# Saltais nams. Pirmā grāmata

Čārlzs Dikenss

Čārlzs Dikenss

Saltais nams

Romāns divās grāmatās

Pirmā grāmata

Raksti

Astotais sējums

Romānā «Saltais Nams» Č. Dikenss atmasko sava laika Anglijas birokrātisko tiesu sistēmu, kura savā darbībā nevis atrisina, bet sarežģī dažādas problēmas, ieraujot tiesas prāvu virpuli daudzu cilvēku likteņus.

No angļu valodas tulkojusi Zane Rozenberga

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Rīga «Liesma  1976

Redakcijas kolēģija: Maija Andersone, Anna Bauga, Viktors Ivbulis, Uldis Norietis Sastādījusi Brigita Šiliņa, Andra Lamstera ilustrācijas Daiņa Lapsas grafiskā apdare Redaktore Tamāra Liseka

© Sastādījums, tulkojums, ilustrācijas, izdevniecība «Liesma», 1989

Čārlzs Dikenss

Saltais nams

Romāns divās grāmatās

Pirmā grāmata

.

.

.

## PRIEKŠVĀRDS

Pirms dažiem mēnešiem publiskā sanāksmē kāds tiesnesis no Lorda kanclera tiesas*, uzrunādams mani līdz ar citiem sabiedrības pārstāvjiem — ap pusotru simtu vīriešu un sieviešu, uz kuriem nebūt negulstas aizdomas par gara vājumu, — man laipni paziņoja, ka Lorda kanclera tiesa, par spīti ļoti izplatītam aizspriedumam (un te man likās, ka tiesneša skatiens vēršas taisni pret mani), esot gandrīz nemaldīga un nevainojama. Savas pastāvēšanas laikā tā gan esot piedzīvojusi pa kādam maznozīmīgam misēklim, taču tie allaž tiekot pārspīlēti un tajos vainojama esot tikai un vienīgi «sabiedrības skopulība», kura grēcīgajā sabiedrībā līdz pat šim laikam iemājojusi ar nesalaužamu sīkstumu un stūrgalvīgi liedzot Lorda kanclera tiesā palielināt tiesnešu skaitu, ko nolicis laikam Ričards Otrais*, bet tikpat labi te varētu minēt jebkuru citu karali.

Man tas likās pārlieku dzi|domīgs joks, lai es ietvertu to še savā grāmatā; ja es tomēr to darītu, tad laikam liktu šos vārdus Daiļrunīgā Kendža vai mistera Volsa mutē, jo ļoti ticams, ka viens no šiem abiem ir bijis to autors. Viņu mutēs es šo izteikumu būtu varējis papildināt ar piemērotu citātu no kāda Šekspīra soneta:

Nav noslēpjamas pēdas,

Ko amats manā dabā vieš kā krāsotāja delnā:

Jel palīdzi man pārtapt, izkļūt no šīs bēdas!*

Bet, tā kā skopulīgajai sabiedrībai būtu ļoti ieteicams zināt, kas šajā sakarā ir ticis un tiek darīts, es vēlos še pavēstīt, ka viss, kas rakstīts šajās lappusēs attiecībā uz Lorda kanclera tiesu, ir savā būtībā patiess un nepārkāpj patiesīguma ietvarus. Gridlija lieta galvenajos vilcienos ne ar ko neatšķiras no patiesā notikuma, ko publikai darīja zināmu kāda neitrāla persona, amata pienākumu gaitā iepazinusies ar visu šo satriecošo netaisnību no sākuma līdz beigām. Šobrīd[1] Lorda kanclera tiesā risinās prāva, kura uzsākta gandrīz pirms divdesmit gadiem, kurai reizēm pieaicināti vienlaikus trīsdesmit vai četrdesmit advokāti, kura prasījusi izdevumus septiņdesmittūkstoš mārciņu apjomā, kura skaitās draudzīga prāva un kura (kā man apgalvo) nav tuvāk beigām kā tolaik, kad tika uzsākta. Lorda kanclera tiesā risinās vēl viena labi pazīstama prāva, kas vēl nav izspriesta; ta savukārt uzsākta jau pirms pēdējās gadsimtu mijas un daudzu maksājumu veidā aprijusi vismaz divreiz vairāk par minētajām septiņdesmittūkstoš mārciņām. Ja es gribētu minēt citus apstiprinājumus prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» patiesīgumam, es ar tiem varētu bagātīgi piepildīt šīs lappuses — par kaunu… skopulīgajai sabiedrībai.

