav labās domās, un ja viņš sievai tornēr uzticas, tad, - velns lai parauj! - viņš ir gatavais muļķis!

-          Bet kāpēc jūsu majestāte domā, ka šie kungi bijuši pie Kondē kundzes?

-               Es to nojaušu, un ari viņu uzmanīgā izturēšanās to norāda. Ieraudzījuši mūs, viņi piespiedās pie sienas un nekust nc no vietas. Bez tam mazākajam no viņiem ir mētelis… Velns lai parauj! Tas nu gan būtu pavisam dīvaini!

-     Kas?

-             Nekas! Man prātā iešāvās kāda doma… Iesim! Un viņš devās tieši pie svešajiem, kas, to ievērojuši, pārgāja ielas otrā pusē.

-     Ei, kungi! - karalis uzkliedza. - Apstājieties!

-     Vai mums to pavēl? - viens no nepazīstamajiem jautāja.

lzdzirduši šo balsi, karalis un Indriķis nodrebēja.

-     Vai tu pazīsti šo balsi, Indriķi? - Kārlis jautāja.

-            Sire, ja jūsu brālis, Anžū hercogs, šai mirklī neatrastos Larošelā, es zvērētu, ka tas ir viņš.

-     Tas nozīmē, ka viņš nav Larošelā.

-     Bet kas ir viņa pavadonis?

-     Vai tad tu nepazīsti?

-     Nē, sire.

-             Viņa auguma dēļ to nav grūti pazīt. Tu viņu tūlīt redzēsi. Hallo, apstājieties taču, .kungi! - karalis atkal uzsauca. - Vai tad jums nav ausu, velns lai parauj!

-             Vai jūs esat sargi, ka mūs apturat? - vaicāja garākais svešinieks, atbrīvodams roku no mēteļa krokām.

-             Domājiet, ka mēs esam sargi, - karalis atbildēja, - tikai apstājieties, ja jums pavēl. Tu tūlīt redzēsi vulkāna izvirdumu, - viņš iečukstēja Indriķim ausī.

-             Jūs esat astoņi vīri, - garākais nepazīstamais, izstiepis roku un atsegdams seju, iesaucās, - bet kaut jūs būtu vai vesels simts, es tomēr saukšu: nost no ceļa!

-     Hercogs Gīzs! - Indriķis čukstēja.

-              O, mūsu Lotringas svainis! - sacīja karalis. - Beidzot, jūs esat parādījies!

-     Karalis! - hercogs iesaucās.

Viņa pavadonis centās vēl vairāk ievīstīties mētelī un stāvēja nekustēdamies. Tikai cepuri aiz cienības pret karali viņš bija noņēmis.

-            Sire, - sacīja hercogs Gīzs, - es apmeklēju savu līgavu de Kondē kundzi…

-     Tā… Un viens no jūsu galminiekiem jūs pavadīja? Kas viņš ir?

-     Jūsu majestāte viņu nepazīst, - hercogs atbildēja.

-     Tad mēs iepazīsimies.

Piegājis pie hercoga Gīza pavadoņa, karalis pasauca kalpu ar lāpu.

-               Piedod, brāli! - ar slikti slēptu īgnumu sacīja Anžū hercogs, atsegdams seju un zemu palocīdamies.

-         (), tas esi tu, Indriķi! Nē, tas nav iespējams, es maldos! Mans brālis Anžū hercogs vispirms būtu apmeklējis mani. Viņam, kā karaļnama princim ierodoties Parīzē, ir tikai viens ccļš - uz Luvru.

-         Piedodiet, sire, - Anžū hercogs atbildēja. - Es lūdzu jūsu majestāti piedot manu vieglprātību.

-     Bet ko tu, brāli, darīji Kondē pilī? - karalis zobgalīgi vaicāja.

-         Droši vien to, par ko jūsu majestāte man nupat stāstīja, - piebilda Indriķis, un, iečukstējis kaut ko ausī karalim, skaļi iesmējās.

-          Ko tas nozīmē? - hercogs Gīzs uzstājīgi jautāja, būdams pieradis, kā jau visi galminieki, pret nabaga Navarras karali izturēties visnotaļ nicinoši. - Kāpēc cs nedrīkstu apmeklēt savu līgavu? Alansonas hercogs taču arī apmeklē savējo.

Indriķis viegli nosarka.

-          Kādu līgavu? - vaicāja Kārlis. - Cik es zinu, viņam ir tikai viena līgava - karaliene Elizabete.

-          Piedodiet, sire ! Es gribēju teikt - savu māsu karalieni Margeritu. Pirms pusstundas mēs redzējām viņas nestuves, kurām blakus gāja kaut kādi kavalicrīši.

-     Vai tiešām? - Kārlis brīnījās. - Ko tu par to teiksi, Indriķi?

-           Ka Navarras karaliene var doties, kurp viņai tīk, kaut gan cs nedomāju, ka viņa būtu atstājusi Luvru.

-     Es par to esmu pārliecināts, - hercogs Gīzs apgalvoja.

-     Es arī, - Anžū hercogs piebilda. - Nestuves apstājās Klošperšē ielā.

-          Varbūt, ka arī jūsu līgava, - pagriezies pret hercogu Gīzu karalis sacīja, - nevis tā, bet tā, - viņš piebilda, vispirms norādīdams uz Kondē pili, bet pēc tam - uz Gīzu hoteli, - arī devusies viņai līdzi. Jūs taču zināt, ka viņas ir nešķiramas.

-     Es nesaprotu, ko jūs majestāte ar to grib teikt?

-          Kas tur ko nesaprast? Gluži otrādi, tas ir pavisam skaidrs. Lūk, nestuves pavadīja divi kavalieri!

-         Ja Navarras karaliene un mana līgava uzvedas nepieklājīgi, lad mēs palūgsim karali darīt tam galu, - sacīja Gīzs.

-           Liksim mierā Kondē kundzi un Nevērās hercogieni, - iejaucās Indriķis. - Par savu māsu karalim nav ko bažīties, bet es par savu sievu esmu pilnīgi pārliecināts.

-          Nē, nē, es to tomēr gribu noskaidrot, - karalis pretojās. - Tikai ķersimies pie tā vieni paši. Tātad jūs, brāli, teicāt, ka nestuves apstājās Klošperšē ielā?

-     Jā, sire !

-     Jūs zināt to vietu?

-     Jā, sire !

-          Tad iesim turp, un kaut mums tas nams būtu jānodedzina, mēs viņu noslēpumu tomēr atklāsim! Ar šo apņemšanos divi karaļi un divi prinči devās uz Svētā Antonija ielu. Kad viņi bija sasnieguši Klošperšē

ielu, Kārlis, nevēlēdamies liekus lieciniekus, atlaida galminiekus, piekodinādams, lai sešos no rīta viņi ar diviem jājamiem zirgiem būlu pie Baslīlijas.

Klošperšē ielā bija tikai trīs nami. Meklēšanu atviegloja tas, ka divu namu durvis atvērās pēc pirmās klauvēšanas, bet trešajā namā iekļūi viņiem nelaimējās. To apsargāja lasītājiem jau pazīstamais Vārtsargs vācietis, ar kuru nebija iespējams sarunāties.

Kaut gan hercogs Gīzs sētniekam draudēja skaidrākā sakšu izloksnē, kaut Anžū Indriķis solīja viņam veselu maku zelta, bet Kārlis uzdevās par sardzes priekšnieku, - uzticamais vācietis palika nedzirdīgs. Kad visi trīs tomēr nerimās, viņš caur vārtu spraugu izbāza šautenes stobru. Bet šie draudi naktsviesus vienīgi sasmīdināja. Dzelzs sprauga neļāva šauteni grozīt un tā varēja būt bīstama tikai aklajam, kas stāvēja pašā stobra galā. Toties Navarras Indriķis stāvēja sāņus un visam notiekošajam it kā nepiegrieza vērību.

Pārliecinājies, ka sētnieks nav nc iebaidāms, ne nopērkams, hercogs Gīzs izlikās, ka viņš ar saviem biedriem aiziet. Bet viņi neaizgāja tālu. Svētā Antonija ielas stūrī hercogs atrada meklēto - lielu akmeni. Hercogs Gīzs to uzvēla plecā un devās atpakaļ, saviem līdzgājējiem pamādams, lai viņi nāk līdzi. Pa to laiku sētnieks, domādams, ka svešie, kurus viņš noturēja par laupītājiem, būs aizgājuši, aizslēdza vārtus, bet vēl nebija aizgrūdis aizbīdni. Hercogs Gīzs pacēla akmeni un trieca pret vārtiem. Atslēga atsprāga kopā ar koka daļām, un vārti atvērās, nogāzdami vārtnieku zemē. Krizdams vācictis skaļi iekliedzās, brīdinādams savus kungus, lai tie laikus pagūtu glābties. Tobrīd la Mols tulkoja Margeritai Tcokrīla idilli, bet Kokonna, tēlodams grieķi, ar Anrietu dzēra Sirakūzu vīnu. Vārtsarga kliedziens šo zinātnisko un jautro sarunu pēkšņi pārtrauca.

Aplenktie nekavējoties nodzēsa sveces, atvēra logu un metās uz balkonu. Ieraudzīdami, ka lejā uz ielas sarunājās kaut kādi vīri, la Mols ar Kokonnu sāka tos apmētāt ar visu, kas tik gadījās pie rokas, turklāt saceldami negantu troksni. Visdedzīgākā aplencēja - karaļa - plecu ķēra sudraba krūze, Anžū hercogam uzkrita plūmju pudiņa bļoda, bet hercogs Gīzs "nogaršoja" lielu cepeša gabalu. Sveikā izspruka vienīgi Indriķis. Viņš klusu izvaicāja sētnieku, kuru Gīzs bija piesējis pie vārtu spraišļa. Bet vārtsargs uz visiem jautājumiem atbildēja vienādi:

-     Ich verstehe nicht\

Sievietes atbalstīja ielenktos un sniedza tiem dažādus metāla "šāviņus", kas kā krusa bira uz ielencēju galvām.

-    Velns lai parauj! - iesaucās Kārlis, kad no balkona nosviestais soliņš viņam bija trāpījis pa galvu, uzd/īdams cepuri līdz degunam. - Atveriet tūiīt, vai es jūs visus pavēlēšu pakārt!

-     Mans brālis! - Margerita iečukstēja la Molam.

-     Karalis! - grāfs klusi pateica Anrielai.

-            Karalis, karalis! - hercogiene aizturēja Kokonnu, kas patlaban vilka uz balkonu lielu kasti, lai ar to pamielotu hercogu Gīzu, kam viņš galvenokārt mērķēja, to nemaz nepazīdams. - Es taču jums tcicu, ka tas ir karalis!

Kokonna nometa kasti un izbrīnīts paskatījās uz hercogieni.

-     Karalis? - viņš vaicāja.

-     Jā, karalis.

-     Tātad jābēg?

-     Protams. La Mols ar Margeritu jau ir projām! Iesim!

-     Kurp?

-     Iesim taču!

Anrieta saķēra Kokonnu aiz rokas un pa slepenām durvīm ieveda viņu kaimiņnamā. No turienes kopā ar Margeritu un la Molu viņi aizskrēja pa vārtiem, kas izveda uz Tizona ielu.

-     O, šķiet, ka garnizons padodas! - Kārlis priecājās.

Brīdi viņi nogaidīja, bet ielenktie vairs neizrādīja nekādas dzīvības i pazīmes.

-     Viņi varbūt izdomās kādu viltību, - sacīja hercogs Gīzs.

-             Visticamāk, ka viņi būs pazinuši karaļa balsi un būs aizbēguši, - i piebilda Anžū hercogs.

-            Svaini, - karalis vērsās pie hercoga Gīza, - paņemiet savu akmeni un izgāziet šīs durvis.

Hercogs uzskatīja, ka tā nemaz nemaz nevajag darīt. Šīs durvis bija daudz nestiprākas kā vārti, un viņš tās ar kāju vienkārši izspēra.

-     Šurp lāpas! - karalis sauca.

Pienāca kalpi. Lāpas bija nodzēstas, bet viņi tās atkal aizdedzināja. I Kārlis IX paņēma vienu lāpu, bet otru pasniedza Anžū hercogam.

Ar kailu zobenu rokā hercogs Gīzs gāja pirmais. Indriķis noslēdza gājienu.

Viņi uzkāpa pirmajā stāvā.

Ēdamistabā bija klāts vakariņu galds, no kura daudzie trauki I ielenktajiem bija noderējuši par "šāviņiem". Mēbeles bija izsvaidītas, | lukturi mētājās pa grīdu, visi trauki, izņemot sudraba servīzi, bija saplēsti j druskās. Arī viesistabā nebija nekā tāda, kas ļautu atklāt noslēpumu. 1 Grieķu un latīņu grāmatas un daži mūzikas instrumenti, - tas bija viss, 1 ko viņi tur ieraudzīja. Guļamistaba noslēpumu glabāja vēl labāk. Griestu | lampa ar alabastra kupolu gan bija aizdegta, bet neviens šeit pat nebija I ienācis. .

-     Droši vien ir vēl otra izeja, - sacīja karalis.

-     Noteikti, - Anžū hercogs piekrita.

-     Bet kur? - jautāja hercogs Gīzs.

Viņi izmeklējās, bet nekur neatrada.

-     Kur ir vārtsargs? - jautāja Kārlis.

-     Es viņu piesēju pie vārtiem, - hercogs Gīzs atbildēja.

-     Paprasiet viņam, svaini!

-     Viņš neatbildēs.

-             Nieki! Uzkuriet lielāku uguni un drusku pasildiet viņam kājas, gan viņš atvērs muti.

Indriķis palūkojās pa logu.

-     Vārtsarga tur vairs nav, - viņš teica.

-     Kas viņu atraisījis? - hercogs Gīzs aši uzprasīja.

-    Velns lai parauj! - karalis iesaucās. - Tātad mēs neko neuzzināsim.

-             Acīmredzot, sire, - sacīja Indriķis, - nav nekādu pierādījumu, ka mana sieva un hercoga Gīza līgava būtu bijušas šajā-namā.

-             Taisnība, - Kārlis piekrita. - Ne par velti saka, ka trīs radījumi neatstāj nekādas pēdas: putns gaisā, zivs ūdenī un sieviete…

-     Tātad, - Indriķis viņu pārtrauca, - mums nekas cits neatliks…

-             …kā savest sevi kārtībā, - karalis piebilda. - Man jāparūpējas par manu brūci, tev, brāli, jānoslauka plūmju sīrups, bet jums, Gīz, jānotīra meža kuiļa ccpcša tauki.

Un viņi visi četri aizgāja, pat durvis neaizvēruši.

-            Kur jūs dosities, kungi? - karalis vaicāja brālim un hercogam Gīzam, kad viņi bija sasnieguši Svētā Antonija ielu.

-              Pie Nantuljē, sire, - Anžū hercogs atbildēja. - Viņš mūs gaida vakariņās. Vai arī jūs, majestāte, nenāksit mums līdzi?

-            Nē, pateicos! Mēs dosimies uz otru pusi. Vai negribat līdzi paņemt kalpu ar lāpu?

-            Nē, ļoti pateicamies, sire, - Anžū hercogs steidzās tikt vaļā no lieka pavadoņa.

-              Viņš baidās, ka es nelieku viņus izspiegot, - karalis iečukstēja Navarras Indriķim ausī, un, paņēmis to zem rokas, teica:

-     Iesim, Indriķi! Šovakar es tevi pacienāšu ar vakariņām.

-     Tātad mēs neiesim uz Luvru? - Indriķis vaicāja.

-     Nē, es tev saku vēlreiz, stūrgalvi Iesim!

Un viņš kopā ar Indriķi iegriezās Žofruālanjē ielā.

## V. Burtu rotaļa

Žofruālanjē ielas vidū sākās Garnjo iela, kam otrā galā uz abām pusēm stiepās de Bara iela.

Dažus soļus no stūra, Mortcljerī ielas virzienā, stāvēja vientuļš namiņš, ko apņēma dārzs ar augstu sētu, kurā bija vārti. Kārlis izņēma no kabatas atslēgu, atslēdza vārtus un, ielaidis pa priekšu kalpu ar lāpu un Indriķi, atkal rūpīgi tos aizslēdza. Namiņā gaisma spīdēja tikai vienā mazajā logā. Kārlis smaidīdams parādīja to Indriķim.

-     Sire, es nesaprotu, - tas atteica.

-     Gan tu sapratīsi.

Indriķis izbrīnā paskatījās uz Kārli. Karaļa sejā un balsī bija jaušamas tik dīvainas pārmaiņas, ka Indriķis viņu gandrīz vairs nepa/ina.

-             Es tev teicu, - karalis sacīja, - ka, aiziedams no Luvras, es atstāju elli. Šeit es ierodos paradīzē.

Esmu ļoti laimīgs, ka jūsu majestāte mani visžēlīgi paņēmis sev līdzi uz debesīm.

-             Ceļš uz turieni ir šaurs, - turpināja karalis, kāpdams pa šaurajām trepītēm, - bet tas vēl vairāk atgādina līdzību ar paradīzi.

-     Kāds eņģelis apsargā ieeju jūsu Ēdenē, sire ?

-     To tu tūlīt redzēsi, - Kārlis atbildēja.

Pamājis Indriķim klusi sekot, viņš atvēra vienas durvis, tadotras un, apstājies uz sliekšņa, čukstēja:

-     Skaties!

Indriķis pagājās uz priekšu un apstājās kā piekalts, vērodams visbrīnišķīgāko ainu, kādu viņš jelkad savā mūžā bija redzējis.

Jauna astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus veca sieviete gulēja, uzlikusi galvu uz aizmiguša bērna šūpuļa. Bērna mazās kājiņas viņa bija piespiedusi pie lūpām, bet garie mali izplūda tai pār pleciem kā zeltaini viļņi.

-     O, sire, - Navarras karalis čukstēja, - kas ir šī apburošā skaistule?

-            Manas paradīzes eņģelis, - karalis atbildēja. - Viņa vienīgā mīl mani nevis kā karali, bet gan kā cilvēku.

Indriķis pasmaidīja.

-            Jā, kā cilvēku, - Kārlis atkārtoja. - Viņa mīlēja mani, pirms uzzināja, ka es esmu karalis.

-     Un tad, kad viņa to uzzināja?

-              Kopš viņa to zina, - sacīja karalis ar nopūtu, kas norādīja, cik nepanesami smags viņam brīžiem šķila asiņainais karaļkronis, - viņa tomēr mani mīl. Vari pats par to pārliecināties.

Karalis uz pirkstgaliem piezagās jaunajai sievietei un viegli ar lūpām pieskārās viņas rožainajam vaigam.

Kaut gan šī pieskaršanās bija kā vēsma ziedos, jaunava tomēr pamodās.

-     Kārli! - viņa čukstēja, atvērdama acis.

-            Dzirdi? - karalis sacīja Indriķim. - Viņa sauc mani vārdā. Karaliene mani dēvē par majestāti.

-     Jūs neesat viens! - jaunā sieviete iesaucās.

-            Nē, mana dārgā Marija. Es tev atvedu otru karali. Viņš ir laimīgāks par mani, jo viņš ir bez kroņa, un nelaimīgāks, jo viņam nav Marijas Tušē. Katram savs liktenis.

-     Vai tas ir Navarras karalis, sire ? - vaicāja Marija.

-     Jā, viņš, mans bērns. Nāc šurp, Indriķi!

Kad Indriķis pienāca, karalis saņēma viņa labo roku.

-              Paskaties uz šo roku, Marija, - viņš teica. Šī ir laba brā|a un uzticama drauga roka. Ja šodien viņš nebūtu…

-     Kas tad būtu, Kārli?…

-     Ja šodien nebūtu viņa, Marija, mūsu bērns paliktu bez tēva. Marija iekliedzās, nokrita ceļos un, saķērusi Indriķa roku, uzspieda

tam karstu pateicības skūpstu.

-     Labi, Marija, labi, - sacīja Kārlis.

-     Bet kā jūs viņam to atmaksājāt, sire ?

-     Dots pret dotu.

Indriķis izbrīnā palūkojās uz Kārli.

-            Manus vārdus tu sapratīsi vēlāk, Indriķi, - karalis teica. - Bet tagad palūkojies šurp. Un viņš piegāja pie šūpuļa, kurā gulēja bērns.

-             Ja šis brašais zēns negulētu šai vienkāršajā namiņā de Bara ielā, bet Luvras pilī, tagadne un varbūt arī nākotne būtu pavisam savādāka.

-             Man patīkamāk redzēt viņu šeit un nevis Luvrā, - sacīja Marija. - Šeit viņš guļ mierīgāk.

-             Netraucēsim viņu, - karalis piekrita. - Ir tik labi gulēt, ja nemoca baigi sapņi.

-             Sire, vai jums nclabpatiklos ieiet tur? - Marija jautāja, ar roku norādīdama uz kādām durvīm.

-     Jā, iesim vakariņās, - Kārlis IX atbildēja.

-             Mans dārgais Kārli, jūs palūdziet, lai Navarras karalis man piedod? - Marija sacīja.

-     Par ko?

-             Ka cs aizsūtīju mājās kalponi. Sire, - viņa pagriezās pret Indriķi, - atvainojiet, bet Kārlis mīl, ka viņu apkalpoju vienīgi cs.

-     Velns lai parauj! - Indriķis iesaucās. - Es to ļoti labi saprotu. Vīrieši iegāja ēdamistabā, bet rūpīgā māte steidzās ar siltu segu apsegt

mazo Kārli. Viņš gulēja saldā bērna miegā, ko apskauda viņa tēvs, un nedomāja mosties.

Apsegusi bērnu, arī Marija iegāja ēdamistabā.

-     Te sagatavotas vakariņas tikai diviem ēdējiem, - sacīja Kārlis.

-     Atļaujiet apkalpot jūs abus, - Marija lūdza.

-     Redzi, Indriķi, tu man nes vienīgi nelaimi, - Kārlis smaidīja.

-     Kā tā, sire ?

Šis bērns, brieduma gados slavenais Angulcmas hercogs, kas mira 1650. gadā, bija Kārļa IX ārlaulības bērns.

-     Vai tad tu nedzirdi?

-     Piedod, piedod, Kārli!

-     Labi, piedodu. Tikai sēdies šeit, starp mums.

-     Labprāt.

Marija atnesa vēl vienu šķīvi, nosēdās starp abiem karaļiem un sāka viņus mielot.

-             O, ir tik patīkami būt tādā vietiņā, kur var ēst un dzert, negaidot, pirms kāds cits visus ēdienus un vīnus nogaršo! - karalis priecājās.

-     Ticiet man, sire, - atbildēja Indriķis, - ka tā ir mana lielākā laime.

-             Tad saki viņai, Indriķi, ja Marija grib, lai šī laime neizgaist, viņa nedrīkst iejaukties politikā, katrā ziņā nedrīkst iepazīties ar manu māli.

-            Karaliene Katrīna tiešām mīl jūsu majestāti tik karsti, ka droši vien kļūtu greizsirdīga, - atbildēja Indriķis, vēlēdamies izvairīties no karaļa bīstamās atklātības.

-             Marija. - sacīja karalis, - es tevi iepazīstinu ar visuzmanīgāko un apķērīgāko cilvēku, kādu vien esmu pazinis. Galmā viņš pieveic visus, un tas nav joks. Varbūt es vienīgais nojaušu, ja nu ne to, kas noris viņa sirdī, tad to, kas noris viņa prātā.

-Sire, - teica Indriķis, - man žēl, ka, pārspīlēdams vienu, jūs apšaubāt otru.

-              Es neko nepārspīlēju, Indriķi! Atnāks diena, kad tevi pazīs… Un cik jauki viņš veido anagrammas, Marij, - karalis piebilda. - Palūdz viņam uzrakstīt tava vārda anagrammu, un tu redzēsi, ka tas viņam ir tīrais nieks.

-             Ko gan var atrast manā, tik nenozīmīgas sievietes, vārdā? - Marija atteica. - Ko gan labu var izveidot no burtiem, kas vienīgi gadījuma dēļ radījuši vārdu Marija Tušē.

-             Tieši otrādi, - Indriķis paskaidroja, - jūsu vārda anagrammu var uzrakstīt ļoti viegli, un tas man nesagādās nekādas pūles.

-             Oho! Viņš jau kaut ko ir izdomājis, - sacīja Kārlis. - Redzi nu, Marij?

Indriķis izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu, izplēsa no tās lapu un uzrakstīja: Marie Touchct (Marija Tušē), bet zem šī vārda: Je eharme toni ( Es sajūsminu visu) un pasniedza lapu jaunajai sievietei.

-     Tiešām, tas ir gluži neticami! - viņa iesaucās.

-     Kas ir? - Kārlis jautāja.

-     Es neuzdrošinos skaļi izlasīt, sire, - Marija atbildēja.

-             Sire , - sacīja Indriķis, - no vārda Marija Tušē, ņemot burtu pa burtam, vienīgi i vietā ieliekot j, iznāk: "Je eharme toni."

-             Tiešām! - Kārlis iesaucās. - Burtu pa burtam! Marij, es gribu, lai šī anagramma būtu tava devīze. Tā ir tevis cienīga. Pateicos, Indriķi! Es likšu šo devīzi iedarināt briljanta rotā un uzdāvināšu to tev, Marij!

Vakariņas bija paēstas. Dievmātes katedrāles tornī pulkstenis nosita divas reizes.

-     Bet tagad, Marij, - Kārlis sacīja, - kā pateicību par uzslavu, padod Indriķim kādu krēslu, kur viņam līdz rītam nosnausties! Tikai, lūdzu, krēslu noliec tālāk no mums, jo Navarras karalis miegā briesmīgi krāc. Ja tu uzmodīsies pirmais, pamodini arī mani! Pulksten sešos no rīta man jābūt pie Bastīlijas. Ar labunakti, Indriķi, iekārtojies, kā nu redzi, bet, - viņš piegāja pie Indriķa un uzlika roku tam uz pleca, - tavas dzīvības vārdā - dzirdi, Indriķi!? - tavas dzīvības vārdā neaizej bez manis no šejienes un nekādā ziņā neatgriezies Luvrā!

Indriķis, kam jau pirms šiem vārdiem bija radušās šaubas, protams, nevarēja šo padomu neievērot.

Kārlis IX iegāja guļamistabā, bet Indriķis, būdams pieticīgs kā ikviens kalnietis, ierīkojās krēslā un drīz vien pierādīja, ka karalim bijis dibināts iemesls novietot viņu pēc iespējas tālāk.

Agrā rītā, kad gaismiņa tikko bija sākusi svīst, Kārlis viņu uzmodināja. Indriķis bija gulējis nenoģērbies, un viņa tualetes sakārtošana neprasīja daudz laika. Kārlis izskatījās laimīgs un smaidīja tā; kā Luvrā viņu nekad neredzēja smaidot. Dc Bara ielas namiņā pavadītās stundas bija vislaimīgākās stundas visā viņa mūžā.

Kārlis ar Indriķi izgāja cauri guļamistabai. Jaunā sieviete gulēja savā gultā. Bērns atradās viņai blakus šūpulī. Abi viņi miegā smaidīja. Dziļā maigumā Kārlis brīdi nolūkojās uz saviem mīluļiem, tad pagriezās pret Indriķi.

-   Ja tu kaut kad uzzini, kādu pakalpojumu es tev šonakt esmu izdarījis, un ar mani atgadās kāda nelaime, atceries šo puisēnu!

Neļaudams Indriķim vēl kaut ko pajautāt, Kārlis uzmanīgi noskūpstīja Marijas un bērna pieri un čukstēdams: - Uz redzēšanos, mani dārgie! - izgāja no istabas. Domās iegrimis, Indriķis viņam sekoja.

Kārļa norīkotie kalpi ar diviem jājamiem zirgiem jau gaidīja pie Bastīlijas. Kārlis pamāja Indriķim sēsties vienā zirgā, pats uzlēca otrā un devās ārā no pilsētas.

-     Kurp mēs jājam? - Indriķis jautāja.

-      Es gribu uzzināt, - atbildēja Kārlis, - vai Anžū hercogs ieradies Parīzē vienīgi madame Kondē dēļ un vai viņa sirdī ir tikpat daudz godkārības, cik mīlas.

Indriķis no šī paskaidrojuma neko nesaprata un klusēdams jāja līdzi Kārlim. Kad viņi bija sasnieguši Marē un viņu priekšā izpletās Scnlorānas priekšpilsēta, Kārlis lika Indriķim pavērties tālumā. Rīta pelēkajā miglā neskaidri varēja saskatīt jātniekus pelēkos mēteļos un ādas cepurēs. Aiz viņiem ripoja smagi piekrauti rati. Jātnieki lēni tuvojās un Indriķis viņu vidū ieraudzīja kādu vīru garā tumšā mētelī un tā laika modes cepurē. Svešais sarunājās ar saviem līdzbiedriem.

-     O! - Kārlis pasmaidīja. - Es jau tā domāju.

-    Ja es nemaldos, - sacīja Indriķis, - jātnieks tumšajā mētelī ir Anžū hercogs?

-    Jā, - Kārlis atbildēja. - Pajāsim mazliet sāņus, Indriķi! Es negribu, ka mūs ierauga.

-      Bet kas gan ir šie ļaudis pelēkajos mēteļos un ādas cepurēs? - jautāja Indriķis. - Un ko viņi ved smagajos ratos?

-     Šie ļaudis ir Polijas sūtņi, - atbildēja Kārlis, - bet ratos viņi ved kroni. Tā, tagad dosimies atpakaļ, Indriķi! - viņš piebilda, apgriezis zirgu, palaida to pilnos auļos uz tempļa vārtu pusi. - Es redzēju visu, ko vēlējos.

## VI. Atgriešanās Luvrā

Kad novāca algotņu līķus, ievainoto Morvelu aiznesa uz viņa mājām, izmazgāja grīdsegas un Navarras karaļa guļamistabā visu saveda agrākajā kārtībā, Katrīna atlaida savas galma dāmas un mēģināja aizmigt. Bet trieciens bija pārāk smags un vilšanās pārāk liela. Ienīstais Indriķis arvien prata izvairīties no nāves tīkliem. Viņu, šķiet, sargāja kāda neuzveicama vara. Katrīna to stūrgalvīgi sauca par gadījumu, bet iekšējā balss viņai sacīja, ka tas ir nevis gadījums, bet gan liktenis. Katrīnu galīgi satrieca doma, ka baumas par jaunu slepkavības mēģinājumu, izplatīdamās Luvrā un ārpus tās, nākotnē vēl vairāk stiprinās Indriķa un hugenotu ticību, Un ja šai mirklī gadījums, ar ko viņa tik nesekmīgi cīnījās, būtu atvedis pie viņas šo ienaidnieku, viņa droši vien būtu papūlējusies ar mazā florenciešu dunča palīdzību iznīcināt Indriķim pārāk labvēlīgā likteņa lēmumu. Nakts stundas, kas gaidītājam nomodā šķiet tik bezgalīgi garas, lēni pagāja cita pēc citas, bet Katrīna vēl aizvien nebija aizmigusi. Viņas uzbudinātajās smadzenēs nobrieda daudz jaunu nodomu. Tiklīdz sāka svīst gaismiņa, viņa piecēlās, apģērbās bez citu palīdzības un devās uz Kārļa IX istabām. Sargkareivji, pieraduši, ka viņa katrā laikā apmeklēja karali, viņu ielaida. Katrīna caur priekšistabu iegāja ieroču kabinetā. Tur sēdēja Kārļa aukle.

-     Kur ir mans dēls? - karaliene vaicāja.

-    Karalis pavēlēja netraucēt viņu līdz pulksten astoņiem, madame, - aukle atbildēja.

-     Uz mani šis aizliegums neattiecas, aukle.

-     Tas jāievēro visiem, madame.

Katrīna pasmaidīja.

-     Jā, es zinu, - sacīja aukle, - es ļoti labi zinu, ka jūsu majestātei neviens neuzdrošinās pretoties. Tāpēc es lūdzu paklausīt nabaga sievietes lūgšanas un guļamistabā neiet.

-     Man jārunā ar manu dēlu, aukle!

-     Es atvēršu durvis tikai pēc jūsu majestātes pavēles.

-     Tad es tev to pavēlu! - Katrīna atbildēja.

Pēc tādas mātes karalienes pavēles, kuru visi godināja un no kuras baidījās vairāk nekā no paša Kārļa, aukle pasniedza Katrīnai atslēgu.

Bet viņa iztika bez tās. Katrīna izņēma no kabatas pati savu dēla istabas durvju atslēgu un steidzīgi atslēdza tās. Guļamistaba bija tukša, Kārļa gulta nesagulēta. Viņa medību suns Aksjē, kas bija gulējis uz lāčādas blakus gultai, piecēlās un sāka laizīt Katrīnas marmorbaltās rokas.

-             O, viņa nav! - savilkusi uzacis, karaliene sacīja. - Tādā gadījumā es pagaidīšu. Grūtās pārdomās viņa apsēdās pie loga, kurš izgāja uz Luvras pils pagalmu un no kura bija redzami galvenie vārti.

Bāla un nekustīga kā marmora tēls karaliene pie loga sēdēja divas stundas. Beidzot pagalmā iejāja pulciņš jātnieku ar Kārli un Navarras Indriķi priekšgalā. Tagad Katrīna visu saprata. Acīmredzot negribēdams ar viņu strīdēties un pierunāt Indriķi neaizskart, Kārlis bija aizvedis viņu sev līdzi un izglābis no nāves.

-     Aklais, aklais, aklais! - karaliene čukstēja.

Pēc brīža ieroču kabinetā atskanēja soļi.

-             Sire, tagad, kad mēs esam atgriezušies Luvrā, - sacīja Indriķis, - lūdzu, paskaidrojiet, kāpēc jūs mani aizvedat un kādu pakalpojumu jūs man esat izdarījis.

-             Nē, nē, Indriķi, - Kārlis atbildēja un iesmējās. - Vēlāk tu uzzināsi, bet tagad tas ir noslēpums. Tikai zini, ka tevis dēļ man būs briesmīgs strīds ar manu māti.

Pēc šiem vārdiem Kārlis atvilka aizkarus un atradās vaigu vaigā ar Katrīnu.

Aiz karaļa bija redzama bearnieša bālā, uztrauktā seja.

-     O, jūs esat šeit, māmiņ! - savilcis uzacis, Kārlis sacīja.

-     Jā, mans dēls, - Katrīna atbildēja. - Man ar tevi jārunā.

-     Ar mani?

-     Jā, vienatnē.

-             Nu, neko darīt, - teica Kārlis, pagriezdamies pret Indriķi, - ja reiz tam jānotiek, tad jo drīzāk, jo labāk.

-     Es aizeju, sire, - sacīja Indriķis.

-            Jā, pamet mūs, - Kārlis atbildēja. - Un tā kā tu, Indriķi, esi katolis, tad ej manā vietā uz mesi, bet es izsūdzēšu grēkus. Indriķis palocījās un izgāja.

Kārlis IX mēģināja iedomāties, kādus jautājumus māte varēja viņam uzdot.

-              Nu, māmiņ, - viņš iesāka, pūlēdamies visu pārvērst jautrā jokā, - jūs droši vien gaidījāt, lai mani sabārtu, vai ne? Es negodīgi izjaucu jūsu mazo nodomu. Bet es taču - velns lai parauj! - nevarēju pieļaut, ka apcietina un iesloga Bastīlijā cilvēku, kas man bija izglābis dzīvību. Arī ar jums man netīk ķildoties: es esmu labs dēls. Un arī Dievs soda mātēm nepaklausīgus bērnus, kā piemēru te var minēt manu brāli Fransuā II. Tāpēe piedodiet man un atzīstatics, ka es esmu izstrādājis smalku joku.

-     Tu maldies, Kārli, - sacīja karaliene, - tas nav joks.

-     Nē, cs nemaldos. Arī jūs man galu galā piekritīsit.

-             Ar savu neuzmanību tu izjauci plānu, kas mums būtu daudz ko atklājis.

-              Plānu? Vai tad jūs var apgrūtināt kaut kāda plāna neizdošanās, māmiņ? Jūs izdomāsit vēl divdesmit citus un šoreiz es apsolu jums palīdzēt.

-              Tagad tava palīdzība vairs nav vajadzīga. Viņš ir brīdināts un uzmanīsies.

-     Pagaidiet, runāsim atklāti! Kas jums ir pret Indriķi?

-     Viņš rīko sazvērestības.

-            Tas ir jūsu parastais apvainojums. Bet vai šai laipnajā karaļpilī, ko sauc par Luvru, visi nerīko kaut kādas sazvērestības?

-             Bet viņš ir galvenais vainīgais un jo bīstamāks tāpēc, ka neviens netur viņu aizdomās.

-     Kā Lorencačo! - Kārlis piebilda.

-              Uzklausi mani, - teica Katrīna, kuras seja pēc karaļa vārdiem sadrūma, atgādinot vienu no visasiņainākajām katastrofām Florcnces vēsturē. - Man ir pierādījumi.

-     Kādi, māmiņ?

-     Pajautā Indriķim, kas šonakt bija viņa guļamistabā.

-     Viņa guļamistabā… šonakt?

-     Jā. Un ja viņš tev pateiks…

-     Tad?

-     Tad atzīšos, ka es esmu maldījusies.

-     Bet ja nu tā bijusi sieviete? Mēs taču nevaram prasīt…

-     Sieviete?

-     Jā.

-              Un šī sieviete būtu nogalinājusi divus sargkareivjus un bīstami ievainojusi Morvelu?

-     O! Lieta kļūst nopietna, - sacīja karalis. - Tātad ir izlietas asinis?

-     Trīs vīri palika cīņas vietā.

-     Bet tas, kas ar viņiem tik veikli tika galā?

-     Palika neaizskarts un pasteidzās aizbēgt.

-             Zvēru pie Gufa un Magofa, tas ir bijis varonis! - Kārlis iesaucās. - Es gribu uzzināt, kas viņš ir, tāpēc paklausīšu jūsu padomam, māmiņ.

-             Es tev jau tagad varu pateikt, ka tu neko neuzzināsi, vismaz no Indriķa ne.

-            Bet no jums, māmiņ? Tas cilvēks nevarēja aizbēgt, neatstājis nekādas pēdas. Jūs varbūt ievērojāt viņa apģērbu?

-     Ir ievērots tikai tas, ka viņam bijis sevišķi grezns ķirškrāsas mētelis.

-             Ķirškrāsas mētelis? Es zinu tikai vienu šādu mēteli, kas tiešām varēja krist acis.

-              Pareizi, - sacīja Katrīna. - Pagaidi mani šeit, mans dēls! Es palūkošos, vai manas pavēles ir izpildītas?

Katrīna izgāja un Kārlis palika viens. Viņš izklaidīgi sāka staigāt pa istabu, svilpodams savu iemīļoto mednieku dziesmiņu. Savukārt Indriķis no karaļa aizgāja ļoti uztraukts. Viņš negāja pa gaiteni, bet pa slepenajām durvīm, kuras mēs ne vienreiz vien esam jau pieminējuši, devās uz otro stāvu. Bet viņš vēl nebija uzkāpis ne četrus pakāpienus, kad kāpņu galā ieraudzīja kādu ēnu. Indriķis apstājās un satvēra dunci. Izrādījās, ka tā ir sieviete. Viņa saķēra Indriķa roku un maigā, labi pazīstamā balsī čukstēja:

-              Paldies Dievam, sire, ka jūs esat sveiks un vesels! Es tā biju noraizējusies. Bet liekas, ka Visspēcīgais uzklausījis manas lūgšanas.

-     Kas gan ir noticis? - Indriķis jautāja.

-              To jūs uzzināsit, kad atgriezīsietics savās istabās. Par Ortonu neuztraucieties: viņš atrodas pie manis.

Un jaunā sieviete, it kā nejauši sastapusi Indriķi uz kāpnēm, strauji pagāja viņam garām.

-             Dīvaini! - Indriķis norūca. - Ko tas viss nozīmē un kas gan noticis ar Ortonu.

Diemžēl Sovas kundze viņa jautājumu vairs nedzirdēja.

Kāpņu galā parādījās cita ēna. Tas bija vīrietis.

-     Tss! - viņš brīdināja.

-     O, tas tu, Fransuā!

-     Nesauciet mani vārdā!

-     Ko tas nozīmē?

-              To jūs uzzināsit savās istabās. Pēc tam uzmanīgi izejiet gaitenī, pārbaudiet, vai kāds jums neseko, un atnāciet pie manis. Manas istabas durvis būs tikai pievērtas.

Pēc šiem vārdiem Fransuā pazuda vēl ātrāk, nekā to dara spoki.

-              Velns un elle! - Indriķis lādējās, liekas, ka mīklu varēs atminēt vienīgi manā istabā, tātad jādodas turp.

Viņš piegāja pie savām durvīm un klausījās. Istabā viss bija kluss. Šarlote bija teikusi, lai viņš iet uz savām istabām, tātad nebija ko baidīties. Priekšistabā Indriķis strauji paskatījās visapkārt. Istaba bija tukša. Nekas neliecināja par notikušo.

-     Ortona tiešām nav, - Indriķis čukstēja.

Un viņš iegāja guļamistabā.

Te viņš uzreiz visu saprata. Kaut gan ūdens nebija žēlots, uz grīdas vēl bija redzami lieli sārti traipi. Viens krēsls bija salauzts, gultas aizkars - zobenu cirtienu sagraizīts, Venēcijas spoguli bija sašķaidījusi šautenes lode, bet uz sienas bija palicis asiņains rokas nospiedums - Tas viss liecināja, ka šajā istabā, kas tagad bija līdzīga kapam, bija risinājušās briesmīgas cīņas.

Ar drūmu skatienu Indriķis pārlūkoja istabu, ar roku pavilka pa valgo pieri un izdvesa:

-             Tagad es saprotu, kādu pakalpojumu man izdarījis karalis. Viņi ir gribējuši mani nogaļjnāt… bet de Muī? Ko gan viņi izdarījuši ar de Muī? Nelieši! Droši vien viņi būs to nodūruši.

Vēlēdamies no Alansonas hercoga uzzināt visus sīkumus par šeit notikušo tikpat steidzīgi, kā Fransuā gribēja tos izklāstīt, Indriķis pēdējo reizi pārlūkoja istabu un izgāja gaitenī.

Pārliecinājies, ka ejā neviena nav, Navarras karalis iesteidzās pie Alansonas hercoga, ātri aizvērdams durvis.

Hercogs viņu sagaidīja pirmajā istabā. Pielicis pie lūpām pirkstu, viņš satvēra Indriķa roku un ieveda viņu mazā kabinetā pils tornī. Tur neviens viņu sarunu nevarēja noklausīties.

-     O, mans brāli, kāda drausmīga nakts!

-     Kas gan īsti ir noticis?

-     Jūs gribēja apcietināt.

-     Mani?

-     Jā, jūs.

-     Par ko?

-     Nezinu. Kur jūs bijāt?

-     Karalis vakar vakarā aizveda mani uz pilsētu.

-     Tātad viņš to ir zinājis, - sacīja Alansonas hercogs.

-     Bet ja jūs bijāt izgājuši, kas tad atradās jūsu guļamistabā?

-     Vai tad tur kāds ir bijis? - jautāja Indriķis, izlikdamies pārsteigts.

-             Jā, kāds vīrietis. Izdzirdis troksni, es steidzos jums palīgā, bet bija jau par vēlu.

-     Vai šo cilvēku apcietināja? - Indriķis uztraucās.

-               Nē, viņš izglābās, vispirms bīstami ievainodams Morvelu un nogalinādams divus sargkareivjus.

-     O, varonīgais de Muī! - iesaucās Indriķis.

-     Tātad tas bija de Muī? - Alansonas hercogs steidzīgi noprasīja.

Indriķis saprata, ka pieļāvis kļūdu.

-             Man tā vismaz šķiet, - viņš atbildēja. - Es viņu lūdzu ierasties. Gribēju ar viņu pārrunāt mūsu bēgšanu un paziņot, ka es visas tiesības uz Navarras troni esmu nodevis jums.

-            Ja nu to kāds uzzina, tad mēs esam pagalam! - Alansonas hercogs iesaucās un nobālēja.

-     Jā, Morvels neklusēs, - Indriķis piekrita.

-            Viņš ir bīstami ievainots kaklā, - sacīja hercogs. - Pēc ārsta domām viņš astoņas dienas nevarēšot izrunāt ne vārda.

-     Astoņas dienas! Pa to laiku de Muī varēs paslēpties drošā vietā.

-     Bet varbūt, ka tas nemaz nebija de Muī, - hercogs turpināja.

-     Jūs domājat?

-            Jā! Šis cilvēks pazuda tik drīz, ka aculiecinieki ir ievērojuši vienīgi viņa ķirškrāsas mēteli.

-            Bet tāds mētelis drīzāk pieder nevis kareivim, bet gan kādam galma švītam - sacīja Indriķis. - Neviens pat neiedomāsies, ka šādu mēteli valkā de Muī.

-     Jums taisnība, - hercogs piekrita, - drīzāk var iedomāties…

Viņš šaubās apklusa.

-… ka tas bijis grāfs de la Mols? - Indriķis vaicāja.

-            Jā. Es redzēju, kā šis cilvēks aizbēga, un pirmajā acu mirklī noturēju viņu par la Molu.

-     Noturējāt? Varbūt, ka tas tiešām bija viņš.

-     Vai viņš neko nezina?

-     Neko! Vismaz neko svarīgu.

-     Tiešām, es sāku ticēt, ka tas bijis grāfs de la Mols.

-               Velns lai parauj! - Indriķis iesaucās. - Tas būtu nepatīkami Margeritai. Viņai šī kavaliera liktenis ļoti interesē.

-     Interesē? - Alansonas hercogs uztraukts jautāja.

-    Protams. Vai tad jūs aizmirsāt, ka Margerita pati jums viņu ieteica.

-            Taisnība, - hercogs dobjā balsī attrauca. - Turklāt negribēdams es viņai izdarīju pakalpojumu. Lai ķirškrāsas mētelis grāfu la Molu nenodotu, es aizgāju uz viņa istabu un atnesu mēteli pie sevis.

-             Jūs esat rīkojies ļoti apdomīgi. Tagad esmu gatavs ne vien derēt, bet pat apzvērēt, ka tas ir bijis grāfs.

-     Arī tiesas priekšā?

-             Zvēru pie sava goda, jā! - Indriķis atbildēja. - Viņš varbūt kaut ko gribēja man nodot no Margeritas.

-             Ja es varētu cerēt uz jūsu atbalstu, - sacīja hercogs, - es viņu atklāti apvainotu.

-     Ja jūs viņu apvainosit, es jūs, protams, neapstrīdēšu.

-     Bet karaliene?

-     Jā, karaliene.

-     Jāuzzina viņas domas.

-     Es iešu noskaidrot.

-              Nedomāju, ka viņa jums pretosies, - hercogs turpināja. - Šim jauneklim ir varoņa slava, pat uz kredīta. Iespējams, ka viņam būs jāsamaksā ari procenti un kapitāls…

-    Ko lai dara! - Indriķis atbildēja. - Šai pasaulē neko nedod par velti!

Ar smaidu atvadījies no hercoga, Indriķis uzmanīgi palūkojās gaitenī.

Pārliecinājies, ka nekas nedraud, viņš ātri aizsteidzās pie kāpnēm, kas veda uz Margeritas istabām un pazuda.

Ari Navarras karaliene bija ļoti uztraukta. Viņu nemierīgu darīja nakts uzbrukums, kurā bija piedalījušies karalis, Anžū hercogs, Indriķis un Gīzs. Viņi gan laikam nebija atklājuši neko lādu, kas viņu varētu kompromitēt: sētnieks, kuru la Mols un Kokonna bija atsējuši no vārtiem, apgalvoja, ka klusējis kā kaps. Bet Margerita saprata, ka divi karaļi un divi prinči neuztrauksies par niekiem un bez dibināta iemesla nemēģinās ielauzties kādā Klošperšē ielas namā. Atlikušo nakts daļu Margerita bija pavadījusi pie hercogienes un atgriezusies Luvrā, tikai gaismai austot.

Viņa tūlīt devās gulēt, bet nevarēja aizmigt, un katrs vismazākais troksnītis lika viņai nodrebēt.

Piepeši viņa izdzirda, ka pie slepenajām durvīm kāds klauvē. Kad ienāca Gijona un pateica, ka ieradies Indriķis, Margerita lika viņu ielaist.

Pie durvīm Navarras karalis apstājās. Nekas neliecināja, ka viņš jūtas kā apvainots vīrs. Viņa plānās lūpas kā aizvien rotāja viegls smaids un nekas viņa sejā neliecināja par nule pārdzīvotajiem šausmu mirkļiem.

Viņš jautājoši palūkojās uz Margeritu, it kā lūgdams atļauju palikt ar viņu vienatnē. Margerita saprata vīra skatienu un deva Gijonai zīmi aiziet.

-        Es zinu, kā jūs mīlat savus draugus, - Indriķis iesāka, - un es ļoti nožēloju, ka man jums jāziņo visai bēdīga vēsts.

-     Kāda, monsieur ?

-     Viens no mūsu labākajiem draugiem ir nokļuvis neveiklā stāvoklī.

-     Kurš?

-     Dārgais grāfs de la Mols.

-     Grāfs de la Mols ir nokļuvis neveiklā stāvoklī? Kā tā?

-     Tāpēc, ka iesaistīts kādā aizvadītās nakts nolikumā.

Lai gan Margeritai piemita spēja savaldītais, tomēr viņa samulsa.

-     Kas tad ir noticis? - beidzot saņēmusies, viņa jautāja.

-          Un jūs vēl prasiet? - Indriķis iesaucās. - Vai tad jūs tiešām nedzirdējāt pagājušās nakts briesmīgo troksni Luvrā?

-     Nedzirdēju.

-        Tādā gadījumā saņemiet manu laimes novēlējumu. - Indriķis ļoti naivi noteica. - Jums ir lielisks miegs.

-     Bet kas tad ir noticis? - Margerita vaicāja.

-        Noticis tas, ka mūsu labā māmiņa pavēlējusi Morvelam un sešiem algotņiem mani apcietināt.

-     Jūs?

-     Jā, mani.

-     Par ko?

-       Vai tad kāds var nojaust mūsu mātes domu noslēpumus un atminēt viņas rīcības iemeslus? Es tos ļoti cicnu, bet nesaprotu.

-     Un jūs bijāt izgājis?

-       Tiešām, jūs uzminējāt. Vakar vakarā karalis uzaicināja mani pavadīt viņu uz Parīzi. Bet, ja nebiju es, tad manā guļamistabā bija kāds cits.

Kas?

-     Šķiet, ka grāfs de la Mols.

-     Grāfs de la Mols! - Margerita pārsteigumā iesaucās.

-               Un kāds varonis ir šis provansictis! - Indriķis turpināja. - Iedomājieties, viņš ievainojis Morvelu un nogalinājis divus sargkareivjus.

-             Ievainojis monsieur Morvelu un nogalinājis sargkareivjus?! Tas ir neiespējami! - Vai jūs apšaubāt viņa varonību?

-    Nē, es tikai saku, ka grāfs de la Mols nevarēja būt jūsu guļamistabā.

-     Kāpēc?

-     Tāpēc… tāpēc… - Margerita stomījās, - tāpēc, ka viņš bija citur.

-              O, ja viņš var to pierādīt, tad viss, protams, būs savādāk. Viņš pateiks, kur bijis, un šis apvainojums atkritīs pats par sevi.

-     Viņam jāpasaka, kur viņš bija? - Margerita ātri ievaicājās.

-             Protams… Viņu šodien arestēs un noklaušinās. Diemžēl pret viņu ir pierādījumi…

-     Pierādījumi? Kādi?

-     Niknais cīnītājs bija ģērbies ķirškrāsas mētelī.

-    Nc tikai grāfam de la Molam ir ķirškrāsas mētelis, - sacīja Margerita.

-     Es zinu vēl otru…

-             Bez šaubām, - Indriķis viņu pārtrauca, - arī cs viņu zinu. Bet, ja pie manis nav bijis la Mols, tad mani apmeklējis tas otrais ķirškrāsas mētelī. Vai jūs zināt, kas viņš ir ?

-     Ak, Dievs!

-     Tā, lūk, ir tā nelaime. Ja de Muī apcietina, mēs esam pazuduši.

-     Es saprotu.

-             Bet de la Mols nevienu nekompromitēs. Vai jums šķiet, ka viņš varētu izdomāt… piemēram, ka viņš bijis pie dāmām… vai kaut ko tamlīdzīgu?

-     Ja jūs par to vien baidāties, tad esat drošs: viņš neteiks ne vārda.

-            Jūs domājat, ka viņš klusēs… klusēs arī tad, ja viņam par to vajadzēs samaksāt ar dzīvību?

-     Jā, viņš klusēs.

-     Jūs par to esat pārliecināta?

-     Pilnīgi.

-     Nu, tad ir labi, - Indriķis sacīja un piecēlās kājās.

-     Jūs aizejat? - Margerita jautāja.

-     Jā. Tas bija viss, ko es jums gribēju pateikt.

-     Un jūs aizejat?…

-             …lai pamēģinātu mūs visus izglābt no nelaimes, kādā mūs iegrūdis cilvēks ķirškrāsas mētelī.

-     Mans Dievs, mans Dievs! - Margerita, rokas lauzīdama, vaimanāja.

-     Nabaga jauneklis!

-            Nudien, - aiziedams teica Indriķis, - tas grāfs de la Mols ir tiešām laipns un pakalpīgs džentlmenis.

## VII. Māte karaliene rīkojas

Kārlis Luvrā atgriezās jautrs un apmierināts, bet pēc desmit minūšu ilgas sarunas ar māti viņa garastāvoklis krasi mainījās. Likās, ka Katrīna būtu viņam aizdevusi savas dusmas, bet pati piesavinājusies viņa omulību.

-     Grāfs de la Mols! - sacīja Kārlis. - Grāfs de la Mols!… Jāpasauc Indriķis un Alansonas hercogs: jaunais grāfs ir bijušais hugenots un Alansonas hercoga galminieks.

-     Pasauc, ja vēlies, mans dēls, - Katrīna atbildēja, - tu tāpat neko neuzzināsi. Es baidos, ka Indriķis ar Fransuā ir daudz lielāki draugi, nekā mums šķiet. Viņus izjautādams, tu radīsi vienīgi aizdomas. Man liekas, ka labāk būtu dažas dienas nogaidīt un viņus abus uzmanīt. Ja tu ļausi vainīgajiem atpūsties, mans dēls, ja viņiem liksies, ka viņi tevi piekrāpuši, tic savā lielībā paši iekritīs slazdos. Un tad mēs uzzināsim visu.

Kārlis staigāja pa istabu, nezinādams, ko īsti iesākt.

-    Nē, nē, es nevaru gaidīt, - beidzot viņš teica. - Jūs, māmiņ, nezināt, cik grūti ir gaidīt un mocīties šaubās. Turklāt ik dienu šie muižnicciņi paliek aizvien augstprātīgāki. Vēl šonakt divi nelieši iedrošinājās man pretoties. Ja grāfs de la Mols ir nevainīgs - jauki! Bet es gribu zināt, kur šonakt bija grāfs dc la Mols, kad Luvrā nogalināja manus ļaudis un kad Klošperšē ielā uzbruka man pašam. Vispirms lai atsauc Alansonas hercogu, bet pēc tam Indriķi! Es viņus nopratināšu pēc kārtas. Jūs varat palikt šeit, māmiņ.

Katrīna apsēdās. Pateicoties savai cietajai, noteiktajai dabai, viņa prata izmantot katru, pat visnepatīkamāko apstākli, lai drīzāk sasniegtu iecerēto mērķi.

Ienāca Alansonas hercogs. Saruna ar Indriķi bija viņam ļāvusi sagatavoties un viņš jutās mierīgs.

Viņa atbildes bija skaidras un noteiktas. Māte karaliene bija viņu lūgusi palikt savās istabās un viņš pagājušās nakts nolikumu nebija redzējis. Tā kā viņa istabu un arī Navarras karaļa istabu durvis iziet uz vienu gaiteni, tad viņš naktī bija dzirdējis kaut kādu troksni, pēc lam kliedzienus un pistoles šāvienus. Tikai tad viņš nolēmis atvērt durvis un ieraudzījis pa gaiteni skrienam kādu cilvēku ķirškrāsas mētelī.