Vēl gribu piebilst dažus vārdus tikai vienā jautājumā. Kopš mistera Kruķa nāves tikusi noraidīta versija, ko dēvē par pašaizdegšanos, un tolaik, kad šis notikums tika aprakstīts, mans labais draugs misters Lūiss* (kurš, kā drīz vien pats saprata, bija gauži maldījies, uzskatīdams, ka speciālisti šī jautājuma izpēti metuši pie malas) publicēja vairākas man rakstītas atjautīgas vēstules, iegalvodams, ka pašaizdegšanās neesot iespējama. Lieki piebilst, ka es nedz tīšuprāt, nedz aiz nevērības neesmu maldinājis savus lasītājus un ka pirms šī sacerējuma rakstīšanas papūlējos attiecīgo jautājumu sīki izpētīt. Tiesu reģistros ir apmēram trīsdesmit šādu lietu, no kurām pašu slavenāko, proti, grāfienes Kornēlijas de Bandi Cezenātas lietu, sīki izpētījis un aprakstījis Džuzepe Bjankini, Veronas kanoniķis, kurš turklāt arī pazīstams kā spalvas meistars; viņš publicējis šīs lietas aprakstu Veronā 1731. gadā, vēlāk atkārtoti laizdams to klajā Romā. Par spīti jebkādām prāta šaubām, šajā lietā vērojamas tieši tādas pašas pazīmes kā gadījumā ar misteru Kruķu. Otrs plaši pazīstams gadījums noticis sešus gadus agrāk Reimsā, un šo lietu aprakstījis Le Kā, viens no slavenākajiem ķirurgiem, ko devusi Francija. Notikuma upuris bija kāda sieviete, par kuras slepkavu tika maldīgi atzīts viņas vīrs; pēc pārsūdzības augstākā tiesu iestādē apvainoto attaisnoja, jo tika pierādīts, ka sieviete mirusi tai nāvē, kam dots «pašaizdegšanās» nosaukums. Domāju, ka nav vajadzības minēt vēl vairāk faktu, nedz arī papildināt vispārējo atsaukšanos uz drošiem avotiem, kas atrodama 666. lappusē[2] , ar izcilu franču, angļu un skotu medicīnas profesoru mūsdienīgāku uzskatu un pieredzes reģistrējumu; es apmierināšos ar piebildi, ka nedomāju atteikties no faktiem, kamēr liecības, uz kurām parasti balstās cilvēka dzīves negadījumu izpēte, pašas nebūs piedzīvojušas šādu pamatīgu «pašaizdegšanos».

«Saltajā Namā» es ar nolūku esmu veltījis daudz uzmanības ikdienas dzīves romantiskajai pusei. Šķiet, ka nekad vēl nebūšu iemantojis tik daudz lasītāju kā šoreiz. Kaut mums būtu lemts tikties atkal no jauna!

## PERSONAS

Godājamais Viljams Bafijs, parlamenta loceklis, sera Lestera draugs.

Inspektors misters Bakits, atjautīgs un nenogurdināms slepenpolicijas ierēdnis.

Metjū Begnets (Lignum Vilae), atvaļināts artilērijas pulka kareivis, fagotists.

Vulidžs Begnets, viņa dēls.

Misters Beiems Bedžers, ārsts Londonā.

Lorenss Boitorns, mistera Džāndisa sirsnīgais un nevaldāmais draugs.

Garīdznieks misters Čedbends, liels, taukaini spīdīgs, pašapmierināts vīrs, kurš nepieder ne pie vienas sektas.

Sers Lesters Dedloks, izcilas aristokrātu dzimtas pārstāvis.

Džons Džāndiss, simpātisks, krietns neprecējies kungs, apmēram sešdesmit gadus vecs, Ričarda Kārstona un Adas Klēras aizbildnis.

Misters Džetibijs, misis Dželibijas klusais, padevīgais vīrs.

Čiepstiņš Džetibijs, iepriekšminētā kunga nelaimīgais, novārtā pamestais dēls.

Džo (Āmurs), ielu krustojumu slaucītājs.

Tonijs Džobtings (Vivts), tiesas dokumentu pārrakstītājs, mistera Gapija draugs.

Viljams Gapijs, tiesas ierēdnis «Kendža un Kārboja» kantorī.

Misters Gridlijs (virs no Sropširas), izputināts prasītājs Lorda kanclera tiesā.

Kapteinis Hodons (Nemo), armijas virsnieks, vēlāk tie,sas dokumentu pārrakstītājs.

Ričards Ķārstons, mistera Džāndisa aizbilstamais, prasītājs Lorda kanclera tiesā.