Karalis ar māti saskatījās.

-     Ķirškrāsas mētelī? - karalis noprasīja.

-     Jā, - Alansonas hercogs apstiprināja.

-     Vai, redzot šo mēteli, tev neradās nekādas aizdomas?

Alansonas hercogs pūlējās ar visiem spēkiem melot pēc iespējas

pārliecinošāk.

-             Pirmajā brīdī, jūsu majestāte, - viņš teica, - man tiešām šķita, ka tas ir mans galminieks.

-     Kurš?

-     Grāfs dc la Mols.

-              Kāpēc grāfs de la Mols neatradās pie tevis, kā to prasīja viņa pienākums.

-     Es vinu vakar vakarā atlaidu.

>

-     Labi, vari iet, - sacīja karalis.

Alansonas hercogs devās uz durvīm, pa kurām bija ienācis.

-     Pa tām ne, - Kārlis viņu aizturēja, - ej pa otrām.

Un viņš Fransuā parādīja durvis, kas veda uz viņa aukles istabu.

Kārlis nevēlējās, ka Alansonas hercogs un Indriķis sastopas.

Viņš nezināja, ka viņi bija jau satikušies un dažas minūtes bija aprunājušies.

Pēc Alansonas hercoga aiziešanas Kārlis deva zīmi iesaukt Indriķi. Negaidīdams karaļa jautājumu, viņš iesāka pirmais:

-                Sire, priecājos, ka jūs mani ataicinājāt. Es jau pats gribēju nākt un pie jūsu majestātes meklēt taisnību.

Kārlis sarauca uzacis.

-            Jā, taisnību, - Indriķis atkārtoja. - Bet vispirms atļaujiet pateikties, ka jūs, majestāte, vakar vakarā aizvedāt mani no Luvras. Tagad es zinu, ka jūs izglābāt man dzīvību. Bet par ko, kāda nozieguma dēļ mani ir gribējuši nogalināt?

-    Jūs negribēja nogalināt, bet tikai apcietināt, - Katrīna dzīvi attrauca.

-             Kaut arī tā! Vai es esmu kaut ko noziedzies? Ja mani turēja par vainīgu vakar vakarā, tad tāds es esmu arī šorīt. Sakiet, sire, par ko mani apvaino?

Kārlis šaubīdamies palūkojās mātē, jo nezināja, ko atbildēt.

-              Jūs pieņemat šaubīgus cilvēkus, mans dēls, - karaliene sacīja Indriķim.

-            Tā. Un satikšanās ar šiem šaubīgajiem cilvēkiem mani kompromitē, vai ne?

-     Jā, Indriķi.

-            Tad miniet šos cilvēkus, nosauciet viņu vārdus! Kas viņi ir? Parādiet man viņus!

-    Indriķim tiešām ir tiesības prasīt paskaidrojumus - karalis piebilda.

-            Un es tos prasu! - sacīja Indriķis, saprazdams, ka atrodas izdevīgā stāvoklī. - Es prasu tos no sava labā brāļa Kārļa, no savas mīļās mātes. Vai, apprecējis Margeritu, es neuzvedos kā labs vīrs? Par to pajautājiet viņai pašai! Vai es neizturos kā īsts katolis? To jums pastāstīs mans garīdznieks. Vai, beidzot, es neesmu labs radinieks? To apgalvos visi, kas piedalījās vakardienas medībās.

-            Jā, tā ir taisnība, Indriķi, - sacīja karalis. - Bet, ko lai dara? Stāsta, ka tu gatavojot sazvērestību.

-     Pret ko?

-     Pret mani.

-            Ja šis apvainojums ir patiess, tad man vakar nevajadzēja iejaukties, kad jūsu ievainotais zirgs nevarēja piecelties un saniknotais mežakuilis metās jūs saplosīt.

-     Viņam ir taisnība, māmiņ! - Kārlis iesaucās.

-     Bet kas pie jums bija aizvadītajā naktī? - Katrīna jautāja.

-             Tagad ir grūti atbildēt par sevi, kur nu vēl par citiem, - atbildēja Indriķis. - Es izgāju pulksten septiņos vakarā. Desmitos mans brālis Kārlis aizveda mani sev līdzi un mēs pavadījām kopā visu nakti. Būt pie viņa majestātes un vienlaikus zināt, kas notiek istabās, tas nav manos spēkos.

-              Un tomēr izrādās, - Katrīna sacīja, - ka viens jūsu galminieks ievainojis Morvelu un nogalinājis divus algotņus.

-     Viens mans galminieks? Kurš?

-     Visi norāda uz grāfu de la Molu.

-              Grāfs de la Mols nepieder manai svītai, madame. Viņš kalpo Alansonas hercogam, kuram viņu ieteica jūsu meita.

-             Bet kas gan ir bijis pie tevis, Indriķi? - Kārlis uzstāja. - Varbūt tomēr grāfs de la Mols?

-             Kā lai es to zinu, sirel Varbūt viņš, varbūt kāds cits… Grāfs de la Mols ir labs kalps, viņš dievina Navarras karalieni. Margeritas vai Alansonas hercoga uzdevumā viņš bieži ierodas pie manis. Bet es negalvoju, ka šoreiz tas ir bijis la Mols.

-             Tas ir bijis viņš, - sacīja Katrīna. - Aculiecinieki ir pazinuši viņa ķirškrāsas mēteli.

-     Vai grāfs de la Mols valkā kirškrāsas mēteli?

-     Jā.

-             Bet cilvēks, kas tā apstrādājis manus ļaudis, - piezīmēja Kārlis, - un Morvelu…

-     …ir bijis ķirškrāsas mētelī? - Indriķis jautāja.

-     Pilnīgi pareizi.

-            Es neko nevaru noliegt, - sacīja Indriķis. - Bet man liekas, ka tādā gadījumā vajadzētu pratināt nevis mani, jo es nebiju pat mājās, bet gan grāfu de la Molu, kas bijis manās istabās. Es tikai gribu jūsu majestātes vērību pievērst kādam apstāklim.

-     Kādam?

-            Ja man būtu nolasīta pavēle par apcietināšanu un es nebūtu padevies, bet pretojies, tad es būtu vainīgs un pelnītu sodu. Bet jūs taču gribējāt apcietināt nevis mani, bet cilvēku, uz kuru šī pavēle nemaz neattiecas. Viņu gribēja aizturēt, viņš aizsargājās, turklāt lieliski, un viņam bija tiesības tā rīkoties.

-     Tomēr… - Katrīna iesāka.

-     Vai pavēlē bija teikts, ka jāapcietina mani? - Indriķis vaicāja.

-     Jā, - Katrīna atbildēja, - un pats karalis to parakstīja.

-             Bet vai tur bija teikts, ka manā guļamistabā drīkst apcietināt arī kādu citu?

-     Nē!

-            Tātad, ja izrādīsies, ka es neesmu sazvērnieks, bet cilvēks, kas bijis manā guļamistabā, ir mans līdzbiedrs, viņš ir nevainīgs. Sire, - Indriķis pagriezās pret karali, - es neatstāšu Luvru. Viens jūsu majestātes vārds, un es došos uz jebkuru cietumu, kur vien jums labpatiks mani ieslodzīt. Bet kamēr noziegums, kurā mani apvaino, nav pierādīts, man ir tiesības sevi dēvēt un es arī sevi saukšu par jūsu majestātes uzticamu pavalstnieku un brāli.

Un savas dižciltības apziņā, kas līdz šim viņā nebija novērota, Indriķis palocījās pret Kārli un izgāja no istabas.

-     Bravo, Indriķi! - iesaucās Kārlis, kad Navarras karalis bija aizgājis.

-      Bravo? Par to, ka viņš paturēja virsroku? - Katrīna vaicāja.

-             Un kas par to? Ja mēs abi cīnāmies ar rapieriem un viņa zobens skar manu plecu, vai tad es nesaucu: bravo? Jūs veltīgi izturaties pret viņu tik nicinoši, māmiņ.

-            Mans dēls, - sacīja Katrīna, sažņaugdama Kārļa IX roku, - es viņu nenicinu, es no viņa baidos.

-            Gluži veltīgi, māmiņ. Indriķis ir mans draugs un, ja viņš būtu gribējis man ļaunu, tad, kā viņš pats saka, viņam vajadzēja palikt uz vietas, kad mežakuilis gāzās man virsū, lai mani saplosītu.

-            Jā, lai Anžū hercogs, viņa nāvīgākais ienaidnieks kļūtu par Francijas karali?

-             Lai arī kādi būtu iemesli, kuru dēļ Indriķis izglāba man dzīvību, - teica Kārlis, - viņš tomēr mani izglāba un es negribu, ka viņam nodara ko ļaunu, velns lai parauj! Bet par grāfu de la Molu es parunāšos ar Alansonas hercogu, kuram viņš kalpo.

Šie vārdi nozīmēja, ka audience ir beigusies, un Katrīna aizgāja neapmierināta.

Nenozīmīgais de la Mols viņai šķita pārāk niecīgs upuris. Margerita Katrīnu jau gaidīja.

-             O, tā esi tu, mana meita, - viņa teica. - Es tevi meklēju jau vakar vakarā.

-     Zinu, madame. Bet es biju izgājusi.

-     Un šorīt?

-             Tagad, madame, cs atnācu, lai jums pateiktu, ka jūs gribat rīkoties ļoti netaisnīgi.

-     Kāpēc?

-     Jūs gribat dot pavēli apcietināt grāfu de la Molu.

-             Tu maldies, mana meita. Es nevienu nepavēlu apcietināt, to pavēl karalis.

-             Par šo nopietno lietu nestrīdēsimies, - sacīja Margerita. - Vai grāfu de la Molu apcietinās?

-     Iespējams.

-            Viņu apvaino, ka viņš aizvadītajā naktī Navarras karaļa guļamistabā nogalinājis divus sargkareivjus un ievainojis monsieur Morvelu?

-     Tiešām, viņu par to apvaino.

-     Un gluži nepamatoti, madame. Grāfs de la Mols ir nevainīgs!

-              Nevainīgs! - Katrīna priekā iesaucās. Viņa noprata, ka Margerita var viņai kaut ko pastāstīt.

-     Jā, nevainīgs. Grāfs ir nevainīgs, jo viņš nebija pie karaļa.

-     Bet kur tad?

-     Pie manis, madame.

-     Pie tevis?

-     Jā, pie manis!

Katrīna par šādu karaliskās princeses vaļsirdīgu atzīšanos nemaz nedusmojās. Viņa tikai sakrustoja rokas uz krūtīm.

-              Un ja nu grāfu de la Molu apcietina, - mirkli klusējusi, viņa ierunājās, - un sāk nopratināt…

-            Tad viņš pateiks, kur un ar ko ir bijis kopā, - atbildēja Margerita, kaut gan bija pilnīgi pārliecināta par pretējo.

-             Ja tā, tad tev ir taisnība, mana meita. Grāfu de la Molu nevar apcietināt. Margerita nodrebēja. Viņai likās, ka šo Katrīnas vārdu intonācijā slēpjas kaut kas noslēpumains un briesmīgs. Bet pretoties Margerita nevarēja - viņas lūgums bija izpildīts.

-             Tātad, ja grāfs de la Mols nav bijis pie karaļa, tad pie viņa bijis kāds cits, - Katrīna atsāka.

Margerita klusēja.

-     Vai tu nezini, mana meita? - māte karaliene jautāja.

-     Nē, māmiņ, - Margerita nenoteikti atbildēja.

-     Esi atklāta!

-               Es atkārtoju, madame, ka neko nezinu, - Margerita, negribot nobālēdama, vēlreiz apliecināja.

-             Labi, labi. Gan mēs to izmeklēsim, - Katrīna vienaldzīgi noteica. - Vari iet, mana meita! Neuztraucies, tava māte parūpēsies par lavu labo  slavu.

Margerita aizgāja.

-              Abi uz vienu roku! - Katrīna noņurdēja. - Indriķis ar Margeritu labi saprotas. Vīrs aizver acis uz visu, lai tik sieva klusētu. Mani bērni, jūs esat ļoti veikli un domājat, ka esat arī stipri. Bet jūsu spēks ir vienībā, un es to iznīcināšu. Pienāks diena, kad Morvels varēs pateikt kaut vienu vārdu vai uzrakstīt dažus burtus, un tai dienā mēs uzzināsim visu… Uzzināsim gan, bet līdz tam laikam vainīgais jau būs drošībā.

Vislabākais - izšķirt viņus tūlīt.

Tā izlēmusi, karaliene atkal devās pie dēla. Kārlis patlaban runājās ar Alansonas hercogu.

-     Jūs, māmiņ? - Kārlis savilka uzacis.

-     Kāpēc tu neteici - atkal? Tu taču tā domāji, Kārli?

-             Par savām domām man nevienam nav jāatbild, - karalis atbildēja tai diezgan rupjajā toni, kādā reizēm sarunājās arī ar Katrīnu. - Ko jums vajag? Runājiet drīzāk!

-     Es atnācu pateikt, ka tev ir taisnība. Bet tu, Fransuā, esi maldījies.

-     Par ko? - abi brāļi jautāja.

-     Grāfs de la Mols nav bijis pie Navarras karaļa.

-     Vai tiešām? - Fransuā nobālis iesaucās.

-     Kas tad? - karalis vaicāja.

-             Pagaidām vēl nav zināms, - atbildēja Katrīna. - To mēs uzzināsim, kad Morvels sāks runāt. Lai šis jautājums paliek,- gan mēs visu noskaidrosim. Tagad atgriezīsimies pie grāfa de la Mola.

-             Ja grāfs de la Mols nav bijis pie Navarras karaļa, tad viņš mūs nemaz neinteresē, māmiņ, - sacīja Kārlis.

-     Viņš tiešām nav bijis pie karaļa, bet viņš bijis pie karalienes.

-     Pie karalienes? - Kārlis iesmējās.

-     Pie karalienes? - nāves bālais Alansonas hercogs nomurmināja.

-             Nē, nē, tie ir meli! - Kārlis pretojās, - hercogs Gīzs apgalvoja, ka viņš redzējis Margo nestuves.

, - Ko tas pierāda? - karaliene vaicāja. - Viņai taču pilsētā ir nams.

-     Klošperšē ielā? - iesaucās karalis.

-     Jā.

-             O, to nu vairs nevar izturēt! - Alansonas hercogs dusmojās. - Un viņa pati man šo grāfu dc la Molu ieteica!

-             Tagad es saprotu! - karalis pēkšņi teica. - Tātad viņš pagājušajā naktī aizsargājās pret mums un uzsvieda man uz galvas sudraba krūzi! Nelietis!

-     Jā, jā, īsts nelietis! - Fransuā atkārtoja.

-             Jums taisnība, mani bērni, - sacīja Katrīna, it kā neievērodama, kādas jūtas uztrauc viņas dēlus. - Ja šis kavalieris izrunāsies, izcelsies briesmīgs tracis. Viņš var kaitēt Francijas princeses labajai slavai. Lai to izdarītu, viņam tik jāizdzer dažas liekas glāzītes.

-     Vai jāizlielās, - piebilda Fransuā.

-             Protams, protams, - Kārlis piekrita. - Bet mēs taču nevaram viņu tiesāt, ja Indriķis to neapsūdz.

-             Mans dēls, - sacīja Katrīna, uzlikdama roku Kārlim uz pleca, it kā vēlēdamās saviem vārdiem pievērst lielāku uzmanību, - uzklausi mani labi uzmanīgi. Notikums ir bīstams un var izcelties skandāls. Bet tos, kas noziegušies pret visaugstākajām personām, nesoda tiesa un bendes. Ja jūs būtu vienkārši muižnieki, tad man nebūtu jūs ko mācīt - jūs abi esat pietiekami varonīgi. Bet viens no jums ir karalis, otrs - princis, un tāpēc jūs nevarat cīnīties ar muižniekiem. Atmaksājiet kā prinči!

-              Tūkstoš velnu! - iesaucās Kārlis. - Jums taisnība, māmiņ, es papūlēšos kaut ko izdomāt.

-     Un es jums, brāli, palīdzēšu, - Fransuā dedzīgi piekrita.

-             Bet es, - sacīja Katrīna, atraisīdama melna zīda saiti ar pušķiem abos galos, kas trīs reizes apņēma viņas vidukli un nokarājās līdz ceļiem,

-     es aizeju, atstādama jums manā vietā, lūk, šo saiti. Un viņa nosvieda saiti brāļiem pie kājām.

-     Saprotu, - Kārlis noteica.

-     Šī saite… - sacīja Alansonas hercogs, to paceldams.

-… sods un klusuciešana, - Katrīna lepni pabeidza. - Par visu tikai derētu pastāstīt Indriķim un pierunāt, lai viņš kļūst par līdzdalībnieku,

-     viņa vēl piebilda. Tad viņa aizgāja.

-     Kad viņš uzzinās par sievas neuzticību, viņu nebūs grūti pierunāt,

-    sacīja Alansonas hercogs. - Tātad, - pagr iezies pret karali, viņš turpināja,

-    jūs piekrītat mūsu māmiņas viedoklim?

-            Pilnīgi, - Kārlis atbildēja. - Margeritai tas gan būs nepatīkami, bet Indriķim sagādās apmierinājumu.

Pasaucis sardzes virsnieku, Kārlis lika ataicināt Navarras karali, bet tūlīt savu lēmumu grozīja.

-             Nē, nē, - viņš teica, - es pats aiziešu pie viņa. Tu, Fransuā, brīdini Anžū un Gīzas hercogu.

Un, izgājis no savām istabām, Kārlis IX steidzās pa riņķveida kāpnēm uz otro stāvu pie Indriķa.

## VIII. Atriebības nodomi

Pēc nopratināšanas, ko Indriķis bija izturējis tik spīdoši, viņš izmantoja brīvo mirkli un devās pie baroneses de Sovas. Ortons pēc ģīboņa bija jau atlabis. Indriķis sāka viņu izvaicāt, bet neko daudz neuzzināja. Ortons varēja tikai pastāstīt, ka viņa istabā bija ielauzušies sveši bruņoti vīri, to priekšnieks ar zobena rokturi bija viņam iesitis pa galvu un pēc tam viņš bija zaudējis samaņu. Par Ortonu neviens nerūpējās. Katrīna viņu bija redzējusi nesamaņā un noturējusi par mirušu. Viņš bija atjēdzies tad, kad māte karaliene jau bija aizgājusi, bet gvardes kapteinis, kam viņa bija uzdevusi visu novākt, nebija vēl atnācis. Indriķis palūdza Šarloti paturēt Ortonu pie sevis, kamēr no de Muī nebūs saņēmis kādu ziņu, ko viņš katrā ziņā cerēja sagaidīt. Tad viņš ar Ortonu aizsūtīs tam atbildi, un viena uzticama cilvēka vietā būs ieguvis divus. Pēc tam Indriķis atgriezās savās istabās un, dzijās domās nogrimis, sāka staigāt pa kabinetu. Pēkšņi atvērās durvis un ienāca karalis.

-     Jūsu augstība! - iesaucās Indriķis, mezdamies tam pretī.

-              Es… Tiešām, Indriķi, tu esi tik lielisks puisis, ka es tevi iemīlu aizvien vairāk.

-        Sire, jūs esat pārāk laipns.

-     Tev ir tikai viens trūkums, Indriķi.

-              Kāds? Vai tas, ka man medības ar suņiem patīk vairāk, nekā medības ar vanagiem? Ne vienreiz vien jūs man to esat pārmetis, sire.

-     Nē, nē, es nedomāju par to, Indriķi. Es runāju par kaut ko citu.

-            Tādā gadījumā esiet tik laipns un paskaidrojiet, sire, un es pacentīšos laboties, Indriķis sacīja, no Kārla smaida noskārsdams, ka patlaban karalis ir loti labā garastāvoklī.

-             Tavs trūkums ir tas, Indriķi, ka, neskatoties uz tavām skaistajām acīm, tu visu neredzi tik labi, kā to vajadzētu.

-     Vai es tiešām būtu tuvredzīgs?

-     Sliktāk, Indriķi, ir vēl sliktāk. Tu esi akls.

-             Akls? - bearnietis jautāja. - Varbūt, ka šī nelaime mani piemeklē vienīgi tad, kad es aizveru acis.

-             Jā, jā, uz to tu esi spējīgs, - Kārlis piebilda. - Lai nu kā, bet es esmu apņēmies tev atkal tās atvērt.

-     Klausos, sire.

-            Kad vakar vakarā hercogs Gīzs teica, ka redzējis tavas sievas nestuves un ka viņu pavadījis kāds kavalieris, tu negribēji ticēt?

-                Sire, vai es varēju iedomāties, ka jūsu majestātes māsa ir spējīga atļauties tādu vieglprātību?

-             Kad viņš teica, ka tava sieva devusies uz Klošperšē ielu, arī tam tu neticēji!

-                Majestāte, vai tad varēja iedomāties, ka Francijas princese iedrošināsies likt uz spēles savu labo slavu?

-             Kad es ielencu namu Klošperšē ielā, - karalis turpināja, - un man uzsvieda uz pleca sudraba krūzi, Anžū hercogam uz galvas uzgāza plūmju kompotu, Gīzam ietrieca sejā meža kuiļa kāju, vai tu redzēji uz balkona divus vīriešus un divas sievietes?

-              Es neredzēju nevienu. Jūsu majestāte droši vien atceras, ka es izklaušināju sētnieku.

-     Bet es viņus redzēju.

-     Ja jūsu majestāte viņus redzēja, tad viņi būs tur bijuši.

-            Jā, es redzēju divus vīriešus un divas sievietes. Bet tagad es skaidri zinu, ka viena sieviete bijusi Margo, bet viens vīrietis - grāfs de la Mols.

-             Kā tā? - Indriķis vaicāja. - Ja grāfs de la Mols bijis Klošperšē ielā, kā tad viņš varēja būt šeit?

-    Viņš šeit nav bijis. Bet tas tagad nav svarīgi. To mēs visu uzzināsim, kad ēzelis Morvels varēs rakstīt vai runāt. Lieta tā, ka Margo tevi krāpj.

-        Sire, visām baumām nevar ticēt.

-     Nu, redzi, es taču tev teicu, ka tu esi nc tikai tuvredzīgs, bet galīgi akls, velns lai parauj! Beidzot taču tici, tu, stūrgalvi! Es tev vēlreiz atkārtoju, ka Margo tevi krāpj, Šovakar mēs viņas mīļāko nožņaugsim.

Indriķis nodrebēja un izbrīnā palūkojās uz karali.

-     Atzīsties, Indriķi, ka dvēseles dziļumos tu tam nepretojies, - karalis turpināja. - Margo, protams, kliegs kā simttūkstoš vārnu bars, bet, es zvēru pie sava goda, jo ļaunāk viņai. Es negribu, ka tevi padara nelaimīgu. Anžū hercogs var krāpt Kondē, cik vien patīk, man nav nekāda daļa, jo Kondē ir mans ienaidnieks. Bet tu… tu esi mans brālis… Vēl vairāk nekā brālis… tu esi mans draugs.

-     Bet, sire …

-      Un cs negribu, lai tevi apvaino un par tevi zobojas. Jau diezgan ilgi tu esi zobgalību priekšmets tiem muižnieciņiem, kas sabrauc no provinces salasīt mūsu ēdienu druskas un medīt mūsu sievas. Tu esi piekrāpts, Indriķi, un tas var atgadīties katram. Bet es zvēru, ka došu tev lielisku iespēju atriebties. Tu redzēsi, ka rītā visi runās: "Šķiet, ka karalis Kārlis ļoti mīl savu brāli Indriķi: pagājušajā naktī viņš piespiedis grāfu de la Molu izkārt mēli uz mūžīgiem laikiem."

-     Vai tas jau ir izlemts, sire?

-      Izlemts un parakstīts. Mēs paši tiksim ar viņu galā: es, Fransuā, Anžū hercogs un Gīzs. Karalis, divi prinči un slavens hercogs, tevi neskaitot. Liekas, ka šis kungs nevarēs žēloties.

-     Kā tas ir - mani neskaitot?

-     Nu ja, tu taču arī būsi kopā ar mums?

-     Es?

-    Jā, tu. Kad mēs būsim viņam uzmetuši kaklā cilpu, tu šim varonim karaliski ietrieksi krūtīs dunci.

-     Jūs esat pret mani pārāk laipni, sire. Bet kā jūs zināt…

-    Velns lai parauj! Liekas, ka šis nelietis lielās. Viņš satiekas ar Margo gan Luvrā, gan viņas namā Klošperšē ielā. Viņi kopā sacer dzejoļus, pastorāles… Kā es vēlētos redzēt šī kavaliera pantus! Pielūko, paņem asāku dunci!

-        Sire, - sacīja Indriķis, - ievērojot visus apstākļus…

-     Ko?

-    Jūsu majestāte piekritīs, ka mana piedalīšanās šai pasākumā nebūtu visai pieklājīga. Man viss tas ir pārāk tuvs, un manu iejaukšanos varētu uzskatīt par cietsirdību. Jūs, majestāte, atriebsit māsas godu, atriebsities kavalierim, kas lielās ar Margeritas labvēlību un viņu apvaino. No jūsu puses šāda atriebība ir saprotama un nevar kaitēt manas sievas slavai. Viņu cs vēl aizvien uzskatu par nevainīgu. Bet, ja es šai pasākumā piedalīšos, lad iznāks kaut kas pavisam cits. Tad tā vairs nebūs taisna

atmaksa, bet atriebība, būs nevis pelnīts sods, bet gan slepkavība, un manu sievu uzskatīs nevis par apzaimotu, bet gan vainīgu aizliegtā mīlas dēkā.

-            Tavi vārdi, Indriķi, ir zelta vērti! Es tikko teicu māmiņai, ka tu esi gudrs kā pats velns!

Un Kārlis laipni paskatījās uz Indriķi, kas palocījās, pateikdamies par uzslavu.

-             Tātad tu tomēr esi apmierināts, ka tevi no šī kavaliera atbrīvo? - karalis jautāja.

-     Viss, ko jūsu majestāte dara, ir labi darīts, - Indriķis atbildēja.

-     Labi. Esi mierīgs, visu izdarīs, kā pienākas.

-     Es pilnīgi paļaujos uz jūsu majestāti.

-     Cikos viņš parasti ierodas pie tavas sievas?

-     Ap deviņiem vakarā.

-     Un aiziet?

-     Ap vienpadsmitiem.

-             Labi. Šonakt ej pie Margo pusnaktī. Līdz tam laikam viss jau būs galā.

Un Kārlis, draudzīgi paspiedis Indriķim roku un vēlreiz apliecinājis savu draudzību, izgāja, svilpodams iemīļoto mednieku dziesmiņu.

-             Velns un elle! - norūca Indriķis, noskatīdamies uz aizejošo karali. - Esmu gatavs zvērēt, ka visu šo sātana darbu izgudrojusi māte karaliene. Viņa nezin ko vēl izgudrotu, lai tik mani sanaidotu ar sievu.

Indriķis iesmējās. Tie bija dīvaini smiekli, kādi viņam paspruka, kad neviens viņu ne redzēja, ne dzirdēja.

Tai pašā dienā apmēram pulksten septiņos vakarā kādā no Luvras pils istabām spoguļa priekšā stāvēja nule no vannas izkāpis skaists jauneklis un, sukādams matus un greznodamies, dziedāja saldskanīgu dziesmu.

Blakus viņam, gultā izstiepies, gulēja' otrs jauneklis.

Pirmais bija mūsu paziņa la Mols, par kuru tai dienā bija tik daudz runāts, otrs - viņa draugs Kokonna.

La Mols nedzirdēja pērkona grāvienus un neredzēja spožo zibeni, kas apdraudēja viņa dzīvību. Atgriezies mājās trijos no rīta, viņš nogulēja līdz. pulksten trijiem pēcpusdienā gan aizmidzis, gan sapņodams un celdams gaisa pilis uz tām irstošajām smiltīm, ko sauc par dzīvi. Pēc tam viņš piecēlās, nomazgājās, la Hurjēra viesnīcā paēda pusdienas un, atgriezies Luvrā, sāka sakārtot savu tualeti, kā vienmēr gatavodamies doties pie karalienes.

-               Tātad tu teici, ka esot ēdis pusdienas? - žāvādamies Kokonna jautāja.

-     Jā, ar lielu ēstgribu.

-     Kāpēc tu mani nepaņēmi līdzi? Tu esi briesmīgs patmīlis!

-             Tu tik saldi gulēji, ka man negribējās tevi modināt. Vai zini ko? Pusdienu vietā tu vari ēst vakariņas. Galvenais, neaizmirsti la Hurjēram paprasīt to Anžū vīnu, ko viņš nesen saņēma.

-     Vai tas ir labs?

-     Paprasi, gan jau pats redzēsi.

-     Uz kurieni tu posies?

-              Kurp es pošos? - sacīja la Mols, izbrīnījies par drauga savādo jautājumu. - Pie karalienes!

-              Vai man neiet pusdienās uz namiņu Klošperšē ielā? - Kokonna vaicāja. - Tur droši vien vēl palikušas pagājušās nakts vakariņu atliekas un kāda krietna vīna lāse.

-            Pēc visa tā, kas viņnakt notika, tu darītu neapdomīgi, Anibāl. Turklāt mēs taču solījāmies, ka vieni paši uz turieni neiesim… Padod manu mēteli!

-             O, pareizi, - teica Kokonna, - es aizmirsu, ka mēs devām vārdu… Velns, kur tad palicis tavs mētelis?… Lūk, te būs!

-              Nē, to ne. Tu man dod melno, bet man vajadzīgs ķirškrāsas. Karaliene apgalvo, ka tas man piestāvot labāk.

-             Pameklē pats, - sacīja Kokonna, lūkodamies apkārt. - Es nevaru atrast.

-     Nevari atrast? Kur tad tas palicis?

-     Tu viņu būsi pārdevis.

-     Kāda velna pēc? Man taču vēl ir kādi seši ekiji.

-     Uzvelc manējo.

-     Pateicos! 2Laļā kamzolī un dzeltenā mētelī es būšu īsts papagailis.

-     Tu esi pārāk izvēlīgs. Tiec pats galā, kā zini!

Tai brīdī, kad la Mols sāka lamāt zagļus, kas nekaunīgā kārtā ielaužas Luvrā, istabā ienāca Alansonas hercoga pāžs ar dārgu mēteli uz rokas.

-     O, lūk, kur tas ir! - la Mols iesaucās. - Beidzot!

-             Jūsu mētelis, grāfa kungs! - sacīja pāžs. - Viņa augstība saderēja par tā krāsu un, vēlēdamies pārliecināties, lika aiznest mēteli viņam.

-             Es viņu meklēju tikai tāpēc, ka gribēju iziet, - la Mols atbildēja. - Bet ja viņa augstībai mētelis vēl vajadzīgs…

-     Nē, grāfa kungs.

Pāžs aizgāja. La Mols uzvilka mēteli.

-     Nu, ko tu izlēmi? - viņš jautāja.

-     Pagaidām vēl neko, - Kokonna atbildēja.

-     Vai vakarā būsi mājās?

-     Kā es to lai zinu?

-     Tu nezini, ko darīsi pēc divām stundām?

-     Zinu, ko darīšu, bet nezinu, ko man liks darīt.

-     Kas? Nevērās hercogiene?

-     Nē, Alansonas hercogs.

-            Es tiešām esmu ievērojis, ka jau kādu laiciņu viņš pret tevi ir ļoti laipns, - sacīja la Mols.

-     Tas taisnība, - Kokonna piekrita.

-             Tātad tev par nākotni nav jārūpējas, - la Mols iesmējās. - Viņš tev palīdzēs.

-     Nieki! Jaunākais dēls, ko viņš var!

-            Viņš ļoti grib kļūt par vecāko, - tcica la Mols. - Varbūt, ka debesis par viņu apžēlojas… Tātad tu nezini, kur pavadīsi vakaru?

-     Nezinu.

-     Tad vācies pie velna… vai labāk - ardievu!

-             Ir gan jocīgs tas la Mols! - Kokonna noņurdēja. - Viņš grib, lai es pasaku, kur pavadīšu vakaru. Es zinu tikai to, ka man gribas gulēt!

Un viņš atkal atgūlās.

La Mols devās pie karalienes. Lasītājam jau pazīstamajā gaitenī viņš sastapa Alansonas hercogu.

-     A, tas esat jūs, grāf de la Mol? - hercogs izsaucās.

-     Jā, jūsu augstība, - godbijīgi palocījies, la Mols atbildēja.

-     Jūs izejat no Luvras?

-              Nē, jūsu augstība, cs eju Navarras karalienei apliecināt manu padevību.

-     Kad jūs no viņas aiziesit, grāf de la Mol?

-     Vai jūsu augstība grib man kaut ko pavēlēt?

-     Pagaidām nē. Bet vakarā es gribētu ar jums parunāties.

-     Cikos?

-     Starp deviņiem un desmitiem.

-     Man būs tas gods pie jūsu augstības ierasties laikā.

La Mols palocījās un devās tālāk.

-             Šis hercogs,- viņš norūca, - brīžiem ir tik bāls - kā īsts mironis. Dīvaini!

Pēc minūtes viņš pieklauvēja pie Navarras karalienes istabu durvīm. Gijona viņu tūlīt ieveda pie Margeritas.

Karaliene acīmredzot nodarbojās ar nogurdinošu darbu. Viņai priekšā aprakstīta papīra loksne un Isokrata sējums. Viņa deva la Molam zīmi uzgaidīt un, pabeigusi teikumu, nometa spalvu un lūdza jaunekli apsēsties viņai blakus.

La Mols vēl nekad nebija licies tik skaists un jautrs.

-             Isokrata runa! - paskatījies grāmatā, viņš iesaucās. - Ko jūs ar to gribat darīt? O, jūs no grieķu valodas tulkojat latīniski: Ad Samiatiae Iegūtos reginae Margaritae concio! Tātad jūs šos barbarus gribat apsveikt latīniski?

-     Ko lai dara? - Margerita atbildēja. - Viņi nerunā franciski.

-     Bet kā jūs varat rakstīt atbildi, nezinādama, ko viņi teiks?

-            Es jums varu atbildēt, ka runāšu nesagatavojusies, bet negribu jūs krāpt. Man iedeva viņu runu izlasīt un es uz to atbildēšu.

-     Tātad sūtņi drīz ieradīsies?

-     Viņi jau ir šeit, atbrauca no rīta.

-     Bet neviens to vēl nezina?

-            Jā, viņi ieradās inkognito. Liekas, ka viņu svinīgā ierašanās paredzēta parīt. Jūs redzēsit, - Margerita apmierināta piebilda, - ka mana atbilde būs spoža. Bet šie nieki lai paliek. Labāk parunāsim, kas jums atgadījies?

-     Man?

-     Jā.

-     Kas gan man varēja atgadīties?

-             Pietiek! Jūs gribai izlikties drošsirdīgs, bet es tomēr redzu, ka jūs šodien esat bālāks nekā parasti.

-     Varbūt tāpēc, ka es pārāk ilgi gulēju.

-     Netaisiet jokus, la Mol! Es zinu visu.

-     Tad pasakiet to arī man. Es gan neko nezinu.

-     Labi, atbildiet man atklāti! Ko jums prasīja māte karaliene?

-     Māte karaliene? Vai tad viņa gribēja ar mani runāt?

-     Kā? Jūs vinu nesatikāt?

-     Nē.

-     Un karali Kārli?

-     Arī ne.

-     Bet Alansonas hercogu jūs taču redzējāt?

-     Jā, es viņu nupat satiku gaitenī.

-     Ko viņš jums teica?

-             Ka viņš šovakar starp deviņiem un desmitiem grib man dot kaut kādas pavēles.

-     Un vairāk neko.

-     Neko.

- Dīvaini!

-     Kas jums šķiet dīvains?

-     Tas, ka jūs neko nezināt.

-     Kas tad ir noticis?

-     Nolicis ir tas, ka jūs šodien karājaties virs bezdibeņa.

-     Es?

-     Jā, jūs.

-     Kā tad tā?

-             Klausieties! Pagājušā naktī gribēja apcietināt Navarras karali. Viņš nebija mājās, bet viņa istabā pārsteidza de Muī. Viņš nogalināja trīs vīrus un aizbēga tik ātri, ka aculiecinieki ievērojuši vienīgi viņa ķirškrāsas mēteli.

-     Nu un tad!?

-             Šis ķirškrāsas mētelis, kas reiz jau piekrāpa mani, ir piekrāpis arī citus. Jūs tur aizdomās, jūs pat apvaino trīskārtējā slepkavībā. Šorīt gribēja apcietināt, tiesāt un - kas zina? - varbūt arī sodīt. Lai glābtu savu dzīvību, jūs taču neteiktu, kur jūs bijāt?

-             Pateikt, kur es biju? - la Mols iesaucās. - Kompromitēt jūs, manu daiļo karalicn? O, jums ir taisnība! Es mirstu aiz prieka, lai tik pasargātu jūsu burvīgās acis no vienas vienīgas asaru lāses!

-    Tad manas burvīgās acis būtu lējušas daudz asaru! - sacīja Margerita.

-      Bet kā šis negaiss norima?

-     Uzminiet!

-     Kā es lai uzminu?

-             Bija tikai viens līdzeklis, lai pierādītu, ka jūs neesat bijis Navarras karaļa guļamistabā.

-Kāds?

-     Pateikt, kur jūs bijāt.

-     Nu?

-     Nu, es to arī pateicu.

-     Kam?

-     Manai mātei.

-     Un karaliene Katrīna?..

-     Zina, ka es jūs mīlu.

-              O, madame, jūsu rīcība ir cildena un skaista! Mana dzīvība pieder jums, Margerita!

-             Ticu, jo es jūsu dzīvību izrāvu no tiem, kas man gribēja to atņemt. Tagad jūs esat glābts.

-              Un jūsu roku glābts! - jauneklis iesaucās. - Manas dievinātās karalienes izglābts!

Tai brīdī nošķinda plīstoši stikli un kaut kas ar troksni nogāzās uz grīdas. La Mols izbailēs atrāvās atpakaļ. Margerita iekliedzās un paskatījās uz logu.

Pa to bija ielidojis akmens olas lielumā, kas vēl ripoja pa grīdu.

Arī la Mols ieraudzīja izsisto logu un uz viņu sviesto akmeni.

-     Kāds nelietis iedrošinājies!.. - viņš iesaucās, mezdamies pie loga.

-             Pagaidiet, - Margerita viņu aizturēja, - liekas, ka pie akmeņa kaut kas ir piesiets.

-     Tiešām - kaut kāds papīrītis.

Margerita paņēma akmeni un noraisīja ap to apsieto šauro papīra loksnīti. Tā pie akmeņa bija piesieta ar auklu, kuras otrs gals caur izsisto stiklu nolaidās ārpusē.

Margerita attina zīmīti un izlasīja.

-     Nelaimīgais! - viņa iesaucās.

Tad viņa zīmīti pasniedza la Molam, kas stāvēja bāls un nekustīgs.

Ar nelabās priekšnojautās sažņaugtu sirdi viņš paņēma zīmīti un izlasīja:

"Grāfu de la Molu gaitenī gaida ar gariem zobeniem. Varbūt viņš uzskatīs, ka prātīgāk ir glābties pa logu un Mantā pievienoties de Muī."

-              Nedomāju, - zīmīti izlasījis, la Mols teica, - ka šie zobeni būs garāki par manējo!

-     Bet tie var būt desmit pret vienu.

-     Kāds draugs šo zīmīti sūtījis? - ia Mols. vaicāja.

Margerita paņēma papīrīti un uzmanīgi to aplūkoja.

-             Navarras karaļa rokraksts! - viņa iesaucās. - Ja viņš brīdina, tad tiešām draud briesmas. Bēdziet, la Mol, bēdziet! Es jūs lūdzu!

-     Kā lai es aizbēgu?

-     Pa logu. Zīmītē tas taču norādīts.

-            Pavēliet, mana karaliene, - iesaucās la Mols, - un es pa to izlēkšu, kaut arī man būtu jānositas!

-     Pagaidiet, pagaidiet, - Margerita viņu atturēja.

-     Liekas, ka auklā ir piesiets kaut kas smags.

-     Palūkosimies, - la Mols noteica.

Viņi abi sāka vilkt virvi un ieraudzīja, ka pie tās piesietas no zīda un zirgu sariem vītas trepes.

-     Jūs esat glābts! - Margerita iesaucās.

-     Debesu brīnums!

-     Nē, jums ir pakalpojis Navarras karalis.

-             Bet ja nu tas ir slazds? - la Mols šaubījās. - Ja trepes pārtrūkst, uz tām uzkāpjot? Jūs taču šodien atzināties, ka mīlot mani?

Priekā piesarkusi Margerita pēc šiem vārdiem nobālēja kā nāve.

-     Jums ir taisnība, - viņa teica, - tas ir iespējams.

Un viņa steidzās pie durvīm.

-     Ko jūs gribat darīt? - la Mols uzsauca.

-     Pārliecināties, vai viņi tiešām jūs gaida gaitenī.

-     Nē, es nepieļaušu, lai viņu dusmas gāztos pār jums!

-             Ko viņi var padarīt Francijas princesei? Kā sieviete un princese es esmu divkārt neaizskarama.

Karalienes vārdi bija tik pārliecinoši, ka la Mols vairs nepretojās.

Pavēlējusi Gijonai sargāt durvis un piekodinājusi la Molam atbilstoši apstākļiem vai nu bēgt, vai gaidīt viņu atgriežamies, Margerita izgāja gaitenī. Tas veda uz bibliotēku un dažām audiences zālēm, bet otrā galā sasniedza karaļa, karalienes istabas un slepenās kāpnes, kas veda pie Indriķa un Alansonas hercoga.

Kaut arī pulkstenis bija tikai deviņi, visas lampas jau bija nodzēstas un gaitenis grima tumsā. Vienīgi tālāk, aiz kāda stūra bija saskatāma vāja gaisma.

Navarras karaliene droši devās uz priekšu. Drīz vien viņa izdzirda klusus čukstus. Runātāji pūlējās runāt iespējami klusi, kas čukstēšanu padarīja noslēpumainu un baisu. Bet tai pašā mirklī čuksti apklusa, un viss atkal grima klusumā, bet vājā gaismiņa šķita vēl vārgāka.

Margerita turpināja doties pretī gaidāmajām briesmām, ja vien tās tur tiešām gaidīja. Jo tālāk viņa gāja, jo baismīgais klusums kļuva nepanesamāks, bet pie drebošās gaismiņas skaidrāk varēja saskatīt to aizsedzošo ēnu, kas ļoti atgādināja roku.

Kad Margerita nonāca līdz gaiteņa stūrim, parādījās kāds cilvēks, kas pacēla roku, kura visu laiku bija slēpusi sveces liesmu, un iesaucās:

-     Lūk, viņš!

Margerita atradās aci pret aci ar brāli Kārli. Aiz viņa, rokās turēdams zīda saiti, stāvēja Alansonas hercogs. Tālāk tumsā neskaidri bija saskatāmi divi tēli, kam rokās zibēja kaili zobeni.

Margerita ātru skatienu pārskatīja visu. Saņēmusi visus spēkus, viņa savaldīja uzmācošās šausmas un smaidīdama teica:

-     Jūs gribējāt sacīt: "Lūk, viņa!", vai ne, sire?

-     Tā esi tu, Margo? - karalis jautāja. - Kurp tu tādā laikā ej? ~ Tādā laikā? Vai tad jau tik vēls?

-     Es jautāju, kurp tu ej?

-     Sameklēt Cicerona runu grāmatu. Man šķiet, ka es to atstāju pie māmiņas.

-     Kāpēc tu neņēmi līdzi sveci?

-     Es domāju, ka gaitenis būs apgaismots.

-     Vai tu nāc no savām istabām?

-     Jā.

-     Ko tu šovakar dari?

-           Gatavoju atbildi Polijas sūtņiem. Rīt taču būs apspriede un mums visiem jūsu majestātei jāparāda savas runas.

-     Vai tev kāds šai darbā nepalīdz? Margerita saņēma beidzamos spēkus.

-     Jā, brāli, man palīdz grāfs de la Mols. Viņš ir ļoti izglītots.

-          Tik izglītots, ka es viņu palūdzu palīdzēt arī man. kad viņš pie tevis būs beidzis, - sacīja Alansonas hercogs.

-     Un tu viņu gaidi? - Margerita mierīgi jautāja.

-     Jā, - Fransuā nepacietīgi atbildēja.

-     Tad es aizsūtīšu viņu pie tevis, Fransuā. Mēs jau beidzām.

-     Bet tava grāmata? - vaicāja Kārlis.

-     To atnesīs Gijona. Brāļi saskatījās.

-     Ej vien, - karalis noteica. - Mēs turpināsim savu apgaitu.

-     Apgaitu? Vai jūs kaut ko meklējat?

-           Jā, mēs meklējam mazo sarkano cilvēciņu. Tu taču zini, ka mūsu vecajā Luvrā brīžiem parādās sarkans cilvēciņš.

Fransuā apgalvo, ka viņš tādu ir redzējis, un mēs gribam pārliecināties.

-     Lai jums veicas! - Margerita novēlēja.

Viņa devās uz savām istabām. Gabaliņu pagājusi, viņa palūkojās atpakaļ. Pie gaiteņa sienas stāvēja četras ēnas un par kaut ko sarunājās. Vienā mirklī Margerita bija pie savām durvīm.

-     Atver, Gijona! - viņa sauca. - Atver ātrāk! Gijona paklausīja.

Margerita steidzās uz istabu. La Mols, mierīgs un apņēmīgs, turēja rokā kailu zobenu.

-          Bēdziet! - karaliene iesaucās. - Bēdziet, nekavējaties ne minūti! Jūs gaida gaitenī, jūs grib nogalināti

-     Jūs man pavēlat bēgt? - la Mols jautāja.

-    Jā, jā, es to gribu. Mums jāšķiras, ja kādreiz atkal gribam redzēties. Margeritas prombūtnē la Mols bija piestiprinājis pie loga trepes. Bet

pirms viņš nolaidās, tas maigi noskūpstīja karalienes roku.

-          Ja šīs trepes būs slazds, - viņš teica, - es miršu par jums, Margerita. Neaizmirstiet savu solījumu!

-     Tas nav solījums, la Mol, tas ir zvērests. Nebaidieties. Ardievu! Viņas vārdu iedrošināts, la Mols sāka strauji kāpt pa trepēm. Tai

brīdī pie durvīm pieklauvēja.

-     Kundze, - Gijona sauca, - kundze!

-     Kas ir? - Margerita uzprasīja.

-     Karalis klauvē pie durvīm.

Margerita atgriezās pie loga. La Mols bija sasniedzis zemi.

-     Atver!

Gijona paklausīja.

Karalis un trīs hercogi, kuriem laikam bija apnicis gaidīt, stāvēja pie durvīm.

Kārlis ienāca istabā.

Margerita smaidīdama steidzās viņam pretī.

-     Ko jūs meklējat, brāli? - viņa vaicāja,

-     Es… es meklēju… Velns lai parauj! Es meklēju grāfu de la Molu.

-     Grāfu de la Molu?

-     Jā, kur viņš ir?

Margerita saņēma brāli aiz rokas un pieveda viņu pie loga. Divi jātnieki pilnos auļos traucās uz mežu. Viens no viņiem noņēma savu balto zīda saiti un ar to pavicināja viņiem par atvadīšanās zīmi. Šie divi jātnieki bija la Mols un Ortons. Margerita parādīja tos Kārlim.

-     Ko tas nozīmē? - viņš jautāja.

-           Tas nozīmē, - Margerita atbildēja, - ka Alansonas hercogs savu zīda saiti var bāzt kabatā, bet Anžū un Gīzas hercogi ielikt savus zobenus makstīs: grāfs de la Mols šovakar neies pa gaiteni.

## IX Atrīdi

Atgriezies Parīzē, Anžū hercogs, kas bija karalienes Katrīnas mīļākais dēls, tūlīt pēc atbraukšanas nevarēja viņu apmeklēt.

Satikšanās ar māti viņam nebija vienkārša pieklājības ievērošana vai garlaicīga formalitāte, bet patīkams dēla pienākums. Ja arī pats hercogs māti nemīlēja, tad viņš bija pārliecināts, ka karaliene viņu mīl.

Katrīna tiešām šo dēlu mīlēja vairāk nekā pārējos, varbūt viņa varonības vai arī viņa skaistuma dēļ. Katrīna bija ne vien māte, bet arī sieviete, un galu galā varbūt mīlēja viņu par to, ka viņš,-kā ļaunas mēles melsa, atgādināja viņai tos laikus, kad tā baudīja kāda kavaliera slepenās mīlas laimi.

Katrīna tomēr zināja, ka Anžū hercogs ieradies Parīzē, Kārlis uzzināja to tikai tāpēc, ka nejaušība noveda viņu pie Kondē pils brīdī, kad viņa brālis to atstāja. Kārlis viņu gaidīja tikai nākamajā dienā. Tāpēc Anžū hercogs bija cerējis, ka viņam izdosies noslēpt divus faktus: skaistās Marijas Kleras, princeses Kondē, apciemojumu un savu apspriešanos ar Polijas sūtņiem.

Par šo apspriedi, par kuru Kārlis neko noteiktu nezināja, Anžū hercogs tad arī gribēja ar māti aprunāties.

Kad ilgi gaidītais Anžū Indriķis beidzot ieradās pie mātes, aizvien vēsā un atturīgā karaliene spieda viņu pie krūtīm tik dedzīgā mātes mīlestībā, kādu no šīs saltās sirds nemaz nevarēja sagaidīt.

Izlaidusi dēlu no savām skavām, Katrīna paskatījās uz. viņu un no jauna sāka to skūpstīt.

-                 Madame, tā kā debesis piešķīrušas man laimi apskaut jūs bez lieciniekiem, - hercogs iesāka, - tad es jūs lūgšu mani nomierināt. Esmu visnelaimīgākais cilvēks pasaulē.

-     Mans Dievs! - Katrīna iesaucās. - Kas gan noticis, mīļais bērns?

-             Nekas tāds, par ko jūs jau nezināt, māmiņ. Es mīlu un arī mani mīl, bet šī mīla dara mani nelaimīgu.

-     Paskaidro, ko tu gribi sacīt, mans dēls.

-     Sūtņi… aizbraukšana…

-     Jā, sūtņi ir ieradušies. Tātad tev drīz būs jāaizbrauc.

-             Nav ko steigties, - hercogs atteica, - bet es zinu, ka karalis manu aizbraukšanu paātrinās. Viņš mani neieredz, nicina un grib no manis tikt vaļā.

Katrīna pasmaidīja.

-     Atdodams tev troni, nabaga karali!

-     Vienalga, māmiņ, es negribu aizbraukt, - Indriķis skumīgi teica. - Man, Francijas princim, kuru audzinājusi vislabākā māte pasaulē, kurš pieradis dzīvot izglītotu cilvēku sabiedrībā un kuru mīl visdaiļākā sieviete pasaulē, - man jāaizbrauc sniegos, uz pasaules malu! Un tur mežonīgu cilvēku vidū man būs jānomirst lēnā nāvē. Šie ļaudis dzer no rīta līdz vakaram un par sava karaļa īpašībām spriež pēc vīna mucas vērtības, raugoties uz tās saturu… Nē, māmiņ, es negribu aizbraukt… es miršu!

-     Vai tu esi pret mani pilnīgi atklāts? - Katrīna jautāja, spiezdama dēla roku. - Vai tas tiešām ir īstais iemesls?

Indriķis nolaida acis, neuzdrošinādamies mātei atzīties, kas īsti norisinās viņa dvēselē.

-      Vai nav vēl kāds cits iemesls? - Katrīna turpināja. - Varbūt tas nav tik romantisks, bet vairāk attiecas uz politiku?

-      Māmiņ, nav mana vaina, ka šī doma ienāca man prātā, un es nevaru no tās atbrīvoties. Jūs taču pati teicāt, ka horoskops, kas sastādīts, brālim Kārlim piedzimstot, viņam pareģo agru nāvi?

-      Taisnība, - Katrīna atbildēja, - bet horoskops ne vienmēr runā patiesību. Pēdējā laikā man sāk likties, ka tie visi melo.

-     Un tomēr Kārļa horoskops pareģo viņam agru nāvi?

-     Tajā minēts gadsimta ceturksnis, bet nevar zināt, uz ko tas attiecas: vai uz viņa vecumu vai uz valdīšanas laiku.

-    Tādā gadījumā izkārtojiet tā, lai man nebūtu jāaizbrauc. Kārlim drīz būs divdesmit četri gadi. Pēc gada šis jautājums izšķirsies.

Katrīna iegrima dziļās domās.

-     Apdomājiet, māmiņ, - Indriķis iesaucās, - kāds bezgalīgs izmisums pārņemtu mani, ja izrādītos, ka es Francijas kroņa vietā esmu ieguvis tikai Polijas valsti. Tā būtu mokoša doma, apzinoties, ka pats esmu pametis spožo dzīvi Luvrā, visgudrāko māti un burvīgāko sievieti. Māmiņ, jūs palīdzējāt manam tēvam nest grūto valdīšanas jūgu, jūs arī man neatteiksities palīdzēt. Es jūtu, ka es būtu liels karalis!

-     Pietiek, pietiek, dēls, - sacīja Katrīna, kuras mīļākais sapnis bija tieši šāda nākotne. - Vai tu pats neesi kaut ko izdomājis, kā visu to panākt?

-     Protams. Tāpēc es arī ierados agrāk, nekā mani gaidīja. Es tikos ar sūtņiem, iepazinos ar galveno sūtni Lasko un jau pirmajā reizē papūlējos viņiem nepatikt. Ceru, ka vēlamo sasniegšu.

-    Tas nav labi, dēls. Francijas labklājība arvien ir jāvērtē augstāk par mūsu sīkajām, savtīgajām interesēm.

-     Vai lad Francijas labums prasa, lai pēc Kārļa nāves viņas tronī uzkāptu Alansonas hercogs vai Navarras karalis?

-      Navarras karalis? Nekad, nekad! - izdvesa Katrīna, kuras sejā parādījās tā uztraukuma izteiksme, kas bija redzama ik reizi, kad kāds ierunājās par Indriķa valdīšanu.

-            Un Fransuā nav nemaz labāks par Indriķi un nemīl jūs vairāk nekā viņš.

-     Ko teica Lasko? - Katrīna jautāja.

-             Lasko it kā šaubījās, kad es uzstāju, lai viņš prasa audienci. O, cs vēlos, ka viņš aizraksta uz Poliju, lai vēlēšanas atsauc!

-     Muļķības! Seima lēmums nav atceļams.

-             Bet vai nevar panākt, ka poli manā vietā par karali iecel manu brāli?

-            Ja tas arī nav neiespējams, tad katrā ziņā tas ir izdarāms ar lielām grūtībām.

-     Vienalga! Pamēģiniet, parunājiet ar karali, māmiņ!

Atsaucieties uz manu mīlu pret princesi Kondē, sakiet, ka es viņu

bezprātīgi dievinu, ka es zaudēšu prātu. Bez tam viņš jau pats redzēja, ka es iznācu no Kondē pils kopā ar hercogu Gīzu, kas vienmēr gatavs man pakalpot.

-     Ko teica karalis, kad tevi satika?

-     Šķiet, viņš neticēja, ka es tikai mīlas dēļ esmu ieradies Parīzē.

-     Vai viņš tev jautāja, kur tu pavadīsi nakts pārējo daļu?

-             Jā, es teicu, ka ēdīšu vakariņas pie Nantuljē. Un es tur sacēlu briesmīgu troksni, lai karalis nešaubītos, ka es tiešām esmu bijis pie Nantuljē.

-     Tātad viņš nezina, ka tu satikies ar Lasko?

-     Nē.

-            Jo labāk. Es parunāšu ar viņu, mans dārgais. Bet tu jau pats zini, ka viņa rupjā daba ir grūti ietekmējama.

-             O, māmiņ, kāda laime, ja es varētu palikt šeit! Tad es jūs mīlētu vēl vairāk nekā tagad.