Misters Ķendžs (Daiļrunīgais Ķendžs), iznesīgs iespaidīga izskata kungs, «Kendža un Kārboja» advokātu kanlora vecākais ierēdnis.

Misters Kruks, dažādu preču tirgotājs, vecs, dīvains vīrs.

Merkūrijs, sera Lestera Dedloka sulainis.

Misters Raunsvels, dzelzs meistars, sera Lestera Dedloka saimniecības pārzines dēls.

Džordžs Raunsvels (misters Džordžs), otrs viņas dēls, jaunībā trakulīgs puisis, kurš aiziet armijā; vēlāk šautuves īpašnieks.

Vots Raunsvels, misis Raunsvelas mazdēls.

Harolds Skimpols, apdāvināts, dzīvespriecīgs jūsmotājs, bet nepārspējams egoists.

Fils Skvods, palīgs mistera Džordža šautuvē.

Bartolomejs Smolvids, mistera un misis Smolvīdu mazdēls.

Vectēvs Smolvids, ļoti vecs kungs.

Misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs, bikls un padevīgs cilvēks.

Mazais Svilzs, dziedonis ar sarkanu seju, komisku dziesmiņu izpildītājs.

Misters Talkinghorns, Lorda kanclera tiesas advokāts, sera Lestera Dedloka juriskonsults.

Misters Tērvidrops, ļoti iznesīgs kungs, kurš pazīstams sabiedrībā ar savu smalko uzvedību.

Princis Tērvidrops, viņa dēls, gaišmatains jauneklīga izskata vīrietis.

Misters Volss, Ričarda Kārstona pilnvarotais.

Alens Vudkorts, jauns ārsts.

Misis Bakita, inspektora Bakita asredzīgā sieva.

Misis Bedžera, pusmūža dāma, kam patīk meitenīgi ģērbties.

Misis Begneta, kareivīga izskata sieviete, Metjū Begneta sieva.

Malta un Kvēbeka Begnetas, viņas meitas.

Misis Cedbenda, barga, nerunīga sieviete, garīdznieka mistera Cedbenda sieva.

Lēdija Honorija Dedloka, lepna un augstprātīga dāma, sera Lestera Dedloka sieva.

Volumnija Dedloka, dāma ap sešdesmit gadiem, sera Lestera Dedloka radiniece.

Misis Dželibija, dāma, kas nodevusies sabiedriskiem pienākumiem, upurēdama tiem savu mājas pavardu.

Kerolaina Dželibija (Kedija), viņas vecākā meita un sekretāres pienākumu izpildītāja.

Dženija un Liza, ķieģeļu dedzinātāju sievas.

Mis Flaita, sīka, plānprātīga vecenīte, prasītāja Lorda kanclera tiesā.

Gasta, Snegsbiju kalpone.

Mademoiselle Hortenze, lēdijas Dedlokas istabmeita.

Ada Klēra, mistera Džona Džāndisa aizbilstamā.

Šarlote Neketa (Cārlija), agri pieaugusi, patstāvīga meitene, šerifa ierēdņa vecākā meita.

A-IjsPs Pārdigla, daudzu sabiedrisku komiteju aktīva locekle.

Misis Raunsvela, glīta, stalta paveca kundze, sera Lestera Dedloka saimniecības pārzine.

Roza, lēdijas Dedlokas istabmeita, tumšmataina ciemata skaistule.

Estere Sa/nersone, mistera Džāndisa aizbilstamā, gudra un saprātīga sieviete un pašaizliedzīga draudzene.

Vecmāmuļa Smoivida, veca sieviete, kas nonākusi bērna prātā.

Džūdija Smoivida, viņas mazmeita.

Misis Snegsbija, maza, ķildīga sieviete.

Misis Vudkorta, glīta veca kundze, Alena Vudkorta mate.

## I NODAĻA

Lorda kanclera tiesa.

Londona. Tiesas rudens sesija — Miķeļdienas sesija* — nesen beigusies, un lords kanclers sēž Linkolna korporācijas zālē. Nepielūdzamais novembra laiks. Ielas tik pārpilnas dubļu, it kā ūdeņi tikai nupat būtu atplūduši no zemes vaiga un varētu pat gaidīt, kad augšup pa Holbenhilu, smagi gāzelēdamies, teju, teju pretī nāks megalozaurs, pēdas četrdesmit garš, milzu ķirzakai līdzīgs radījums. Dūmi no skursteņiem gumst lejup, kļūdami par melnām lītavām, kurās virmo sodrēju plēnes prāvu sniegpārslu lielumā — šķiet, ka sniegpārslas tērpušās sērās aiz bēdām par mirušo sauli. Suņi dubļos nav atšķirami cits no cita. Zirgi gandrīz tāpat — arī tie notašķījušies turpat vai līdz acu aizsegiem. Kājāmgājēji, visaptveroša īgnuma pārņemti, grūsta cits cita lietussargus un zaudē pamatu zem kājām ielu stūros, kur desmitiem tūkstošu citu kājāmgājēju jau klupuši un slīdējuši, kopš sākusies diena (ja vien tā vispār ir sākusies), papildinādami ar jaunām nogulām bagātīgās dubļu kārtas, kas šajās vietās neatlaidīgi turas pie ietves un aug augumā kā procentu procenti bankā.