-     Ja tu neaizbrauksi, tevi aizsūtīs karot.

-    Tas neko nenozīmē, kaut tik es paliktu Francijā.

-     Tevi nogalinās.

-            Skumjās un sāpēs mirst vēl drīzāk nekā no ievainojuma. Bet Kārlis negribēs, ka cs palieku, viņš mani ienīst.

-             Viņš tevi neieredz, manu skaisto uzvarētāj, tas tiesa. Bet kas tev tādam liek būt? Ar saviem divdesmit gadiem tu gūsi uzvaras kā Aleksandrs. Neatklāj sevi, izliecies padevīgs un nomierini karali. Šodien sanāks padome, kas apspriedīs atbildes runas Polijas sūtņiem. Spēlē Polijas karaļa lomu, bet visu pārējo atstāj manā ziņā. Jā, kā beidzās jūsu pagājušās nakts gājiens?

-     Neizdevās, māmiņ. Mīļākais bija brīdināts un viņš izglābās pa logu.

-     Kaut es uzzinātu, kas manus nodomus aizvien izjauc!

-             Katrīna iesaucās. - Brīžiem man liekas… ja tas izrādīsies patiesība, tad viņam neklāsies labi!

-     Tātad, māmiņ? - Anžū hcrcogs jautāja.

-     Atstāj visu manā ziņā, ~ Katrīna atbildēja.

Viņa dēlu maigi noskūpstīja un atlaida.

Drīz pie Katrīnas sapulcējās karaļnama locekļi. Kārlis bija jautrs. Margeritas drošsirdība viņu ne vien kaitināja, bet arī iepriecināja. La Mols viņu nemaz neinteresēja, un gaitenī viņš to gaidīja tāpēc, ka šīs medības sagādāja baudu.

Alansonas hercogs bija drūms un saīdzis. Viņš nekad la Molu nebija ieredzējis, tagad viņš pret to izjuta naidu, zinādams, ka Margerita grāfu mīl. Pati Margerita bija domīga un uzmanīgi vēroja visu, kas notika.

Polijas sūtņi atsūtīja savu runu tekstus.

Margerita runas nolasīja un pēc tam visi iepazīstināja karali ar savām atbildēm. Margeritas runu Kārlis pieņēma bez ierunām, Alansonas hercoga runā atrada daudz nepiemērotu izteicienu, bet Anžū hercoga atbildi galīgi nopēla.

Šis lēmums dažus ļoti sakaitināja.

Anžū Indriķis tūlīt devās labot savu nopelto runu.

Margerita, kas par Indriķi nebija saņēmusi nekādu ziņu, kopš viņš bija pa logu iesviedis zīmīti, steidzās uz savām istabām, cerēdama, ka viņš drīzumā atnāks.

Alansonas hercogs brāļa, Anžū Indriķa, skatienā pamanīja nenoteiktību un, redzēdams viņa zīmīgo saskatīšanos ar māti, nosprieda, ka abiem kaut kas padomā, un devās uz savām istabām to pārdomāt. Pats karalis gribēja doties pie sava kalēja pabeigt šķēpu, ko viņš savām rokām izkala, bet Katrīna viņu aizturēja.

Baidīdamies, ka māte atkal sāks strīdēties un pretosies, Kārlis cieši uzlūkoja viņu un jautāja:

-     Nu, ko tad vēl vajag?

-            Tikai vienu jautājumu, Kārli. Mēs to neievērojām, bet tas tomēr ir ļoti svarīgs. Kurudicn tu pieņemsi Polijas sūtņus?

-              Pareizi, par to jānorunā, - sacīja karalis, atkal apsēzdamies. - Kā jums šķiet, kad ir izdevīgāk?

-             Es domāju, ka tavā klusēšanā slēpjas pamatots aprēķins, - Katrīna atbildēja.

-     Nē! Kāpēc jūs tā domājat, māmiņ?

-             Man vismaz liekas, - Katrīna klusi teica, - ka mums nevajadzētu poļiem izrādīt, ka mēs pārāk steidzīgi gribam iegūt viņu kronī.

-             Gluži otrādi, māmiņ. Viņi ir steigušies šurp gandrīz bez apstājas. Mums pret pieklājību jāatmaksā ar pieklājību.

-     Tātad tu domā, ka audience nav atliekama?

-     Zvēru pie sava goda, jā. Vai jūs tam nepiekrītat?

-             Tu zini, mans dēls, ka es vienmēr raugos, kas vairo tavu slavu. Man šķiet, ka lieka steigšanās varētu radīt nepatīkamas baumas. Sāks runāt, ka tu gribi Francijas karaļnamu pasargāt no lava brāļa izdevumiem, ko viņš nopelnījis ar savu padevību un slavu.

-     Kad brālis dosies projām no Francijas, es apbalvošu viņu tik dāsni, ka neviens neuzdrošināsies tā sacīt.

-     Tev vienmēr ir ko atbildēt. Es padodos, - sacīja Katrīna. - Tikai nepiemirsti, ka, pieņemot šīs kareiviskās tautas sūtņus, kas valsts varenību vērtē no ārienes, jāizvieto vairāk karavīru. Liekas, ka mums te nav pārāk daudz kareivju?

-     Jūs maldāties, māmiņ. Es par to esmu padomājis un sagatavojies. No Normandijas izsaukti divi pulki, bet viens no Žjēnas. Vakar no Bretaņas ieradās mans strēlnieku pulks, bet Turēnas jātnieku nodaļa ieradīsies Parīzē šodien. Četru pulku vielā man būs divdesmit tūkstoši kareivju.

-      O! - Katrīna pārsteigta iesaucās. - Tātad tev trūkst tikai… Bet to jau nav grūti dabūt.

-     Kas tad?

-     Nauda.

-     Jūs atkal maldāties, madame. Bastīlijā man glabājas 1 400 OOO ekiju, no saviem personīgiem līdzekļiem es nesen saņēmu 800 OOO ekiju. Ja ar to nepieliks, tad pie Nantuljē man sagatavoti vēl 300 OOO ekiju.

Katrīna nodrebēja. Viņa bija paradusi redzēt Kārli pārsteidzīgu un cietsirdīgu, bet vēl nekad - tik tālredzīgu.

-     Jūsu majestāte ir par visu parūpējusies, - viņa teica. - Brīnišķīgi! Ja drēbnieki, juvelieri un pārējie pasteigsies, jūsu majestāte varēs pieņemt Polijas sūtņus jau pēc sešām nedēļām.

-     Sešām nedēļām! - Kārlis iesaucās. - Drēbnieki, dārglietu gatavotāji un krāsotāji sāka strādāt jau tad, kad uzzināja par brāļa ievēlēšanu. Labākajā gadījumā viņi var beigt jau šodien, bet pēc trim četrām dienām droši vien viss būs kārtībā.

-     O, tu steidzies ātrāk, nekā es domāju.

-     Godu pret godu, kā es jau teicu.

-     Redzu, ka tev šis Francijas karaļnama parādītais gods liekas cildens?

-     Protams.

-     Un tev ļoti gribētos redzēt Polijas tronī franču princi?

-     Pilnīgi pareizi.

-    Tātad tu galveno vērību pievērs notikumam, nevis personai. Lai kas tur arī valdītu…

-     Diezgan, diezgan, māmiņ! Beigsim šo pļāpāšanu. Poļi ir izvēlējušies pareizo. Sai kareivīgajai tautai der karalis karavadonis, velns lai parauj! Tur taču nav nekas nesaprotams - Anžū Indriķis viņiem būs īstais. Žarnakas un Monfokonas varonis ir kā radīts šai tautai. Ko tad būtu jāsūta uz Poliju? Vai Alansonas hercogu? Viņš ir gļēvulis. Anžū Indriķis ir pavisam kas cits. Viņš ir drošsirdīgs. Viņš nekad neizlaiž zobenu no rokām… Zirgs aulekšo… Drošāk! Cērt, dur, nogalini!… Jā, Anžū hercogs dos poļiem iespēju kauties no rīta līdz vakaram. Tiesa, viņš nevar daudz dzert, bet toties nāvē tas viņus vadīs aukstasinīgi. Tur viņš būs kā zivs ūdenī, šis slavenais Indriķis! Kaujas lauks! Tauru skaņas! Bungu rībēšana! Lai dzīvo karalis! Lai dzīvo pulkvedis! Lai dzīvo uzvarētājs! Viņš padarīs slavenu Francijas karaļnamu un Valuā dinastiju… Pieņemsim, ka viņš var arī krist, bet, velns lai parauj, tā būs varoņa nāve!

Katrīna nodrebēja, un viņas acis iezaigojās.

-     Saki taisnību, ka tu gribi atbrīvoties no Anžū hercoga, ka tu savu brāli nemīli? - viņa iesaucās.

-    Ha, ha, ha! - Kārlis iesmējās. - Tātad to jūs izgudrojāt? Jūs domājat, ka es viņu nemīlu? Mīlēt brāli? Par ko? Ha, ha, ha! Tiešām, tas būtu diezgan smieklīgi!

Kārļa bālie vaigi drudžaini piesarka.

-     Bet vai viņš mani mīl? - karalis turpināja. - Vai jūs mani mīlat? Izņemot manus suņus, Mariju Tušē un aukli, vai mani vēl kāds mīl? Jā, jā, es nemīlu brāli, mīlu tikai sevi, vai dzirdat? Es netraucēju brālim rīkoties tāpat, kā es to daru!

-    Sire, - arī Katrīna sāka uzbudināties, - jūs man atklājat savu sirdi, tagad es atklāšu savējo. Jūs rīkojaties kā vājš karalis, kas paklausa sliktiem padomdevējiem. Jūs aizsūtāt brāli, vienīgo troņa balstu, kas pēc jūsu nāves ir pilnīgi cienīgs būt jūsu mantinieks. Jūs atstājat savu kroni likteņa rokās. Alansonas hercogs, kā jūs pats teicāt, ir jauns, vājš, nevienam nederīgs gļēvulis!… Bet aiz viņa stāv bearnietis! Vai jūs to saprotat?

-      Velns un elle! - Kārlis kliedza. - Kas man par daļu, kas noliek pēc manas nāves! Jūs teicāt - aiz Alansonas hercoga stāv bearnietis? Jo labāk! Es teicu, ka nevienu nemīlu. Nav tiesa! Es mīlu Indriķi. Jā, es mīlu labo Indriķi. Viņam atklāts un godīgs skatiens un silta roka, bet visapkārt es redzu tikai melīgas acis un ledainas rokas. Viņš mani nekrāpj, es zvēru! Bez tam, es esmu viņam parādā: viņa nabaga māti noindēja, un, kā es dzirdēju, manas ģimenes locekļi… Vienalga, patlaban es esmu gluži vesels. Ja es saslimšu, pasaukšu Indriķi un lūgšu neatstāt mani, ņemšu ēdienu tikai no viņa rokas un mirstot iecelšu viņu par Francijas un Navarras karali. Velns lai parauj, tad pie mana kapa nesmiesies, viņš raudās vai vismaz izliksies, ka raud.

Katrīnai šie vārdi bija kā pērkona spēriens no skaidrām debesīm. Šausmās mulsdama, viņa drūmi palūkojās uz karali un iesaucās:

-     Navarras Indriķis! Viņš nobīdīs pie malas manus bērnus un kļūs par Francijas karali? To mēs vēl redzēsim! Tad tāpēc tu manu dēlu gribi padzīt?

-    Jūsu dēlu? Bet kas gan es esmu? Vilku mātes bērns - kā Romuis? - Kārlis, dusmās sarkdams, zibošām acīm kliedza. - Jūsu dēls? Jā, jums ir taisnība, Francijas karalis nav jūsu dēls, Francijas karalim nav ne mātes, ne brāļa, vienīgi pavalstnieki. Kam Francijas karalim jūtas? Viņam vajadzīga vienīgi ^riba. Viņš var iztikt bez mīlas, bet grib, lai viņam

paklausa!

-               Sire, - jūs mani pārprotat, Anžū Indriķi es nosaucu par savu dēlu tāpēc, ka viņš drīz mani pametīs. Šai mirklī es viņu mīlu vairāk, jo baidos Indriķi zaudēt. Vai mātes vēlēšanās paturēt dēlu pie sevis ir noziegums?

-             Bet es saku, ka jums būs no viņa jāšķiras, ka viņš atstās Franciju, ka viņš dosies uz Poliju! Un tas notiks ne vēlāk kā pēc divām dienām. Vēl vienu vārdu, un jau rīt viņš būs prom! Bet, ja jūs savu lepno galvu nenolieksit, es viņu šovakar tāpat nožņaugšu, kā jūs gribējāt nožņaugt jūsu meitas mīļāko. Tikai viņam gan neizdosies izbēgt, kā palaimējās la Molam!

Šie draudi piespieda Katrīnai noliekt galvu, bet viņa to tūlīt atkal pacēla.

-            Nabaga bērns! - viņa teica. - Tavs brālis grib tevi nonāvēt! Nebaidies, māte tevi aizsargās!

-             O! Man pretojas! - Kārlis rēca. - Labi! Zvēru, pie Kristus asinīm! Viņš mirs nevis šovakar, bet tūlīt… šinī pašā mirklī… Ieroci! Dunci! Nazi! Ah!

Paskatījies visapkārt un nevienu ieroci neatradis, Kārlis ieraudzīja pie mātes jostas mazu duncīti. Viņš to izrāva no sudrabā kaltās maksts un metās ārā no istabas meklēt Anžū Indriķi. Bet viņa nervi bija tā sasprindzināti, ka viņš neizturēja. Ieskrējis priekšistabā, karalis pēkšņi sajuta briesmīgu nespēku, kājas sagrīļojās un viņš nogāzās zemē' izlaizdams no rokām duncīti, kas iedūrās grīdā.

Pa degunu un muti viņam plūda asinis.

-    Ak, kungs, - viņš čukstēja. - Mani nogalina! Šurp, šurp pie manis!

Katrīna redzēja, ka Kārlis pakrīt. Brīdi viņa dēlu uzlūkoja salti, bezjūtīgi

un nekustīgi. Tad viņa attapās, nevis mātes jūtu vadīta, bet neveiklo stāvokli glābdama, viņa atvēra durvis un sauca:

-     Karalim nelabi! Palīgā! Palīgā!

Kalpi, virsnieki, galminieki saskrēja no visām pusēm un ielenca jauno karali. Pirmā atsteidzās aukle un, mezdamās pie nāves bālā Kārļa, pacēla viņu no grīdas.

-            Mani grib nogalināt, aukle… Mani grib nogalināt, - čukstēja karalis, noplūzdams asinīm.

-              Tevi grib nogalināt, manu šarlo! - iesaucās aukle, pēc kārtas uzlūkodama visus klātesošos ar tādu skatienu, kādu neizturēja pat Katrīna, un atkāpās. - Kas grib tevi nogalināt?

Kārlis nopūtās un zaudēja samaņu.

-     Karalis ir ļoti slims! - paziņoja atsauktais Ambruāzs Parē.

-    Tagad gribot negribot audience būs jāatliek, - Katrīna nomurmināja.

Un viņa devās pie sava otrā dēla, kas viņas lūgšanas istabā nepacietīgi gaidīja viņam tik svarīgās sarunas iznākumu.

## X. Horoskops

Pastāstījusi Anžū Indriķim par notikušo, Katrīna devās uz savu istabu, kur viņu gaidīja Renē.

Pēc astrologa apmeklēšanas viņa tirgotavā pie Scnmišcla tilta karaliene viņu satika pirmo reizi. Viņa bija tam aizrakstījusi un Renē pats ieradās ar atbildi.

-     Nu, vai viņu redzējāt? - karaliene jautāja.

-     Redzēju.

-     Kā viņam ar veselību?

' - Paliek' labāk!

-     Vai runāt jau var?

-     Nē, brūce viņam ir tieši kaklā.

-     Es taču jums teicu, ka tādā gadījumā viņš jāpiespiež uzrakstīt.

-          Es jau to mēģināju. Bet viņš varēja uzrakstīt tikai divus neskaidrus burtus un tūlīt paģība. Viņam atkal atvērās kakla vēna un notecēja daudz asiņu.

-     Vai jūs šos burtus redzējāt?

-     Lūk, te tie ir!

Renē izņēma no kabatas papīra loksni un pasniedza Katrīnai. Viņa zīmīti steidzīgi atlocīja.

-          M un C), - viņa teica. - Vai tas tiešām būtu la Mols un Margerita būtu spēlējusi tikai komēdiju, lai novērstu aizdomas?

-            Madame, ar jūsu majestātes atļauju iedrošinos izteikt savas domas. Man liekas, ka grāfs de la Mols ir pārāk iemīlējies, lai viņš nopietni nodarbotos ar politiku.

-     Jūs tā domājat?

-          Jā. Tā kā viņš mīl Navarras karalieni, tad viņas vīram gan nebūs visai padevīgs. Patiesa mīla nekad nav bez greizsirdības.

-     Tātad jūs domājat, ka viņš ir ļoti iemīlējies?

-     Es esmu par to pārliecināts.

-     Vai viņš lūdza jums palīdzību?

-     Jā.

-     Ko viņš no jums vēlējās? Vai kādu mīlas ziedi?

-     Nē, cs viņam izgatavoju vaska figūriņu.

-     Un caurdūrāt tās sirdi?

-     Jā.

-     Vai šī figūriņa vēl ir saglabājusies?

-     Jā.

-     Pie jums?

-     Pie manis.

-     Vai tiešām šis figūriņas atstāj tādu iespaidu, kā par to stāsta?

-     Jūsu majestāte var spriest labāk par mani.

-     Vai Navarras karaliene mīl la Molu?

-             Viņa mīl to tik stipri, ka ir gatava uzupurēties. Vakar viņa izglāba la Mola dzīvību, riskēdama ar savu labo slavu un dzīvību. Un pēc visa tā jūs vēl šaubāties, madame\

-     Par ko?

-     Par zinātni?

-              Tāpēc ka zinātne kļuvusi man neuzticīga, - atbildēja Katrīna, uzmanīgi palūkodamās Renē, kas šo skatienu izturēja neapmulsis.

-     Kā tā? - viņš jautāja.

-            Jūs ziniet, ko es gribu teikt. Varbūt, ka es maldos, ka ir vainojama nevis zinātne, bet gan zinātnieks.

-     Es jūs nesaprotu, madame.

-     Vai jūsu ziedes neizgaist, Renē?

-             Nē, madame, tās smaržo ļoti stipri, ja tās saņem tieši no manām rokām; bet, ja viņas nodod kāds cits…

Katrīna pasmaidīja un pakratīja galvu.

-             Jūsu ziede ir izdarījusi brīnumus, Renē. De Sovas kundzes lūpas kļuvušas vēl svaigākas un rožainākas nekā agrāk.

-              Tas nav manas ziedes iespaids, madame, - Renē atbildēja. - Baronese de Sovas kundze, kā jau ikviena sieviete, ir ļoti iedomīga. Viņa man par ziedi neko neatgādināja, un pēc jūsu majestātes vārdiem es uzskatīju, ka labāk būs to nemaz nesūtīt. Visas kārbiņas vēl ir pie manis, izņemot vienu, ko kāds neizprotamā kārtā ir paņēmis.

-             Labi, Renē, - Katrīna sacīja, - par to mēs vēl kādreiz parunāsim. Tagad parunāsim par kaut ko citu.

-     Klausos, madame.

-     Kas ir jāzina, lai noteiktu, cik gadus kāds cilvēks dzīvos?

-             Viņa dzimšanas diena, vecums un Zodiaka zīme, zem kuras tas dzimis.

-     Tik vien?

-     Nē, vēl vajag viņa matus un asinis.

-             Labi. Ja es atnestu viņa matus un asinis, pateiktu viņa vecumu, kad un zem kādas Zodiaka zīmes viņš dzimis, vai jūs varētu apmēram noteikt, kad viņš mirs.

-     Jā, kļūda nebūs lielāka par dažām dienām.

-     Labi. Viņa mati man jau ir, asinis es dabūšu.

-     Vai viņš dzimis dienā vai naktī?

-     Divdesmit trīs minūtes pēc pieciem vakarā.

-            Atnāciet pie manis rītvakar pulksten piecos. Mēģinājums jāveic tieši viņa dzimšanas brīdī.

-     Labi, - Katrīna atbildēja, - mēs aiziesim.

Renē palocījās un izgāja, it kā neievērodams, ka izteiktais "mēs" nozīmēja, ka karaliene neieradīsies viena.

Nākamā dienā agri no rīta Katrīna iegāja pie Kārļa. Pusnaktī viņa bija apvaicājusies par viņa veselību. Viņa zināja, ka pie Kārļa atrodas Ambruāzs Parē un ka tas nolēmis nolaist slimajam asinis, ja vien tas neizraisīs spēcīgu nervu satricinājumu.

No asiņu zaudējuma vēl bālais Kārlis gulēja, uzlicis galvu uz pleca uzticīgajai auklei, kas bija atspiedusies pret viņu un veselas trīs stundas nebija mainījusi stāvokli, nevēlēdamās karali uzmodināt.

Brīžiem uz slimā lūpārņ parādījās asiņu putas, kuras aukle noslaucīja plānā batista mutautiņā. Otrs asiņainais mutautiņš gulēja uz pagalvja.

Pirmajā brīdī Katrīna gribēja paņemt šo mutautiņu, bet tūlīt pārdomāja. Asinis mutautiņā bija sajauktas ar siekalām un nederēja. Karaliene uzprasīja auklei, vai ārsts viņas dēlam asinis jau nolaidis. Aukle atbildēja apstiprinoši un piebilda, ka asinis notecējušas tik daudz, ka karalim divas reizes palicis slikti.

Māte karaliene vēlējās asinis redzēt. Tas nesagādāja nekādas grūtības, jo ārsts tās bija saglabājis izmeklēšanai.

Bļoda ar asinīm stāvēja kabinetā, kas atradās blakus guļamistabai. Katrīna piepildīja līdzpaņemto flakonu ar asinīm, asiņainās rokas kabatās slēpdama, atgriezās guļamistabā.

Tai brīdī Kārlis atvēra acis un, ieraudzījis māti, kā sapnī atcerējās viņu strīdu.

-             O, tā esat jūs, madamel - viņš vārgi iesaucās. - Varat paziņot savam mīļajam Anžū Indriķim, ka audience notiks jau rīt!

-             Tā notiks tad, kad tu to vēlēsies, mīļais Kārli, - Katrīna atbildēja. - Nomierinies un guli.

It kā paklausīdams viņas padomam, karalis aizvēra acis. Katrīna atstāja istabu. Tiklīdz durvis bija aizvērušās, Kārlis piecēlās pussēdus un aizsmakušā balsī ierunājās:

-     Manu kancleru, zīmogu, galminiekus!… Lai viņi visi nāk šurp!

Aukle karaļa galvu atkal mierīgi noguldīja uz sava pleca un sāka viņu

aijāt kā bērnu.

-             Nē, nē, cs vairs negribu gulēt, aukle! - karalis pretojās. - Pasauc manus galminiekus, man šorīt jāstrādā.

Kad Kārlis runāja tādā tonī, bija jāpaklausa, un pat aukle neuzdrošinājās pretoties.

Viņa pasauca visus, kurus karalis bija vēlējies, un Polijas sūtņu audienci nolika nevis uz nākamo dienu - tas būtu bijis neprāts - bet gan pēc piecām dienām.

īsi pirms puspieciem pēcpusdienā, māte karaliene un Anžū hercogs devās pie Renē, kas, viņus gaidīdams, jau bija visu sagatavojis noslēpumainajai ceremonijai.

Svētnīcā uz uguns kvēloja dzelzsgabals, pēc kura dīvaino dzirksteļu rotaļas pareģis zīlēja zināmā cilvēka likteni. Uz ziedokļa gulēja likteņa grāmata. Pagājušā nakts bija bijusi skaidra, tāpēc Renē bija izdevies novērot zvaigznāju stāvokli un kustību.

Pirmais atnāca Anžū Indriķis. Viņš bija parūkā, maskā un garā mētelī. Karaliene sekoja viņam. Ja viņa nebūtu zinājusi, ka šeit ieradīsies arī dēls, viņa Anžū Indriķi nepazītu.

Katrīna savu masku noņēma, bet Anžū hercogs to nevēlējās.

-      Vai tu pagājušā naktī kaut ko novēroji, - Katrīna jautāja.

-      Jā, madame, - Renē atbildēja. - Zvaigznes man jau pastāstīja pagātni. Tas cilvēks, par ko jūs interesējaties, kā jau visi zem Vēža zīmes dzimušie, ir ļoti dedzīgs un bezgala lepns. Viņš ir varens. Viņš ir nodzīvojis gandrīz gadusimteņa ceturksni, un līdz šim liktenis viņam bijis labvēlīgs. Viņam ir piederējusi bagātība un slava. Vai ne, madame?

-     Varbūt, - Katrīna atbildēja.

-     Vai jūs matus un asinis atnesāt?

-     Lūk!

Un Katrīna pasniedza Renē gaišu, mazliet iesarkanu matu kumšķi un flakonu ar asinīm.

Renē saskaloja asinis un tad uzmanīgi pagāza flakonu uz leju. Liela asins pile nokrita uz kvēlojošā tērauda, nočūkstēja un izšķīda visbrīnišķīgākajos dzirksteļu zīmējumos.

-     O, madamel - Renē iesaucās. - Viņš ļoti cieš. Es redzu, kā viņš sāpēs svaidās! Dzirdiet, kā viņš vaid, sauc palīgā? Redziet, ka viss ap viņu pārvēršas asinīs, ka ap viņa nāves gultu norisinās nikna cīņa! Redziet, šķēpi… zobeni!…

-     Vai tas turpināsies ilgi? - jautāja Katrīna, uztraukumā drebēdama un turēdama Anžū Indriķa roku, kurš nepacietībā bija noliecies virs pašas kuldas.

Renē piegāja pie ziedokļa un atkārtoja kabalistisko lūgšanu ar*tik lielu ticību un dedzību, ka tam piepampa deniņu dzīslas un viss ķermenis drudžaini raustījās kā senajai Pītijai virs trijkāja.

Beidzot paziņojis, ka viss sagatavots, Renē vienā rokā paņēma flakonu ar asinīm, otrā - matu kumšķi un lika Katrīnai uz labu laimi atvērt likteņa grāmatu un izlasīt pirmās acīs iekritušās rindas. Viņš pats atlikušās asinis izlēja uz tērauda gabala un uz kvēlojošajām oglēm uzsvieda matu kumšķi, \isu laiku ebrejiski čukstēdams murgainus burvju vārdus.

Tai brīdī Katrīna un Anžū hercogs uz tērauda gabala ieraudzīja līķautā ietītam mironim līdzīgu baltu tēlu.

Otrs, sievietei līdzīgs, tēls noliecās pār pirmo.

Renē uz oglēm nomestie mati aizdegās un gara uguns mēle izšāvās gaisā un nodzisa.

-          Gads! - Renē iesaucās. - Paies tikai gads, un šis cilvēks būs miris un viena vienīga sieviete apraudās viņa nāvi… Nē, es kjūdījos… Lūk, tur, dzelzsgabala malā stāv otra sieviete… Viņai rokās bērns…

Katrīna palūkojās uz Anžū hercogu, it kā jautādama, kas bija šīs divas sievietes.

Renē apklusa, un tūlīt no dzelzs gabala viss nozuda un tas atkal kvēloja vienmērīgi sarkans.

Katrīna uz labu laimi atvēra grāmatu un ļoti pārvērstā balsī izlasīja šādu divrindi:

"Tā beidzās tas, kas visus māca, Daudz ātrāks, negaidīts gals pašam nāca."

Uz brīdi iestājās dziļš klusums.

-     Bet ko šis mēnesis pareģo tam otram?.. - Katrīna vaicāja.

-     Vislabāko, kā arvien, madame. Bet…

-     Nu?

-     Kad cs novēroju, vienu viņa zvaigzni apņēma melns mākonis.

-     Melns mākonis! - Katrīna iesaucās. - Tātad tomēr var cerēt…

-     Par ko jūs runājat, madame? - Anžū hercogs prasīja.

Katrīna dēlu aizveda nost no kuldas un kaut ko iečukstēja viņam ausī.

Renē pa to laiku nometās ceļos un izlēja delnā pēdējo flakonā palikušo asins lāsi.

-            Dīvaina pretruna! - viņš sacīja. - Tā pierāda, cik nedibināti pamatojumi ir kārtīgu ļaužu zinātnei. Katrs cits zinātnieks vai ārsts, kaut pats Ambruāzs Parē, atzītu, ka šīs skaidrās, veselās, dzīvības sulām bagātās asinis vēsta par viņu īpašnieka ilgo mūžu. Un tomēr viņa dzīvība izdzisīs, vēl pirms nebūs pagājis gads!

Katrīna un Anžū Indriķis atgriezās un klausījās.

Prinča acis maskas caurumos iekvēlojās.

-          Tātad tu esi pārliecināts, ka viņš mirs, pirms vēl nebūs pagājis gads? - Katrīna jautāja.

-           Tas ir tikpat droši, kā mēs visi trīs esam dzīvi un pēc kārtas gulsimies kapā, - Renē atbildēja.

-     Bet tu taču teici, ka viņam ir veselas asinis, kas sola ilgu mūžu?

-    Jā, kad visi apstākļi noris dabīgi. Bet ja kāda nelaimīga nejaušība…

-     Vai dzirdi? - Katrīna čukstēja Indriķim. - Nelaimīga nejaušība…

-     Tieši tāpēc man būtu jāpaliek, - viņš klusi atteica.

-     Par to nav ko domāt, tas nav iespējams!

-          Pateicos, - pagriezies pret Renē, sacīja Anžū hercogs, pūlēdamies runāt svešā balsī, - ņem šo maku.

-           Iesim, grāf, - Katrīna sacīja dēlam, ar šo titulu gribēdama Renē nojaukt pēdas.

lin viņi aizgāja.

-     Jūs redzat, māmiņ, - Indriķis sacīja, - nelaimīga., nejaušība! Ja nu šis pareģojums piepildās un es neesmu šeit? Četri simti ljē attālumā…

-     Čelri simti ljē var nobraukt astoņās dienās, mans dēls..

-     Jā, bel vēl nav zināms, vai šie ļaudis atļaus man braukt. C), kaut es varētu nogaidīt!

-     Kas zina? - Katrīna atbildēja. - Varbūt tā nelaimīgā nejaušība, par kuru runāja Renē, ir tas pats vakarējais notikums?… Bet tagad, dēls, ej uz pili, bet es došos uz augustīniešu klosteri. Tur mani gaida mani pavadoņi. Ej, Indriķi, un, ja satiec brāli, pacenties viņu nesakaitināt.

## XI. Slepens uzdevums

Kad Anžū hercogs atgriezās Luvrā, viņam vispirms steidzās paziņot, ka Polijas sūtņu pieņemšana notiks pēc piecām dienām. Drēbnieki un juvelieri jau gaidīja princi ar lieliskiem tērpiem un dārgām rotām, ko karalis viņam bija pasūtījis. Kamēr hercogs gandrīz vai ar asarām acīs tos pielaikoja, pūlēdamies slēpt savas dusmas, Navarras Indriķis priecājās par brīnišķīgo ordeņu ķēdi no dārgakmeņiem, par zobenu ar zelta rokturi un dārgo gredzenu - karaļa šorīt atsūtītajām dāvanām.

Alansonas hercogs bija saņēmis kādu vēstuli un ieslēdzies savā istabā, lai to izlasītu.

Pa to laiku Kokonna Luvrā meklēja savu pazudušo draugu.

Nebrīnīdamies, ka nakti la Mols neatgriezās, Kokonna sāka uztraukties, ka tas nepārradās arī no rīta. Viņš devās savu draugu meklēt. Vispirms Kokonna apmeklēja la Hurjēra viesnīcu, no turienes devās uz Klošperšē ielu, no Klošperšē ielas uz Tizona ielu, tad uz Senmišela tiltu un no tā uz Luvru.

Meklēdams la Molu, Kokonna izvaicāja dažādus cilvēkus un brīžam tik uzbāzīgi, ka tos pat apvainoja. Viss beidzās ar to, ka viņam bija jāpiedalās divkaujā ar trim galminiekiem. Šādos brīžos Kokonna rīkojās tikpat steidzīgi un pēc sirdsapziņas kā arvien: viņš nonāvēja vienu pretinieku un ievainoja abus pārējos.

Galu galā Kokonna uzzināja, ka la Molu gaidījuši gaitenī. Pjemontietis izmisa. Viņš nosprieda, ka karalis un prinči viņa draugu vai nu nonāvējuši, vai arī ieslēguši apakšzemes cietumā.

Izdzirdīs, ka uzbrukumā piedalījies arī Alansonas hercogs, Kokonna, neievērodams, ka Fransuā ir princis, devās pie viņa kā pie vienkārša muižnieka, lai prasītu paskaidrojumu.

Pirmajā bridi Fransuā gribēja uzbāzīgo Kokonnu izsviest vienkārši pa durvīm, bet mūsu varonis runāja tik noteikti, viņa acis zibēja tik draudoši, turklāt ar trim divkaujām viņš sev bija pievērsis visu uzmanību, tāpēc hercogs savaldījās un, laipni smaidīdams, atbildēja:

-     Dārgais Kokonna, karalis tiešām ļoti noskaitās, dabūdams pa plecu ar sudraba krūzi, Anžū hercogs apvainojās par plūmju kompotu, ko viņam uzgāza uz galvas, bet Gīzas hercogs - par meža kuiļa kājas spērienu. Viņi nolēma grāfu de la Molu nonāvēt, bet jūsu drauga draugs viņu izglāba, un mēģinājums neizdevās. Goda vārds!

-      O! - Kokonna nopūtās kā kalēja plēšas. - Labi, ka viss beidzās laimīgi, mordieul Es gribētu zināt, kas tas par draugu, lai varētu viņam pateikties.

Alansonas hercogs neatbildēja, bet uzsmaidīja vēl apburošāk nekā iepriekš. Šis smaids Kokonnam it kā teica, ka šis draugs nav nekas cits kā princis.

-     Jūs bijāt pret mani tik laipns, monsieur, - pjemontietis teica, - ka izstāstījāt nolikumu sākumu. Esiet lik augstsirdīgs un pastāstiet arī par beigām. Jūs teicāt, ka la Molu gribējuši nonāvēt, bet nenonāvēja. Labi. Kur tad viņš palika? Es neesmu gļēvulis un mierīgi uzklausīšu visļaunāko. Viņu iemeta kādā pagrabā, vai nc? Jo labāk, viņš kļūs uzmanīgāks. Viņš nekad neuzklausa manus padomus. Bez tam, viņu no turienes var atbrīvot. Tiek taču galā arī ar akmeņiem!

Alansonas hercogs pakratīja galvu.

-     Visbēdīgākais, varonīgais Kokonna, ir tas, ka pēc šī notikuma tavs draugs pazuda bez vēsts.

-     Mordieul - nobālēdams pjemontietis iesaucās. - Kaut viņš būtu nokļuvis ellē, ari tad es viņu atradīšu!

-      Klausies, - sacīja Fransuā, kas la Mola atrašanās vietu gribēja uzzināt citu iemeslu dēļ, - es tev došu draudzīgu padomu.

-      Esiet lik laipns, augstība! - Kokonna lūdza.

-     Aizej pie karalienes Margeritas. Viņa droši vien zinās, kur atrodas tas, par kuru tu raizējies.

-      Man jāatzīstas, augstība, ka arī es pats to iedomājos, bet trūka drosmes. Nerunājot nemaz par to, ka es karalieni Margeritu ļoti cienu un viņas klātbūtnē galīgi zaudēju galvu, es briesmīgi baidos atrast viņu mirkstam asarās. Ja reiz jūsu augstība apgalvo, ka la Mols ir dzīvs un viņas majestāte zina, kur viņš atrodas, es mēģināšu aiziet pie karalienes.

-    Ej, mans draugs, ej! - hercogs Fransuā sacīja. - Un tiklīdz tu uzzini, kur la Mols noslēpies, paziņo man, jo es par viņu neesmu mazāk noraizējies. Tikai vienu neaizmirsti, Kokonna!

-     Ko tad?

-     Nesaki karalienei, ka es tevi sūtu. Tad tu neko neuzzināsi.

-     Ja jūsu augstība domā, ka man jāklusē, es būšu mēms kā zivs.

-      Labs princis, lielisks princis, apbrīnojams princis! - iedams pie Navarras karalienes, Kokonna priecājās.

Margerita bija dzirdējusi par Kokonnas izmisumu un gaidīja, kad viņš to apmeklēs. Redzēdama tā rīcību, viņa tam pat piedeva ne visai laipno izturēšanos pret Nevērās hercogieni, ar ko Kokonna pirms dažām dienām bija saķildojies.

Kokonnu tūlīt ieveda pie karalienes.

Viņš ienāca un, kā parasts viņas klātbūtnē, palika apmulsis stāvam. Bet Margerita tik laipni uzsmaidīja, ka Kokonna tūlīt saņēmās. . - Madame, lūdzu apžēlojaties un atdodiet manu draugu! - viņš iesaucās. - Vismaz pasakiet, kas ar viņu noticis? Es bez viņa nevaru dzīvot.

Margerita pasmaidīja, un, nozvērinājusi Kokonnu par visu klusēt, pastāstīja, kā la Mols izglābies, izbēgdams pa logu. Bet, neievērojot pjemontieša lūgumus, viņa drauga pašreizējo mitekli Margerita negribēja minēt. Tas Kokonnam nepatika un viņš ķērās pie dažādām viltībām, kas Margeritu pārliecināja, ka Alansonas hercogs tāpat kā Kokonna grib uzzināt la Mola slēptuvi.

-      Ja jūs gribat par savu draugu uzzināt kaut ko vairāk, sameklējiet Navarras karali. Viņam vienīgajam ir tiesības to izpaust; es tikai varu jums pasacīt, ka jūsu draugs ir dzīvs. Ticiet, ko es saku!

-     Man ir vēl ticamāks pierādījums, augstība, - Kokonna atbildēja. - Es jūsu daiļajās acīs neredzu asaru pēdas.

Atzīdams, ka pēdējam teikumam nav ko piebilst, Kokonna palocījās un aizgāja. Viņš nolēma salabt ar Nevērās hercogieni. Ne jau viņas dēļ, bet gan tādēļ, lai uzzinātu to, ko nebija uzzinājis no Margeritas.

Lielas sāpes ir jūtas, no kurām cilvēks cenšas atbrīvoties pēc iespējas drīzāk. La Molam bija neizsakāmi žēl šķirties no Margeritas un, ja viņš bēgšanas nodomam piekrita, tad nevis tādēļ, lai glābtu savu dzīvibu, bet gan - karalienes godu.

Nākamās dienas vakarā viņš atkal bija Parīzē, cerēdams, ka Margerita iznāks uz balkona un viņam izdosies to redzēt. Margerita tiešām visu vakaru nosēdēja pie loga, it kā slepenas balss aicināta un cerēja, ka la Mols nolūkosies viņas dailē. Tā viņi redzējās un izjuta to neizsakāmo svētlaimi, ko sagādā aizliegta bauda.

īstam mīlētājam šķiršanās nav panesama, un la Mols nolēma visiem spēkiem censties, lai Navarras karalis no Luvras bēgtu visdrīzākajā laikā.

Margerita ar visu sirdi atdevās mīlas saldajai laimei. Reizēm šī vājība viņai pašai šķita pretīga. Ar savu vīrišķīgo raksturu viņa līdz šim bija minējusi tos sīkumus, kuros dažreiz parādās dziļa mīla, kas maigsirdīgiem cilvēkiem sagādā vispilnīgāko laimi. Tagad tā vairs nebija. Katru vakaru viņa baltā ģērbā izgāja uz balkona un bija laimīga, redzēdama jātnieku, kas, viņu ieraudzījis, pielika roku pie lūpām un sirds. Reizēm Margerita nosvieda viņam kādu zīmīti ar tajā ietītu dārgu lietiņu. La Mols to saķēra un paslčpa uz krūtīm. Balkonu Margerita vienmēr atstāja tikai tad, kad jātnieka aulekšojošā zirga pakavu troksnis izdzisa tālē.

Tādā kārtā, redzēdamās ar la Molu ik dienas, karaliene zināja, ka viņš ir sveiks un vesels, un par viņu neraizējās. Satikties viņi baidījās, jo kāds varēja viņus novērot.

Polijas sūtņu pieņemšanas dienas priekšvakarā, apmēram deviņos vakarā, laikā, kad Luvrā visus nodarbināja gatavošanās gaidāmajām svinībām, Margerita atvēra logu un izgāja uz balkona. Tiklīdz viņa parādījās, Ja Mols uz balkona uzsvieda savu zīmīti, kas nokrita viņai pie kājām. Margerita, sapratusi, ka viņš grib tai paziņot kaut ko svarīgu, iegāja istabā, lai zīmīti izlasītu.

Vienā pusē bija rakstīts:

" Madame, man jārunā ar Navarras karali. Ļoti steidzami. Es gaidu."

Bet otrā pusē; ko varēja noplēst no pirmās, Margerita izlasīja: "Karalien, ļaujiet man jūs noskūpstīt tā, kā es domās jūs skūpstu. Es gaidu."

Kad karaliene šos vārdus bija izlasījusi, atskanēja Navarras karaļa baiss, kurš pieklājīgi pieklauvēja pie durvīm un vaicāja Gijonai, vai drīkst ienākt.

Margerita saplēsa vēstuli, vienu pusi noglabādama uz krūtīm, otru kabatā, steidzīgi aizvēra logu un metās pie durvīm.

-     Ienāciet, sire, - viņa aicināja.

Kaut gan Margerita pūlējās logu aizvērt klusi un uzmanīgi, Indriķis tomēr sadzirdēja troksni. Viņš dzīvoja starp cilvēkiem, kam nevarēja uzticēties, no kuriem bija jāpiesargās, tāpēc viņa redze un dzirde nepārtraukti bija saspringta un smalka kā mežonim. Bet Navarras karalis nebija tas tirāns, kas savai sievai neļauj ieelpot svaigu gaisu un priecāties par zvaigznēm.

Indriķis smaidīja un bija laipns kā parasti.

-      Kamēr galminieki pielaiko parādes kostīmus, - viņš teica, - es gribēju ar jums parunāties par manām darīšanām. Jūs taču vēl aizvien uzskatāt tās arī par savējām, vai nc?

-      Protams, - atbildēja Margerita. - Vai tad mums nav kopīgas intereses? - Tāpēc es arī gribēju ar jums parunāties. Kā jums šķiet, kāpēc Alansonas hercogs pēdējās dienās no manis tā vairās? Trešdien viņš pat aizbrauca uz Senžcrmēnu. Vai viņš grib no Francijas aizbēgt vai arī galīgi nodomājis aizbraukt? Sakiet, lūdzu, ko domājat jūs? Es ļoti cienu jūsu domas un noteikti tās ņemšu vērā.

-    Bez šaubām, mana brāļa uzvedība var jūs satraukt. Es par to šodien domāju visu dienu. Man liekas, ka Alansonas hercogs mainījies tāpēc, ka mainījušies apstākļi.

-    Jūs gribat teikt, ka Kārļa IX slimības un Anžū hercoga ievēlēšanas dēļ viņš grib palikt Parīzē un neizlaist no acīm Francijas kroni?

-     Jā, tā es domāju.

-             Lai viņš paliek, - Indriķis atbildēja. - Lai tikai neizjauc visus mūsu nodomus. Ja es aizbēgšu viens, man vajadzēs būt trīsreiz uzmanīgākam, jo jūsu brāļa vārds un klātbūtne mani neaizsargās. Bet cik dīvaini, ka par de Muī līdz šim nav ne vēsts. Viņš ir pazudis un klusē, ko gan no viņa nemaz nevarēja gaidīt. Vai jūs neesat saņēmusi no viņa kādas vēstis?

-     Es, sire, - Margerita brīnījās. - Kāpēc tad es…

-              Kas tur ko brīnīties? - karalis jautāja. - Tieši otrādi, tas būtu pavisam dabīgi. Vēlēdamās man pakalpot, jūs izglābāt grāfa de la Mola dzīvību. Viņš devās uz Mantu. Bet no turienes viegli var arī atgriezties.

-             Tagad es šo mīklu saprotu, - sacīja Margerita. - Aiziedama, es atstāju balkona logu atvērtu, bet atgriezusies atradu uz grīdsegas zīmīti.

-     Redziet nu!

-            Es viņu nesaprotu un arī neievēroju, - Margerita turpināja. - Varbūt esmu rīkojusies neapdomīgi un tā būs de Muī zīmīte?

-     Varbūt. Vai es varētu to izlasīt?

-             Protams, sire, - atbildēja Margerita, izņemdama zīmīti no kabatas un pasniegdama to karalim.

Indriķis ieskatījās zīmītē.

-     Vai tas nav de la Mola rokraksts? - viņš jautāja.

-     Nezinu. Man liekas, ka tas ir viltots.

-     Vienalga, izlasīsim.

Un viņš lasīja:

" Madame, man jārunā ar Navarras karali. Ļoti steidzami. Es gaidu."

-     Ā! - Indriķis iesaucās. - Jūs redzat! Viņš saka, ka gaidot.

-     Protams, redzu. Bet ko lai dara?

-     Ko lai dara, velns lai parauj! Es gribu, lai viņš atnāk šurp.

-             Lai viņš atnāk šurp? - Margerita izbrīnā atkārtoja, ar skaistajām acīm nolūkodamās vīrā. - Kā jūs tā varat runāt, sire? Kārlis taču gribēja viņu nogalināt… pazīmes ievērotas… viņu uzmana… Un jūs vēl gribat, lai viņš nāk šurp! Vai tas ir iespējams? Vai tad durvis domātas tiem, kas…

-     … kas spiesti glābties, aizbēgot pa logu - tā jūs gribējāt teikt?

-     Jā.

-            Tas taču nav grūti! Ja viņi šo ceļu jau zina, lai nāk pa to ceļu. Tas ir pavisam vienkārši.

-            Jūs tā domājat? - Margerita vaicāja, sarkdama cerībās par gaidāmo satikšanos ar la Molu.

-     Protams.

-     Bet kā lai nokļūst līdz logam? - karaliene jautāja.

-             Vai jūs neuzglabājāt tās trepes, ko es uzsviedu iepriekšējoreiz? Vai jūs tiešām būtu bijusi tik nevērīga?

-     Nē, nē, trepes ir pie manis, - Margerita atbildēja.

-     Tātad viss ir kārtībā.

-     Ko sire tagad pavēlēs darīt?

-              Ko darīt? - Indriķis vaicāja. - Piesieniet trepes pie balkona un nolaidiet tās zemē. Ja uzticamais kalps de Muī tur gaida un grib ienākt, mēs izpildīsim viņa vēlēšanos.

Indriķis aukstasinīgi paņēma sveci un palīdzēja Margeritai sameklēt trepes. Meklēt nevajadzēja ilgi: trepes atradās pazīstamajā kabinetā uz skapja.

-            Lūk, kur tās ir! - Indriķis teica. - Tagad, ja šis darbs jūs neapgrūtina, piesieniet tās pie balkona.

-     Kāpēc tas jādara man un ne jums, sirel - Margerita prasīja.

-            Jo labāks sazvērnieks, jo uzmanīgāks. Ieraudzījis vīrieti, mūsu draugs var nobīties… Vai jūs saprotat?

Margerita pasmaidīja un piesēja trepes.

-            Lieliski! - sacīja Indriķis, atkāpdamies istabas stūrī. - Tagad pieejiet tuvāk margām, lai viņš jūs ierauga; bet tagad parādiet trepes! Tā! Esmu pārliecināts, ka de Muī nekavēsies.

Pēc dažām minūtēm ķāds cilvēks, priekā drebēdams, tiešām pārkāpa pāri balkona margām, bet redzēdams, ka karaliene nenāk viņam pretī, šaubās apstājās. Margeritas vietā pie viņa piegāja Indriķis.

-             Jauki, tas ir nevis de Muī, bet gan grāfs de la Mols, - viņš laipni teica. - Sveiki, grāf, lūdzu ienāciet!

La Mols bija apmulsis. Ja viņš nebūtu jau uzkāpis līdz balkonam, bet vēl atrastos uz trepēm, Indriķi nejauši ieraudzīdams, viņš droši vien būtu nogāzies lejā.

-            Jūs gribējāt kādā svarīgā lietā runāt ar karali, - Margerita ierunājās. - Es viņu uzaicināju izrunāties.

Indriķis piegāja pie loga un to aizvēra.

-     Es tevi mīlu, - čukstēja Margerita, saspiezdama la Mola roku.

-              Nu, grāf, - sacīja Indriķis, piebīdīdams viņam krēslu, - ko jūs pastāstīsit?

-     Es šķīros no de Muī pie caurlaides, sire, - la Mols atbildēja. -

Viņš vēlējās zināt, vai Morvels ir teicis un vai ir zināms, ka viņš bijis

jūsu majestātes guļamistabā.

-     Vēl ne, bet drīz zinās, un tāpēc mums jāpasteidzas.

-             Tāpat domā ari viņš, sire. Ja Alansonas hercogs rītvakar var būt gatavs, de Muī ar pieci simti vīru lielu nodaļu gaidīs viņu pie Senmarseļas vārtiem. Otra tikpat liela nodaļa jums pievienosies Fonteneblo, bet no turienes jūs dosities uz Rluā, Angulemu un Bordo.

-             Es rit būšu gatavs, - sacīja Indriķis, pagriezdamies pret sievu, - bet jūs?

La Mols uztraukts palūkojās uz Margeritu.

-             Es jums devu vārdu, - viņa atbildēja. - Kurp iesit jūs, es jums visur sekošu. Bet ari Alansonas hercogam jābūt līdz ar mums. Viņš nedrīkst svārstīties, - vai nu ar mums, vai pret mums. Ja viņš šaubīsies, mums būs jāpaliek.

-     Vai viņš par mūsu nodomu zina, grāf dc la Mol? - Indriķis jautāja.

-     Viņam vajadzēja saņemt dc Muī vēstuli.

-     Man viņš nav teicis ne vārda.

-    Sargieties no viņa, - Margerita brīdināja, - sargieties no viņa, sire!

-              Nomierināties, es esmu uzmanīgs! Bet kā mēs nodosim dc Muī mūsu atbildi?

-               Viss kārtībā, jūsu majestāte, - la Mols atbildēja. - Rīt, sūtņu pieņemšanas laikā, de Muī atradīsies zālē. Jūs viņu varbūt nepazīsiet, jo viņš būs pārģērbies. Viņš lūdz karalieni ielikt savā runā kādu teikumu, kas norādītu, vai jūs piekrītat vai ne, vai viņam jūs jāgaida vai jādodas prom. Ja Alansonas hercogs atsakās, de Muī solās divās nedēļās visu darīt jūsu vārdā.

-              Dc Muī tiešām ir neaizstājams cilvēks! Vai jūs varat ielikt šo teikumu savā runā, Margerita?

-     Protams, tas nav grūti.

-             Tātad es rīt aprunāšos ar Alansonas hercogu. Sakiet de Muī, lai viņš ir savā vietā un saprot visu pēc pusvārdiem.

-      Viņš būs, sire.

-              Nododiet viņam manu atbildi. Jums droši vien ir līdzi zirgs un kalps?

-     Ortons gaida mani piekrastē.

-             Tad steidzieties pie viņa, grāfi Nē, nē, nc caur logu… Tas ir labs ceļš kļūmīgākās reizēs. Ja jūs ieraudzīs, jūs varat kompromitēt karalieni. Kas gan iedomāsies, ka jūs šo dīvaino ceļojumu esat uzņēmies manis dēļ?

-      Bet kā tad es tikšu ārā no Luvras, sire?

-             Mēs iesim reizē, es zinu paroli. Jums ir mētelis, man tāpat. Mēs tajos krietni satīsimies un bez jebkādām grūtībām tiksim ārā pa vārtiem. Bez tam man Ortonam jānodod dažas pavēles. Pagaidiet, cs palūkošos, vai kāds nav gaitenī.

Indriķis mierīgi izgāja no istabas, atstādams la Molu ar karalieni vienatnē.

-     Kad cs jūs redzēšu? - la Mols jautāja.

-             Rītvakar - ja mēs dosimies projām. Ja būs jāpaliek, tad drīz namā Klošperšē ielā.

-            Iesim, grāf, - atgriezies sacīja Indriķis, - gaitenī nav nevienas dzīvas dvēseles.

La Mols godbijīgi palocījās pret karalieni.

-            Dodiet viņam noskūpstīt jūsu roku, madame, - karalis teica. - Grāfs de la Mols izdarījis mums lielu pakalpojumu.

Margerita paklausīja.

-            Jā, trepes noslēpiet labākā vietā, - Indriķis piebilda. - Sazvērniekiem tās ir nepieciešamas un var noderēt katru brīdi. Iesim, grāf de la Mol!

## XII. Sūtni

Otrā dienā visi Parīzes iedzīvotāji devās uz Svētā Antonija priekšpilsētu, pa kuru galvaspilsētā vajadzēja ierasties Polijas sūtņiem. Pūli aizžogoja divkāršas šveiciešu rindas, savukārt jātnieku nodaļas atbrīvoja ceļu augstmaņiem un galma dāmām, kas i/jāja sagaidīt svešos viesus.

Drīz vien pie Sv. Antonija klostera parādījās jātnieku pulciņš sarkandzeltenos ģērbos, ādas cepurēs un līdzīgos ādas mēteļos. Rokās viņiem bija plati, līki zobeni kā turkiem.

Viņiem sekoja otrs pulciņš jātnieku, kuru uzvalki pārsteidza ar īsti austrumniecisku krāšņumu. Aiz viņiem jāja četri sūtņi, XVI gadsimta visteiksmainākās bruņinieku valsts lieliski pārstāvji.

Viens no sūtņiem bija Krakovas bīskaps. Viņš bija pusgarīdznieciskā, puskareiviskā tērpā, kas laistījās vienā zeltā un dārgakmeņos. Bīskaps jāja brīnišķā zirgā ar garām cirtainām krēpēm un lepnu gaitu. Neviens pat nevarēja iedomāties, ka veselu mēnesi skaistais dzīvnieks nogājis piecpadsmit ljē dienā pa ceļiem, kas lietus dēļ bija kļuvuši galīgi nelietojami.

Bīskapam blakus jāja vojevods Lasko, varens bajārs, bagāts un lepns kā karalis.

Abiem galvenajiem sūtņiem sekoja vēl divi, arī ļoti ievērojami sūtņi. Tos pavadīja daudz poļu panu. Viņu zirgu sedlojums bija lik brīnišķīgs, ka lauta sajūsmā skaļi gavilēja. Un tiešām, nicīgi par mežoņiem dēvētie viesi ar savu spožumu frančus ļoti pārsteidza.

Katrīna līdz pēdējam mirklim vēl cerēja, ka vārgais karalis atcels savu lēmumu un poļu sūtņu pieņemšana nenotiks.

Bet kad svētku dienā līķa bālais Kārlis uzvilka savu pasakaino karaļa mantiju, Katrīna saprata, ka jāpakļaujas viņa dzelzs gribai. Un viņai sāka likties, ka Anžū Indriķim goda trimda, kurā viņu izraidīja, tomēr būs vislabākā izeja.

Pēc notikuma kabinetā, kura sekas bija Kārļa smagā slimība, gandrīz pat nāve, dēls ar māti nebija runājuši ne vārda. Luvrā visi zināja, ka Kārlis ar Katrīnu briesmīgi saķildojušies, bet neviens nesaprata - par ko. Viņu savstarpējais saltums un klusēšana biedēja pat visdrošākos galminiekus un tie drebēja kā putni nāves klusumā pirms negaisa..

Luvrā visi gatavojās uzņemt sūtņus, bet tas notika gurdi un garlaicīgi, it kā būtu gaidāmi nevis svētki, bet gan sēru ceremonija.

Audiencei bija sagatavota Luvras lielā pieņemšanas zāle, un tā kā šādas svinības notika publiski, tad galma sardze saņēma rīkojumu ielaist pilī tik daudz tautas, cik visās zālēs un pagalmos varēja ietilpt.

Parīze atgādināja kuru katru lielu pilsētu līdzīgos svētku brīžos. Ielās bija ļaužu jūra, visi steidzās, visus mocīja ziņkāre. Uzmanīgs skatītājs ievērotu kādu dīvainību: vienkāršo ziņkārīgo pilsoņu vidū staigāja mēteļos ietinušies vīri, kas savā starpā apmainījās ar noslēpumainām zīmēm un salikušies par kaut ko svarīgu sačukstējās. Viņi ziņkārīgi nolūkojās gājienā, pūlējās turēties tā tuvumā un acīmredzot saņēma rīkojumus no kāda cienīga izskata veča, kura melnās acis mirdzēja kā jauneklim, kaut arī bārda jau bija sniegbalta. Šim sirmgalvim vienam no pirmajiem izdevās iekļūt Luvrā. Ar šveiciešu virsnieka, pārliecināta hugenota palīdzību, viņš dabūja vietu lūlīt aiz sūtņa pretī Margeritai un Navarras Indriķim.

Zinādams, ka de Muī piedalīsies audiencē, Indriķis, viņu meklēdams, sāka pārskatīt zāli. Beidzot viņa skatiens apstājās pie sirmgalvja un vairs nenovērsās. Vecais deva slepenu zīmi. Tagad Navarras karalis vairs nešaubījās, ka tas tiešām ir dc Muī. Jaunais hugenots bija tik labi nomaskējies, ka pat Indriķim bija grūti šai sirmgalvi pazīt varoni, kas pirms dažām dienām sekmīgi bija atvairījis algotņu uzbrukumu.

Indriķis kaut ko pačukstēja Margeritai. Pēc tam arī viņa paskatījās uz de Muī. Tad viņas skaistās acis pārslīdēja zālei: viņa meklēja la Molu, bet velti - viņš nekur nebija.

Sākās runas. Pirmo, vērsdamies pie karaļa, teica Lasko. Viņš saeima vārdā lūdza viņa piekrišanu, ka Francijas princis pieņem Polijas kroni.

Kārlis savu piekrišanu izteica īsos un skaidros vārdos un sūtņiem stādīja priekšā savu brāli, Anžū hercogu, vienlaikus slavēdams viņa varonību. Viņš runāja franciski. Tulks vārdu pa vārdam atstāstīja karaļa runu. Kad sāka runāt tulks, Kārlis pielika pie lūpām mutautiņu, kurā katru reizi parādījās jauns asiņu traips.

Kad Kārlis beidza, Lasko pagriezās pret Anžū hercogu un palocījies iesāka jaunu runu, šoreiz latīniski. Viņš poļu tautas vārdā hercogam piedāvāja Polijas kroni.

Uztraukumā drebošā balsī Anžū Indriķis atbildēja, ka viņš kroni pieņem un pateicas par parādīto godu. Visu laiku, kamēr viņš runāja, Kārlis stāvēja, lūpas sakodis, dzeldams brāli ar nekustīgu, draudīgu ērgļa skatienu.

Pēc Anžū hercoga runas Lasko no sarkanā samta spilventiņa paņēma Jagelonu kroni un pasniedza to Kārlim, bet divi augstmaņi hercogam uzvilka karaļa mantiju.

Kārlis pamāja brālim. Tas nomētā ceļos, un Kārlis uzlika viņam galvā kroni. Pēc tam abi brāļi apskāvās un saskūpstījās. Naida pārsātinātais skūpsts bija vērmeļrūgts.

Tai pašā mirklī herolds paziņoja:

-    Francijas Aleksandrs Eduards Indriķis, Anžū hercogs, ir kronēts par Polijas karali. Lai dzīvo Polijas karalis!

-     Lai dzīvo Polijas karalis! - visa sapulce vienbalsīgi atkārtoja.

Pēc tam Lasko uzrunāja Margeritu. Daiļajai karalienei vajadzēja runāt pēdējai. Viņas runu atļāva tikai aiz laipnības, lai viņa varētu paspīdēt ar savu apdāvinātību. Viņas atbildi latīņu valodā visi gaidīja ar lielu nepacietību.

Lasko nodziedāja viņai īstu slavas dziesmu. Neievērojot savu sarmatu ģinti, ari viņš padevās Navarras karalienes burvībai, kas apbūra visus. Lasko stāstīja, kā viņi tumšā naktī izjājuši no Varšavas un nebūtu atraduši ceļu, ja viņiem priekšā nemirdzētu divas ceļa zvaigznes. Tuvojoties Francijai, šīs zvaigznes esot kļuvušas arvien spožākas, un tagad viņi redz, ka tās ir nevis zvaigznes, bet gan Navarras karalienes daiļās acis. Pāriedams no evaņģēlija uz korānu, no Sīrijas akmeņainajā Arābijā, no Nācaretes uz Meku, Lasko savu runu beidza ar solījumu, ka viņš gatavs darīt to pašu, ko dedzīgie pravieša piekritēji. Kad tiem laimējās ieraudzīt sava mācītāja kapu, viņi sev izdūra acis: viņi domāja, ka pēc tik brīnišķīga skata neko citu nav vairs vērts redzēt.

Lasko runai skaļi aplaudēja. Latīņu valodas sapratēji izteica savu piekrišanu, jo viņi bija ar runātāju vienisprātis. Aplaudēja arī nepratēji - lai nenodotu savu nezināšanu.

Margerita pret glaimīgo sarmatu daiļi palocījās un, pavērsusies pret de Muī, sāka savu atbildes runu: "Qud mmc hac in aula insperali adeslis exullaremcs ego cl conjux, nisi idec\ immineret calamites, scilicet non solum fratns, sed ctiam amici orbitas."

Šos vārdus varēja saprast divējādi. Kaut gan Margerita ar tiem uzrunāja de Muī, tie tikpat labi attiecās arī uz Anžū Indriķi. Par to pēdējais pateikdamies palocījās.

Kārlim likās, ka pirms dažām dienām nolasītajā Margeritas runā viņš šo teikumu nebija ievērojis. Bet viņš māsas runai nepievērsa lielu uzmanību, jo tā neattiecās uz politiku, bet bija tikai vienkāršs uzmanības pierādījums. Bez tam Kārlis vāji saprata latīniski.

Margerita turpināja:

"Mums skumji šķirties no tevis, - skumji, ka mēs nevaram tevi pavadīt. Bet liktenis, kas tev pavēl bez kavēšanās atstāt Parīzi, mūs saista. Dodies projām, mīļo brāli, dodies projām, mīļais draugs, dodies projām mūsu vietā. Mūsu cerības un vēlējumi tevi pavadīs."

Jūsu negaidītā klātbūtne šai zālē sagādātu man un manam vīram lielāko apmierinājumu, ja vien nenestu lielas bēdas - brāļa un drauga zaudēšanu.

Lasītājs bez šaubām sapratīs, ar kādu uzmanību de Muī klausījās šos vārdus, kas bija domāti vienīgi viņam, kaut gan Margerita ar tiem uzrunāja savu brāli. Navarras Indriķis jau vairākas reizes bija pakratījis galvu, dodams jaunajam hugenotam zīmi, ka Alansonas hercogs ir atteicies. Bet šī kustība varēja būt tikai nejaušība un de Muī tai nebūtu ticējis, ja Margeritas teiktie vārdi to neapstiprinātu. Kamēr viņš uzmanīgi klausījās jaunās karalienes runu, viņa melnās, zem sirmajām uzacīm zibošās acis vēroja Katrīnu. Viņa sarāvās kā zibens ķerta un vairs nenolaida acis no de Muī.

-     Kāds dīvains sirmgalvis, - viņa murmināja, pūlēdamās uztraukumu apvaldīt. - Kas viņš ir? Kāpēc viņš tik uzmanīgi vēro Margeritu, bet savukārt Margerita ar Indriķi tik cītīgi vēro viņu.

Navarras karaliene turpināja savu runu, tagad vērsdamās vienīgi pie poļu sūtņa un atbildēdama uz viņa laipnībām. Katrīna nevarēja nomierināties un velti lauzīja galvu, pūlēdamās veci pazīt. Tai brīdi pie viņas pienāca ceremonijmeistars un pasniedza smaržīgu atlasa aploksni. Viņa attaisīja vēstuli un izlasīja:

"Izmantojot stiprākas zāles, Morvela spēki mazliet ir atjaunojušies un viņš varēja uzrakstīt uzbrucēja vārdu. Tas ir de Muī."

-     De Muī! - karaliene čukstēja. - Jā, es to nojautu…

Bet šis sirmgalvis?…OL Šis sirmgalvis ir…

Brīdi Katrīna sēdēja nekustēdamās, pusvērlu muti, cieši skatīdamās uz de Muī.

Tad viņa pagriezās pret kapteini Nansē, kas stāvēja viņai blakus, un klusi teica:

-      Palūkojieties, lūk, tur… tikai neuzkrītoši… aiz sūtņa Lasko, kas patlaban runā… Aiz viņa stāv kāds sirmbārdains vecis melnā samta mēielī. Vai jūs viņu redzat?

-     Jā, madame, - kapteinis atbildēja.

-     Uzmaniet viņu!

-    Jūs runājat par to sirmgalvi, kam Navarras karalis pašlaik dod zīmi?

-    Pareizi. Paņemiet desmit kareivjus un nostājieties pie Luvras vārtiem. Kad vecis ies ārā, karaļa vārdā uzaiciniet viņu pusdienās. Viņš jums sekos, aizvediet to uz kādu istabu un nolieciet sardzi. Ja viņš gribēs aiziet, aizturiet to dzīvu vai mirušu. Pasteidzieties!

Par laimi Indriķis, kuru Margeritas runa maz saistīja, uzmanīgi vēroja Katrīnu, neizlaizdams no acīm katru pārmaiņu viņas sejas izteiksmē. Redzēdams, ka viņa pēta de Muī, viņš uztraucās. Bet kad Katrīna pasauca Nansē, viņš visu saprata.

Tanī brīdī viņš arī deva de Muī mājienu, kuru ievēroja kapteinis Nansē. Tas nozīmēja: "Jūs pazīst, glābieties, nezaudējiet laiku!"

De Muī mājienu saprata. Viņš tūlīt iejuka pūlī un pazuda.

Bet Indriķis nomierinājās tikai tad, kad kapteinis Nansē atgriezās pie Katrīnas un pačukstēja kaut ko tādu, kas karalieni ļoti neapmierināja.

Beidzot audience bija galā.

Margerita vēl sarunājās ar Lasko, bet tā vairs nebija oficiāla saruna.

Karalis piecēlās, palocījās un, ar pūlēm turēdamies kājās, izgāja no zāles, balstīdamies uz Ambruāza Parē pleca.

Katrīna, dusmās nobālusi, un Indriķis, skumjās mulsdams, sekoja.

Alansonas hercogs visu laiku bija turējies sāņus, un karalis, cītīgi vērodams Anžū hercogu, nebija ne reizes uz viņu paskatījies.

Polijas jaunais karalis uzskatīja sevi pazudušu. Tālu no mātes, ziemeļu mežoņu nozagts, viņš atgādināja zemes dēlu Anteju, kuru gaisā pacēlis varenais Hērakis. Anžū hercogam likās, ka, pārkāpdams Francijas robežas, viņš uz visiem laikiem zaudē tiesības iegūt Francijas troni.

Neiegājis pie karaļa, Fransuā devās pie mātes.

Katrīna bija tikpat drūma un noraizējusies kā viņš pats. Viņa domāja par Navarras Indriķi un skaidri redzēja viņa viltīgo, zobgalīgo seju. Likās, ka pats liktenis pašķir bearnietim ceļu, no tā nobīdīdams karaļus, prinčus, slepkavas un visus citus naidniekus.

Ieraudzīdama mīļo dēlu ar kroni galvā un karaļa mantijā, bet bālu, sāpju salauztu un lūgšanā saliktajām skaistajām rokām, Katrīna piecēlās un devās viņam pretim.

-             O, māmiņ! - Polijas karalis iesaucās. - Tātad man nolemts mirt trimdā?

-             Vai tu tiešām jau aizmirsi Renē pareģojumu, mans dēls? - Katrīna jautāja. - Neraizējies, tu tur nebūsi ilgi.

-            Es, jūs, māmiņ, lūdzu, ja parādās pirmās pazīmes, rodas visniecīgākās aizdomas, ka Francijas karaļvalsts tronis var atbrīvoties, dodiet man ziņu!

-            Nomierinies, mans dēls, - Katrīna teica. - Kopš tavas aizbraukšanas līdz tai dienai, ko mēs abi gaidām, sedlots zirgs dienu un nakti stāvēs manā stallī, bet manā priekšistabā sēdēs ziņnesis, kas būs gatavs nekavējoties doties uz Poliju.

## XIII Orests un Pilads

Pēc Anžū Indriķa aizbraukšanas Luvrā, šai Atrīdu dzimtas mājvietā, šķiet, atkal bija atgriezies miers un laime.

Kārlis, ticis vaļā no drūmām domām, bija atveseļojies un kopā ar Indriķi medīja vai, palicis mājās, runāja ar viņu par medībām. Karalis bearnietim pārmeta tikai vienu un apgalvoja, ka viņš būtu pati pilnība, ja prastu vanagus un piekūnus nest tikpat labi, kā mācīt savus kurlus.

Katrīna atkal bija mīļa māte: viņa bija maiga pret Kārli un Alansonas hercogu, mīļa pret Indriķi un Margeritu, laipna ar Nevērās hercogieni un de Sovas kundzi.

Aizbildinādamās ar to, ka Morvels ar ievainots, pildot viņas uzdevumu, māte karaliene aiz pārliecīgas laipnības apmeklēja viņa namu Šerīzas ielā pat divreiz dienā.

Margerita un la Mols turpināja satikties.

Katru vakaru viņa atvēra logu un ar jaunekli pārmija gan zīmes, gan vēstules. Ik vēstulē la Mols savai daiļajai karalienei atgādināja, ka atmaksai par izraidīšanu viņa tam solījusi dažus burvīgus mirkļus Klošperšē ielā.

Tikai viens cilvēks Luvrā jutās viens un pamests. Tas bija mūsu draugs grāfs Anibāls de Kokonna.

Viņam, protams, bija patīkami zināt, ka la Mols ir dzīvs; daudz ko nozīmēja arī tas, ka viņu vēl joprojām mīlēja Nevērās hercogiene - brīnišķīgākā un nepastāvīgākā sieviete pasaulē. Bet tas viss viņam nespēja aizstāt nevienu kopā ar la Molu pavadītu stundu. Cik labi bija sēdēt la Hurjēra viesnīcā pie vīna pudeles un klaiņot pa tiem Parīzes nostūriem, kur kārtīgs cilvēks aizvien varēja dabūt kādu dūrienu mugurā un pazaudēt maku.

La Mola prombūtne nepatika arī hercogienei. Kopš la Mola pazušanas Kokonna bija zaudējis savas labās īpašības - jautrību un asprātību. Tas viss beidzās ar to, ka kādudien hercogiene ieradās pie Margeritas un lūdza saukt la Molu atpakaļ, jo bez viņa Kokonna vairs nebija Kokonna.

Margerita ņēma vērā viņas lūgumu ne vien līdzcietības dēļ, bet arī tāpēc, ka pati to vēlējās, un arī la Mols viņai to mūžīgi lūdza. Un tā viņa Anrietai noteica satikšanos rītvakar namā ar divām izejām. Tur viņi visi četri sapulcēsies un aprunāsies.

Kokonna izlasīja Nevērās hercogienes zīmīti bez īpašas patikas. Viņa uzaicināja grāfu pusdesmitos ierasties Tizona ielā. Viņš tomēr ieradās satikšanās vietā, kur Anrieta viņu jau gaidīja. Daiļā komtese bija ļoti nikna, ka viņai vajadzēja ierasties pirmajai.

-    Monsieur grāf, - viņa iesaucās, - jūs uzvedaties nepieklājīgi, likdams sievietei gaidīt!

-     Gaidīt? - Kokonna brīnījās. - Kā tad tā? Man liekas gluži otrādi - mēs esam ieradušies pārāk agri.

-     Es - jā.

-     Un es arī. Esmu gatavs apzvērēt, ka pulkstenis vēl nav desmit.

-     Bet es jūs aicināju pusdesmitos!

-     Es iznācu no Luvras pusdeviņos. Man šodien jābūt sardzē un pēc stundas es jūs atkal pametīšu.

-     Droši vien jūs tas iepriecina!

-    Zvēru, ka ne! Hercogs ir ļoti iedomīgs. Ja jau esmu bārienu pelnījis, lai tad mani bar jūsu daiļās lūpiņas, nevis viņa šķībā mute.

-     Nu, tas jau ir mazliet laipnāk, - sacīja hercogiene.

-     Tātad jūs sakāt, ka no Luvras iznācāt deviņos?

-             Jā, lai nāktu šurp. Bet Grenelas ielas stūrī es ieraudzīju cilvēku, kas ļoti atgādināja la Molu.

-Atkal la Mols!

-     Atkal, ar vai bez jūsu atļaujas.

-     Cik rupji! Beidziet savu stāstu!

-     Es to neiesāku. Jūs pati jautājāt, kāpēc es esmu nokavējis.

-     Protams. Vai jūs domājat, ka man vajadzēja ierasties pirmajai?

-     Tad nav jāstrīdas.

-            Jūs esat neciešams! Nu, un tālāk? Grenelas ielas stūrī jūs ieraudzījāt la Molam līdzīgu cilvēku… Kas jums uz kamzoļa? Vai asinis?

-     Liekas, ka krizdams viņš mani ir notašķījis.

-     Jūs kāvāties?

-     Laikam gan.

-     Par jūsu la Molu?

-     Par ko tad? Par sievieti vai?

-     Pateicos!

-              Es sekoju cilvēkam, kas iedrošinājās atgādināt manu draugu. Kokiljēra ielā es viņu panācu, aizgāju priekšā un tad pagriezos, pūlēdamies ieskatīties viņam sejā. Izrādījās, ka tas nebija la Mols.

-     Un bija arī labi.

-            Viņam nebija vis labi. "Godājamais kungs," - es teicu, - "no tālienes jūs iedrošinājāties atgādināt manu draugu, grāfu de la Molu, bet tuvumā jūs izskatāties pēc klaidoņa." Viņš apvainojās un izrāva zobenu. Es darīju to pašu. Pēc trešā cirtiena šis nelietis pakrita, aptašķīdams mani ar asinīm.

-     Jūs taču viņam palīdzējāt?

-             Es gribēju to darīt, bet tai brīdī garām pajāja kāds jātnieks. Dieva vārds, hercogien, šoreiz tas bija la Mols. Diemžēl viņš aizauļoja. Es skrēju viņam pakaļ, bet garāmgājēji, noturējuši mani par zagli, sāka mani vajāt. Man bija jāapstājas un jātiek galā ar šiem muļķiem Pa to laiku jātnieks bija pazudis… Es biju galīgi nokusis un nācu šurp.

-     Jauki! - hercogiene iesaucās.

-            Paklausieties, mana dārgā, - sacīja Kokonna, atlaidies krēslā, - šķiet, ka jūs atkal gribat man uzbrukt nabaga la Mola dēļ. Atjēdzaties taču, jūs esat netaisna. Draudzība… tā ir … Žēl, ka es neesmu tik gudrs un izglītots, kā mans draugs, tad es izdomātu kādu salīdzinājumu. Draudzība… kā teikt… zvaigzne, bet mīla… mīla - svece. Jūs varbūt teiksit, ka ir dažādas…

-     …vai mīlas?

-            Nē, sveces. Vienas ir labākas, citas - sliktākas. Ņemsim kaut rozīgu sveci. Tā ir laba svece, bet galu galā tomēr izdeg. Toties zvaigzne spīd mīržīgi. Jūs varbūt teiksit, ja izdeg viena svece, aizdedzina otru…

-     Grāf Kokonna, jūs esat nerrs!

-     Jā.

-     Grāf Kokonna, jūs esat muļķis!

-     Jā, jā!

-     Jūs esat nelietis!

-               Madame, jūs mani piespiežat žēlot nabaga la Molu trīsreiz vairāk nekā iepriekš.

-     Jūs mani nemīlat!

-             Tieši otrādi, hercogien, es jūs dievinu. Bet es nevaru mīlēt un dievināt jūs un slavēt savu draugu. Kāpēc velti šķiest laiku?

-     Tātad pie manis jūs velti šķiežat laiku?

-     To es negribu teikt, bet nabaga la Mols man neiziet no galvas.

-             Viņu jūs mīlat vairāk nekā mani! Tas ir zemiski! Es jūs nicinu! Vai jūs dzirdat, Anibāl? Bet es jūs brīdinu, ja viņš jums būs dārgāks par mani…

-           Visdaiļākā hercogiene Anrieta! Jūs es mīlu vairāk nekā citas sievietes, bet la Molu vairāk nekā citus vīriešus.

-     Lieliska atbilde! - kāds teica.

Zīda aizkari pacēlās, tika atbīdīta sienas daļa un parādījās la Mols - kā Ticiāna skaists portrets zelta rāmī.

-             La Mols! - iesaucās Kokonna, neievērodams Margeritu un tai par šo pārsteigumu pat nepateikdamies. - La Mol, mans draugs, mans dārgais la Mol!

Un viņš metās sava drauga skavās, apgāzdams krēslu, uz kura bija sēdējis, un galdu, kas pagadījās ceļā.

La Mols apskāva viņu tikpat silti, bet tad uzrunāja Neveras hercogieni.

-             Piedodiet, madame, - viņš teica, - ja mans vārds brīžiem traucēja jūsu un Kokonnas draudzīgās sarunas. Ne jau savas vainas dēļ es neierados agrāk, - viņš piebilda un maigi palūkojās uz karalieni.

-             Redzi, Anrieta, - Margerita sacīja, - esmu tavu lūgumu izpildījusi. Te nu viņš ir!

-             Vai tiešām man par to jāpateicas vienīgi hercogienes lūgumam? - la Mols jautāja.

-     Tikai viņai, - Margerita atbildēja.

Kokonna, kas jau desmito reizi apskāva ilgi neredzēto draugu, atnesa lukturi, lai to labāk aplūkotu, un beigās nometās ceļos un noskūpstīja Margeritas kleitas kroku.

-              Paldies Dievam, tagad es laikam būšu paciešama? - hercogiene vaicāja.

-             Mordieul - iesaucās Kokonna. - Jūs esat apburoša! Kaut šeit būtu kādi trīsdesmit poļi, sarmati vai kaut kādi citi mežoņi. Es viņus piespiestu jūs atzīt par skaistuma karalieni!

-    Pagaidi, pagaidi, Kokonna! - la Mols viņu pārtrauca. - Bet karaliene?

-              Nē, es no saviem vārdiem neatteikšos, - Kokonna atjokoja. - Hercogiene - skaistuma karaliene, bet karaliene - karalieņu skaistums.

No prieka par atgūto draugu Kokonna bija galīgi zaudējis galvu.

-            Karalien, - sacīja Anrieta, - atstāsim šos draugus vienatnē. Viņiem daudz kas pārrunājams. Protams, tas nav visai pieklājīgi, bet tur neko nevar darīt.

Abas jaunās sievietes iegāja otrā istabā, kur bija sagatavotas vakariņas.

Abi draugi palika vieni.

Vispirms Kokonna izprašņāja draugu par liktenīgo vakaru. Mēs jau zinām, ka pjemontietis nebija no bailīgajiem, bet, dzirdot la Mola stāstu, viņš drebēja kā apšu lapa.

-             Bet kāpēc tu aizbēgi un pameti mani neziņā? - Kokonna iesaucās. - Kāpēc tu neatgriezies pie mūsu labvēļa Alansonas hercoga?

-     Pie hercoga? - la Mols pusbalsī noteica. - Pie Alansonas hercoga?

-     Jā. No viņa vārdiem es nojautu, ka viņš tev izglābis dzīvību.

-     Es par to esmu parādā Navarras karalim, - la Mols atbildēja.

-     Vai tiešām? Tu to droši zini?

-     Jā.

-     Labais Navarras karalis! Bet Alansonas hercogs?

-     Viņš rokās turēja saiti un gribēja mani nožņaugt.

-             Mordieul - Kokonna iesaucās. - Vai tā ir taisnība, la Mol? Vai tiešām šis bālais, vārgais princis gribēja tevi nožņaugt? Mordieul Rīt pat es viņam pateikšu, ko es par viņu domāju.

-     Neprātīgais!

-    Jā, viņš atkal var ķerties pie tā paša… Vienalga… Es nevaru klusēt.

-                Diezgan, Kokonna, diezgan! Nomierinies un neaizmirsti, ka pulkstenis jau pusvienpadsmit un ka šonakt tev sardze.

-              Vai man tā ir vajadzīga?! Lai pagaida! Vai tu domā, ka man ir jākalpo cilvēkam, kas gribēja tevi nožņaugt? Nē! Es palikšu šeit!

-     Atjēdzies, Kokonna, liekas, ka tu taču neesi piedzēries!

-     Dieva laime! Citādi Luvra degtu kā sārts.

-            Jel rimsties, Anibāl, neblēņojies. Tev jāiet pie hercoga. Pienākums ir svēts.

-     Vai tu nāksi man līdzi?

-     Tu zini, ka tas nav iespējams.

-     Vai tu domā, ka viņi tevi atkal mēģinās nogalināt?

-             Nē, tā es nedomāju. Es esmu pārāk niecīgs, lai manis dēļ rīkotu nopietnu sazvērestību. Viņu doma mani nogalināt bija nejaušība. Tai vakarā prinči bija ļoti jautri.

-     Ko tu domā darīt?

-     Neko svarīgu: klejošu tuvējā apkārtnē, ceļošu…

-             Tad es arī klejošu. Mēs labi sadzīvosim. Ja mums uzbruks, divatā mēs tiksim galā daudz veiksmīgāk. Lai tad tavs nožēlojamais hercogs tik parādās! Es viņu nositīšu kā mušu!

-     Vismaz izlūdzies no viņa atvaļinājumu.

-     Uz visiem laikiem.

-     Tādā gadījumā brīdini viņu, ka tu aizej.

-     Pareizi. Es tūlīt uzrakstīšu viņam vēstuli.

-     Tas nebūs pieklājīgi, Kokonna.

-     Muļķības!

Kokonna apsēdās pie galda, un drīz vien daiļrunīgā vēstules bija gatava: "Jūsu augstība!

Jūs droši vien esat lasījis senos rakstniekus un zināsit aizkustinošo stāstu par Orestu un Piladu - diviem varoņiem, kas slaveni ar saviem piedzīvojumiem un draudzību. La Mols ir nelaimīgs kā Orests, bet man ir tik mīlas pilna sirds kā Piladam. Manu draugu patlaban saista liels uzdevums un viņam vajadzīga mana palīdzība, ko es tam negribu liegt. Tāpēc cs ar Jūsu augstības atļauju atsakos no vietas, jo esmu nolēmis ar la Molu dalīties liktenī, lai kāds tas arī nebūtu. Jūs sapratīsit, ka vienīgi neaprakstāmas nepieciešamības dēļ es atstāju Jūsu augstības dienestu un ceru, ka Jūs man to piedosit.

Jūsu karaliskās augstības padevīgākais un pazemīgākais kalps

grāfs Anibāls de Kokonna,

grāfa de la Mola uzticamākais draugs."

Kokonna nolasīja vēstuli la Molam, kas paraustīja plecus.

-     Nu, ko tu teiksi? - jautāja Kokonna, viņa kustību neievērodams.

-    Es teikšu, ka Alansonas hercogs par mums abiem varēs pasmieties.

-            Man šķiet, ka tā tomēr būs labāk, nekā ļaut, lai tas tevi nožņaudz. Rīt es šo vēstuli nosūtīšu. Kur mēs šonakt pārnakšņosim?

-            Pie maitre la Hurjēra. Zini, tai istabā, kurā tu gribēji pārgriezt man kaklu, kad vēl nebijām Orests un Pilads.

-     Labi. Tātad la Hurjērs arī aiznesīs manu vēstuli. Šajā brīdī aizkars atvērās.

-     Nu, ko dara Orests ar Piladu? - princeses vienā balsī jautāja. -Mordieul - iesaucās Kokonna. - Orests un Pilads mirst no izsalkuma

un mīlestības!

Nākamajā dienā pulksten deviņos no rīta maitre la Hurjērs grāfa Anibāla de Kokonnas cienības pilno sūtījumu tiešām aiznesa uz Luvru.

XIV Ortoļis

Neizlēmīgais Alansonas hercogs atteicās bēgt no Francijas. Neskatoties uz to, Indriķis sadraudzējās ar viņu vēl vairāk nekā agrāk

Katrīnu šī tuvība vedināja uz domām, ka viņi strādā kopā un kaut ko gatavo. Viņa mēģiuāja izprašņāt Margeritu, bet tā bija viņas cienīga meita un no konkrētiem paskaidrojumiem izvairījās. Viņa uz visiem jautājumiem atbiidēja ļoti uzmanīgi, bet patiesībā mātei neko nepaskaidroja. Un Katrīnas nemiers nevis samazinājās, bet gan auga augumā.

Katrīna saprata, ka draudzība ar Fransuā dod Indriķim lielas priekšrocības, un nolēma šo apvienību iznīcināt. Viņa sāka Alansonas hercogam pielīst, ar zvejnieka pacietību ievilkt savos maiguma un glāstu tīklos.

Redzēdams mātes maigumu, Alansonas hercogs pats sāka viņai padoties. Indriķis izlikās to neredzam, bet patiesībā savai sabiedroto cieši uzmanīja.

Kādā rītā. īsi pēc saules lēkta, kas solīja skaistu dienu, no maza namiņa arsenāla tuvumā iznāca bāls vīrietis un, uz spieķa balstīdamies, tikko kājas vilkdams, devās uz Mazās Riekstu ielas pusi.

Pārgājis bulvāri, kas apņēma Bastīlijas grāvjus, svešais pie Svētā Antonija vārtiem nogriezās pa labi un iegāja Strēlnieku dārzā. Sargs viņu sagaidīja, zemu, padevīgi klanīdamies.

Dārzs bija tukšs. Bet, ja tur būtu bijuši atpūtas meklētāji, tad viņi bālo cilvēku droši vien būtu ievērojuši. Viņa garās ūsas un gaita liecināja par kareiviskumu, varēja redzēt, ka tas bija kāds virsnieks, kura brūces vēl nav izārstētas un kurš iznācis saulītē stiprināt savus vārgos spēkus.

Dīvaini! Kad nejauši pavērās viņa mētelis, kurā viņš, neraugoties u/ silto laiku, bija ietinies, ap jostas vietu bija redzams vesels arsenāls: divas lielas pistoles, plats duncis un garš zobens, kas ejot sitās pie viņa drebošajām, novājējušajām kājām.

Svešais aizgāja līdz mazai lapenei, ko no bulvāra šķīra vienīgi biezi saaudzis dzīvžogs un šaurs grāvis. Slimais apsēdās uz velēnu sola pie galda. Drīz vien sargs, kas vienlaikus bija tējnīcas īpašnieks, atnesa viņam tasi buljona.

Dzerdams buljonu, slimais nosēdēja lapenē minūtes desmit, kad pēkšņi viņa seja briesmīgi saviebās. Viņš ieraudzīja pa laku jājam kādu lielā mētelī satinušos jātnieku, kas pie cietokšņa apstājās un sāka kaul ko gaidīt.

Brīdi vēlāk, kad lapenē sēdētājam, kurā lasītājs droši vien jau būs pazinis Morvelu, uztraukums bija mazliet norimis, pie jātnieka piegāja kāds jauneklis pāža tērpā.

Zaļās lapenes slēpts, Morvels varēja labi redzēt un dzirdēt, kas notika pie cietokšņa. Lasītājs sapratīs, cik kāri viņš vēroja un cik uzmanīgi klausījās, redzēdams, ka jātnieks un jauneklis bija de Muī ar Ortonu.

Viņi abi pārlūkoja apkārtni. Morvels vēroja viņus, elpu aizturējis.

- Varat runāt, monsieur, - sacīja Ortons, kas bija jaunāks un tāpēc ma?āk aizdomu pilns, - mūs šeit neredz un nedzird.

-     Labi, - atbildēja dc Muī. - Dodies pie baroneses de Sovas un atdod viņai šo zīmīti. Ja viņas nav mājās, noliec zīmīti aiz spoguļa, kur parasti liek savas vēstules Navarras karalis, un uzgaidi. Ja saņemsi atbildi, tu zini, kur to aiznest; ja atbildes nebūs, atnāc vakarā pie manis vara bruņās, kur es tev jau teicu.

-     Zinu, - Ortons atbildēja.

-     Bet tagad man laiks doties prom. Šodien man vēl daudz darba. Bet tu nesteidzies. Tev Luvrā nav ko darīt, pirms viņš nav atnācis, bet viņu, šķiet, šorīt māca medīt ar vanagu. Pilī neslēpies. Lai tevi redz visi. Tu esi atveseļojies un atnācis de Sovas kundzei pateikties par lielo gādību slimības laikā. Nu, ej!

Morvels klausījās, acu nenovērsis: piere viņam pārklājās sviedriem. Pirmajā mirklī viņš gribēja izraut pistoli un de Muī nošaut, bet tūlīt pārdomāja. De Muī bija tērpies lieliskās bruņās, kuras viņš bija pamanījis, kad pavērās tā mētelis, un tāpēc lode viņam nevarēja daudz kaitēt. Bez tam de Muī bija spēcīgs, labi bruņojies un varēja .viegli viņu pieveikt.

-       Žēl, - Morvels čukstēja, - ka es viņu nevaru nogalināt bez lieciniekiem, izņemot šo zēnu, kuru mana lode droši padarītu nekaitīgu!

Bet tai brīdī Morvelam ienāca prātā, ka zīmīte, kura Ortonam bija jānodod de Sovas kundzei, varēja būt svarīgāka par hugenotu vadoņa dzīvību.

-      Šodien tu man atkal izslīdi no rokām, - viņš nodomāja. - Labi, aizej vien vesels un netraucēts. Gan pienāks arī mana kārta, un lai tad man būtu tev jāseko kaut uz- elli, ja es ar tevi neizrēkināšos!

Morvels piecēlās un, juzdamies spēcīgāks nekā iepriekš bija domājis, atgriezās mājās un lika apseglot zirgu. Nebēdādams, ka pusd/ijušās brūces var atkal atvērties, viņš aulekšos dzina zirgu uz Luvru.

Piecas minūtes vēlāk Katrīna jau zināja par notikušo un iedeva Morvelam tūkstoš zelta ekiju, ko bija solījusi par Navarras karaļa apcietināšanu.

-   Ja es nemaldos, - viņa nodomāja, - de Muī būs tas tumšais mākonis, ko Renē atrada šī nolādētā bearnieša horoskopā!

Stundas ceturksni pēc Morvela Luvrā ieradās Ortons. Ievērodams de Muī padomu, viņš neslēpās un, papļāpājis ar pazīstamiem kalpiem, devās pie dc Sovas kundzes.

Viņš sastapa vienīgi Dariolu. Baronese pirms piecām minūtēm bija aizgājusi pie Katrīnas pārrakstīt kaut ķādas svarīgas vēstules.

-     Labi, es pagaidīšu, - Ortons noteica.

Viņš iegāja guļamistabā un pārliecinājies, ka tanī neviena nav, aizbāza zīmīti aiz spoguļa.

Tikko viņš nolaida roku, ienāca Katrīna.

Ortons nobāla. Viņam likās, ka māte karaliene ienākdama vispirms paskatās uz spoguli.

-     Ko tu te dari? - viņa jautāja. - Tu meklē Sovas jaunkundzi?

-    Jā, jūsu majestāte. Es viņu sen neesmu redzējis un atnācu pateikties.

-     Tātad tu mīli šo dārgo Šarloti?

-     No visas sirds, madame.

-     Stāsta, tu esot uzticīgs kalps? Tu viņu nepievilsi?

-            Protams, jūsu majestāte. Baronese de Sova rūpējās par mani vairāk, nekā es to esmu pelnījis, jo cs esmu tikai vienkāršs kalps.

-            Kad un kāpēc viņa par tevi rūpējās? - karaliene jautāja, izlikdamās, ka neko nezina.

-     Kad es biju ievainots, madame.

-     Nabadziņš! Kad tas bija?

-            Vakarā, kad gribēja apcietināt Navarras karali. Ieraudzījis kareivjus, es tā izbijos, ka sāku kliegt pēc palīdzības. Viens man ar zobenu iesita pa galvu un es zaudēju samaņu.

-     Nabaga bērns! Bet tagad tu esi atkal vesels?

-     Jā, madame.

-     Un tu meklē Navarras karali, lai no jauna iestātos viņa dienestā?

-              Nē, jūsu majestāte. Uzzinājis, ka cs esmu uzdrošinājies pretoties jūsu majestātes pavēlei, Navarras karalis mani atlaida.

-             Vai tiešām? - Katrīna līdzcietīgi noteica. - Tad es parūpēšos par tevi. Ja tu gribi satikt de Sovas kundzi, tev būs ilgi jāgaida. Viņa sēž manā kabinetā un ir ļoti aizņemta.

Pēc šiem vārdiem Katrīna iegāja blakusistabā. Domādama, ka Ortons vēl nav paspējis aizlikt zīmīti aiz spoguļa, viņa atstāja jaunekli vienu, lai viņam būtu izdevība to izdarīt.

Ortons nespēja tikt vaļā no domas, ka mātes karalienes negaidītā ierašanās viņa kungam neko labu nesolīja. Pēkšņi virs galvas viņš saklausīja trīs vieglus klauvējienus. Tā bija norunātā zīme, ar kādu viņš briesmu brīdī tika brīdinājis Navarras karali, kad tas atradās pie Sovas kundzes.

Ortons nodrebēja. Viņš saprata, ka tagad kāds brīdināja viņu pašu par draudošajām briesmām. Jauneklis metās pie spoguļa un paķēra aiz tā aizbāzto zīmīti.

Kairina aiziedama bija atstājusi aizkarus pusvirus. Pa mazu spraudziņu viņa vēroja katru Ortona kustību. Viņa redzēja, ka viņš metās pie spoguļa, bet nesaskatīja, vai viņš zīmīti noliek vai paņem atpakaļ.

-     Ko gan viņš tik ilgi vilcinās? - nepacietīgā florencielc čukstēja.

Smaidīdama viņa iegāja guļamistabā,

-             Tu vēl esi šeit? - viņa jautāja. - Ko tu gaidi? Es taču tev teicu, ka parūpēšos par tevi. Vai tad tu netici?

-     Lai Dievs pasarg, jūsu augstdzimtība! - Ortons iesaucās.

Viņš piegāja pie karalienes, nometās uz ceļa un, noskūpstījis viņas kleitas kroku, ātri izgāja no istabas.

Priekšistabā viņš ieraudzīja kapteini Nansē, kas viņa šaubas vēl vairāk pavairoja.

Kad aizkari aiz Ortona aizvērās, Katrīna steidzās pie spoguļa. Viņas drebošā roka taustījās velti - zīmītes tur nebija.

Bet viņa taču redzēja jaunekli pieejam pie spoguļa. Tātad viņš zīmīti bija nevis nolicis, bet gan to paņēmis. Jā, liktenis viņas pretiniekus sargā!

Viņa vēlreiz izmeklējās, bet nesekmīgi.

-             Pats vainīgs! - viņa iesaucās. - Es viņam nevēlēju ļaunu, bet viņš paņēma zīmīti un izšķīra savu likteni… Kapteini Nansē!

Kapteinis ienāca istabā.

-     Ko majestāte vēlas? - viņš jautāja.

-     Vai jūs bijāt priekšistabā?

-     Jā, jūsu majestāte.

-     Vai ievērojāt jaunekli, kas nupat izgāja?

-     Jā.

-     Viņš vēl nevar būt tālu?

-     Katrā ziņā vēl tikai uz kāpnēm.

-     Paaiciniet viņu atpakaļ.

-     Kā viņu sauc?

-             Ortons. Ja viņš negrib nākt, atvediet ar varu. Ja viņš nepretojas, nebaidiet. Man ar viņu tūlīt jārunā.

Kapteinis izsteidzās no istabas.

Ortons tiešām vēl atradās kāpņu galā. Viņš gāja lēnām, nesteigdamies, cerēdams kaut kur ieraudzīt Navarras karali vai Sovas kundzi.

Izdzirdis, ka viņu sauc, Ortons nodrebēja.

Pirmajā mirklī viņš gribēja bēgt, bet apdomājās, ka tas varētu tikai kaitēt.

-     Kas mani sauc? - viņš jautāja.

-     Es, Nansē, - atbildēja kapteinis, steigdamies pa kāpnēm.

-     Man nav laika, es steidzos, - Ortons atbildēja.

-            Viņas majestātes mātes karalienes vārdā, - sacīja kapteinis, pieiedams viņam klāt.

Jauneklis noslaucīja nosvīdušo pieri un sāka atkal kāpt augšā pa kāpnēm.

Kapteinis viņam sekoja.

Sākumā Katrīna domāja Ortonu aizturēt, pārmeklēt un dabūt zīmīti. Lai šo kratīšanu attaisnotu, viņa nolēma apvainot jaunekli zādzībā un tāpēc jau paņēma no tualetes galdiņa briljanta sprādzi. Bet tad Katrīna iedomājās, ka šāds paņēmiens nav izdevīgs: Ortonam radīsies šaubas, viņš brīdinās Navarras karali, kurš varēs attiecīgi rīkoties.

Viņa, protams, varēja jaunekli ievietot cietumā, bet Katrīna zināja, ka baumas par to tūlīt izplatīsies visā Luvrā un Indriķis piesargāsies.

Bet zīmīte viņai bija jāiegūst. De Muī vēstule Navarras karalim varēja atklāt veselu sazvērestību.

-             Nē, nē, - čukstēja Katrīna, nolikdama sprādzi, - tas neder. Bet varbūt zīmīte nav tā vērta… Nu, tā nav mana vaina. Kāpēc viņš neaizlika zīmīti aiz spoguļa? Man tā jāiegūst.

Tai mirklī ienāca Ortons.

Šķita, ka Katrīnas seja viņu nobiedēja. Jauneklis nobālēja un apstājās. Viņš bija pārāk jauns .un neprata savaldīties.

-             Jūs pavēlējāt mani pasaukt", jūsu majestāte? - viņš jautāja- Ko pavēlat?

Katrīna pasmaidīja.

-             Man patika tava seja un es jau tagad gribu izpildīt savu solījumu un parūpēties par lavu likteni. Mūs, karaļus, apvaino aizmāršībā, bet tur vainojama nevis mūsu sirds, bet gan ar pienākumiem aizņemtais prāts. Es atcerējos, ka karaļu rokās ir viņu pavalstnieku laime, un aizsūtīju pēc tevis.

Karalienes neparastā laipnība Nansē pārsteidza.

-     Tu proti jāt, Orton?

-     Protu, jūsu majestāte.

-            Tad ienāc pie manis kabinetā. Es tev iedošu vēstuli, ko tu nogādāsi Senžermcnā.

-     Esmu jūsu majestātes rīcībā.

-     Lieciet sagatavot zirgu, Nansē!

Kapteinis aizsteidzās.

-     Iesim, Orton! - Katrīna teica.

Viņa gāja pirmā. Ortons tai sekoja.

Māte karaliene nokāpa stāvu zemāk, izgāja pa gaileni, kur atradās ieejas karaļa un Alansonas hercoga islabās, nokāpa pa riņķveida kāpnēm vēl vienu stāvu zemāk, atvēra kādas galerijas durvis un, ielaidusi Ortonu pirmo, iegāja arī pati, atkal rūpīgi aizslēgdama durvis.

Katrīna un Ortons pa krāsaino galeriju gāja tālāk.

Pēkšņi Katrīna pagriezās. Viņas seja atkal bija drūma un draudīga. Apaļās panteras acis tumsā kvēloja.

-     Apstājies! - viņa uzsauca.

Ortons nodrebēja. Augstie spraišļi dvesa nāves saltumu. Tumšie griesti atgādināja šķirsta vāku.

Katrīnas asais skatiens dzēla jaunekli.

-    Kur ir zīmīte, kas tev jānodod Navarras karalim? - karaliene jautāja.

-     Zīmīte? - Ortons nomurmināja.

-     Jā, ko tev vajadzēja aizbāzt aiz spoguļa?

-     Nesaprotu, ko jūs gribat teikt, madame.

-             Es runāju par zīmīti, ko tev pirms stundas pie Strēlnieku dārza iedeva de Muī.

-              Man nav nekādas zīmītes, - Ortons atbildēja. - Jūs maldāties, majestāte.

-     Tu melo! Atdod zīmīti un cs izpildīšu savu solījumu.

-     Kādu?

-     Es padarīšu tevi bagātu.

-     Man nav nevienas zīmītes, jūsu majestāte.

Katrīna sakoda zobus, bet tūlīt atkal pasmaidīja.

-     Ja tu zīmīti atdosi man, tu saņemsi tūkstoš zelta ekiju.

-     Man nav zīmītes, madame.

-     Divi tūkstoši.

-     Vienalga. Ko es lai daru, ja man nekā nav?

-     Desmit tūkstoši, Orton?

Redzēdams Katrīnas dusmas, jauneklis saprata, ka Navarras karaļa glābšanai der tikai viens līdzeklis - zīmīte jānorij. Viņš bāza roku kabatā, bet Katrīna, sapratusi viņa nodomu, to aizturēja.

-             Lai paliek, - viņa iesmējās. - Tagad es redzu, ka tavs kungs var uz tevi paļauties. Saņem šo nieku kā balvu. Bet tagad aiznes Navarras karalim zīmīti un pasaki, ka no šī brīža tu kalposi man. Tagad ej!

Un* pasniegusi pārsteigtajam Ortonam naudas maku, Katrīna atkāpās dažus soļus un piespiedās pie sienas.

Jauneklis vilcinājās. Viņš neticēja, ka draudošais negaiss tiešām būtu jau pāri.

-             Nedrebi taču, - Katrīna drošināja. - Es jau tev teicu, ka tu vari iet.

-     Pateicos, madame, - Ortons atbildēja. - Tātad jūs man piedodat?

-            No visas sirds. Tu esi lielisks mīlas vēstnieks un lieliski iznēsā mīlas vēstules. Tikai neaizmirsti, ka tavs kungs tevi gaida.

-     Vai tiešām! - iesaucās Ortons, mezdamies pie durvīm.

Tai brīdī Katrīna piespieda kādu pogu, un Ortonam neizdevās paspert ne trīs soļus, kad grīda zem viņa kājām pazuda. Jauneklis sagrīļojās, pavēcināja ar rokām un, mežonīgi iekliegdamies, iegāzās LuvraS apakšzemes cietumā.

-              Tagad šī stūrgalvja dēļ man būs jānokāpj veseli pusotra simta kāpienu! - Katrīna noteica.

Vina aizgāja uz savām istabām, aizdedzināja segtu lukturi un atgriezās galerijā. Noregulējusi atsperi, karaliene atvēra durvis, kas veda uz slepenām kāpnēm, kuras, šķiet, veda zemes dziļumos. Ziņkāres dzīta, karaliene nokāpa līdz apakšzemes cietuma dzelzs durvīm, kuras nekavējoties atvērās.

Nabaga Ortons gulēja uz pagraba grīdas sadauzījies asiņains. Kritiens no simt pēdu augstuma bija bijis briesmīgs.

Jauneklis vēl elpoja.

Aiz biezās sienas šalca Sēna. Tās ūdeņi, grauzdamies apakšzemē, apskaloja kāpņu pakāji.

Katrīna iegāja mitrajā, drūmajā bedrē, kurā droši vien bieži iekrita karalienes nelaimīgie upuri, pārmeklēja Ortonu un izvilka zīmīti. Pārliecinājusies, ka tā ir īstā zīmīte, Katrīna iespēra līķim ar kāju un

10 3aK33 371 piespieda kādu atsperi. Pagraba grīda atvērās un līķis pazuda upes virzienā.

Katrīna aizslēdza durvis, uzkāpa pa trepēm un, ieslēgusies savā kabinetā, atlocīja iegūto vēstuli. Viņa lasīja:

"Šovakar, pulksten desmitos Arbrsekas ielā, viesnīcā "Skaistā zvaigzne". Ja nāksit, atbilde nav vajadzīga, ja nebūsit, pasakiet aiznesējam - nē. De Muī de Scnfals"

Katrīna lasīja zīmīti un smaidīja. Viņa domāja tikai par uzvaru, nemaz nedomādama, par kādu cenu šīs ziņas bija iegūtas. Un kas lad galu galā bija Ortons? Skaists jauneklis ar uzticīgu sirdi un padevīgu dvēseli - tas bija viss. Viņa nāve ne mirkli nevarēja iespaidot svaru kausus, kuros izšķīrās tautu likteņi.

Vēstuli izlasījusi, Katrīna tūlīt devās pie de Sovas kundzes un aizbāza zīmīti aiz spoguļa.

Nākdama lejā, gaitenī viņa satika kapteini Nansē.

-    Jūsu majestātes pavēle ir izpildīta, - Nansē ziņoja. - Zirgs ir gatavs.

-       Nav vairs vajadzīgs, kaptein, - Katrīna atbildēja. - Jauneklis izrādījās tāds muļķis, ka es neiedrošinājos viņam uzticēties. Es viņam iedevu naudu un atlaidu.

-     Bet uzdevums?

-     Kāds?

-          Ko jūsu majestāte gribējāt, lai viņš izpilda Scnžermcnā? Vai nepavēlēsit to izpildīt man vai kādam no maniem ļaudīm?

-        Nē, nē, - Katrīna atbildēja, - jums un jūsu ļaudīm šovakar būs cits uzdevums.

Un viņa atgriezās savās istabās, cerēdama, ka pēc dažām stundām Navarras karaļa liktenis būs viņas rokās.

## XV. Viesnīca "Skaistā zvaigzne"

Divas stundas pēc tam, kad Katrīna par cilvēka dzīvību bija ieguvusi vajadzīgo zīmīti, baronese dc Sova, beigusi savu darbu pie karalienes, atgriezās savās istabās. Tūlīt ieradās arī Indriķis.

Dariola viņam pastāstīja, ka ieradies Ortons, un tāpēc viņš vispirms piegāja pie spoguļa un izņēma zīmīti, kuras saturu mēs jau zinām.

- Indriķis no satikšanās neatteiksies, - māte karaliene domāja. - Kaut viņš arī negribētu iet - tagad viņam nav kam teikt "nē".

Katrīna nebija maldījusies.

Indriķis izjautāja Dariolu, kur Ortons palicis, un uzzināja, ka viņš aizgājis kopā ar māti karalieni. Bet tā kā zīmīte bija nolikta un karalis zināja, ka jauneklis viņu nenodos, viņam nekādas aizdomas neradās.

Kā parasti pusdienas Indriķis ēda pie karaļa, kas par viņu zobojās, atcerēdamies viņa neveiklo rīcību rīta medībās ar vanagu.

Indriķis taisnojās, ka viņš ir kalnietis un solījās laboties.

Katrīna bija neparasti laipna un, pieceldamās no galda, lūdza Margeritu pavadīt visu vakaru pie viņas.

Astoņos vakarā Indriķis kopā ar diviem saviem galminiekiem izgāja pa Senonorē vārtiem, izmeta lielu līkumu, ar prāmi pārcēlās pāri Sēnai, nogāja līdz Senžaka ielai un tur savus līdzalnācējus atlaida, it kā gribēdami doties kādā mīlas dēkā. Dcmatirēna ielas stūrī stāvēja mētelī ietinies jātnieks. Karalis piegāja pie viņa.

-     Manta, - jātnieks teica.

-     Po, - karalis atbildēja.

Jātnieks nekavējoties nokāpa no zirga. Indriķis ietinās ar dubļiem notašķītajā mētelī, un, uzkāpis kūpošajā zirgā, aizjāja pa Harpas ielu, nogriezās pār Scnmišcla tiltu Bartclēnu ielā, vēlreiz pārjāja Sēnu pa Mcnjē tiltu, bet tad gar piekrasti devās uz viesnīcu "Skaistā zvaigzne" Arbrsekas ielā.

La Mols sēdēja viesnīcas kopējā zālē un rakstīja garu mīlas vēstuli. Kokonna ar la Hurjēru atradās virtuvē. Viņš skatījās, kā uz iesma cepa sešas irbes un strīdējās ar savu labvēli, cik ilgi tās jātur uz uguns.

Tobrīd Indriķis pieklauvēja pie viesnīcas vārtiem. Greguārs saņēma viņa zirgu un ieveda stallī, bet Navarras karalis devās uz zāli, klaudzinādams zābakus, it kā gribēdams sasildīt nosalušās kājas.

-             Hei, niailre la Hurjēr! - uzsauca la Mols, turpinādams rakstīt. - Jūs kāds vēlas satikt.

La Hurjērs iznāca no virtuves un aplūkoja Indriķi no galvas līdz kājām. Rupjais audekla mētelis viņam diezin kādu cieņu neiedvesa.

-     Kas jūs esat? - viņš uzprasīja.

-             Velns lai parauj! - Indriķis iesaucās. - Esmu Gaskonas muižnieks un ierados Parīzē, lai stādītos priekšā galmam.

-     Ko jums vajag?

-     Istabu un vakariņas.

-     Hm. Vai jums ir kalps?

Tas bija la Hurjēra parastais jautājums.

-             Nē, - Indriķis atbildēja, - bet, ticis pie bagātības, es to katrā ziņā pieņemšu.

-     Es neizdodu istabu kungiem, ja lādu neņem arī kalpam.

-           Bet ja nu es par vakariņām krietni samaksāju un pārējos noteikumus mēs noskaidrojam rīt?

-            O, jūs esat augstsirdīgs! - sacīja la Hurjērs, ar šaubu pilnu skatienu nolūkodamies Indriķī.

-           Es uzaicināju kādu draugu kopā ar mani šeit ieturēt vakariņas. Es biju pārliecināts, ka jūsu viesnīcā varēšu pārgulēt pa nakti. Man to ieteica kāds zemnieks. Vai jums ir labs Arbuāzas vīns?

-     Man ir tāds, kādu nedzer pats bearnietis!

-     Lieliski! Par to cs maksāšu atsevišķi. Lūk, tur nāk arī mans draugs!

Durvis atvērās, un zālē ienāca par Indriķi dažus gadus vecāks vīrietis.

Pie sāniem viņam karājās garš zobens.

-         O, jūs ierodaties laikā, mans draugs! - viņš teica. - Jums bija jānojāj divi simti jūdžu un jūs tomēr esat precīzs. Jauki!

-     Vai tas ir jūsu viesis? - la Hurjērs jautāja Indriķim.

-           Jā, - tas atbildēja un, piegājis pie atnācēja, sniedza tam roku. - Saimniek, lieciet pasniegt vakariņas!

-     Zālē vai jūsu istabā?

-     Kur vēlaties.

-         Klausieties, maitre la Hurjēr, - čukstēja la Mols, pasaucis saimnieku pie sevis, - lūdzu, pasargājiet mūs no šiem hugenotiem. Viņu klātbūtnē mēs ar Kokonnu nevarēsim pārrunāt savas darīšanas.

-           Greguār, klāj galdu un pasniedz vakariņas otrajā numurā, trešajā stāvā, - la Hurjērs rīkoja. - Lūdzu, monsieur, lūdzu!

Indriķis ar savu paziņu gāja līdzi la Hurjēram, kas gāja pa priekšu un ar sveci rokās rādīja ceļu.

La Mols vēroja aizgājējus, līdz tie nozuda. Apgriezies viņš ieraudzīja virtuves durvju spraugā Kokonnas galvu. Atplestā mute un sasprindzinātais skatiens liecināja, ka viņu kaut kas ir pārsteidzis.

La Mols piegāja pie viņa.

-        Mordieul - Kokonna iesaucās. - Vai redzēji?

-     Ko?

-     Šos divus atnācējus. Esmu gatavs zvērēt, ka tic ir…

-     Kas?

-     Navarras karalis un cilvēks ķirškrāsas mētelī.

-     Zvēri, ko gribi, tikai ne pārāk skaļi.

-     Tātad arī tu viņus pazini?

-     Prot