Visur migla. Migla virs upes augšpus pilsētas, kur straume plūst gar zaļām saliņām un pļavām, migla virs upes lejpus pilsētas, kur piesārņotie viļņi šļakst gar preču kuģu rindām un krastmalas sanesumiem, ko izmet liela un netīra pilsēta. Migla virs Eseksas purviem, migla virs Kentas kalnājiem. Migla spraucas ogļu kuģu kambīzēs, migla gulstas uz rājām un ieskauj lielo kuģu takelāžu, migla nolaižas uz baržu un mazo kuģīšu apšuvēm. Migla kāpj acīs un rīklēs vecajiem Griničas atvaļināto jūrnieku patversmes iemītniekiem, tie kāsē savās istabās pie kamīna; migla lien pēcpusdienas pīpes kātā un galviņā sirdīgam kuģa kapteinim, kas sēž savā kabīnē aiz aizdarītām durvīm; migla bez žēlastības saldē roku un kāju pirkstus mazajam jungām, kurš drebinādamies stāv uz klāja. Nejauši garāmgājēji, kuri kavējas uz tiltiem un raugās cauri margām zemajos miglas padebešos, paši viscaur ir miglas apņemti un izskatās gluži kā peldam gaisa balonā pa dūmakainiem mākoņiem.

Ielās šur tur cauri miglai vīd gāzes laternas, tikpat blāvas kā saule, ko zemkopis redz no miklajiem laukiem. Vairākums veikalu apgaismoti divas stundas pirms ierastā laika — un šķiet, ka laternas to zina, jo spīd gurdi un negribīgi.

Drēgnā pēcpusdiena ir vēl jo drēgnāka, biezā migla vēl jo biezāka un dubļainās ielas vēl jo dubļainākas pie Tempļa vārtiem* — šī senā, ar svinu klātā robežposteņa, kas ir piemērots rotājums senai, svina stingumā kaltai korporācijai. Un tūlīt aiz Tempļa vārtiem, Linkolna korporācijas zālē, pašā miglāja vidū sēž augstais lords kanclers savā augstajā Lorda kanclera tiesā.

Nekāda migla nevar but tik bieza, nekādi dubļi un dūksnāji nevar būt tik dziļi, lai mērotos ar to dziļās neskaidrības miglāju, kāds mūsdienās valda augstajā Lorda kanclera tiesā, šai mūžvecajā visu grēcinieku grēciniecē debesu un zemes vaiga priekšā.

Sādā pēcpusdienā vairāk nekā jebkad citkārt augstajam lordam kancleram jāsēž šeit — un šeit viņš arī sēž —, dūmakaina oreola ieskautam, tumšsārta auduma kroku mīksti_ apņemtam, klausoties, ko viņam saka diža auguma advokāts ar varenu vaigubārdu un pasīku balstiņu savā bezgalgarajā īsā izklāsta runā, un šķietami veltījam savu dziļdomīgo skatienu griestu lampai, ap kuru redzama vienīgi migla. Sādā pēcpusdienā saviem divdesmit augstās Lorda kanclera tiesas locekļiem jābūt — un viņi arī ir — kā miglā iegrimušiem vienā no nebeidzamas lietas desmittūkstoš stadijām, izmanīgi metot cits citam cilpas pēc iepriekšēju gadījumu pieredzes, līdz ceļgaliem kuļoties pa tieslietu terminoloģijas purvu, ar savām kazu spalvas un zirgu astru segtajām galvām* laužoties pret vārdu mūri un nopietnām sejām tēlojot taisnus soģus, kā labiem aktieriem pieklājas. Sādā pēcpusdienā dažādiem prāvas pilnvarniekiem, no kuriem divi vai trīs šo prāvu pārņēmuši mantojumā no tēviem, kas ar to kļuvuši bagāti, jābūt — un vai tad viņi nav? — še klāt, sēžot rindā gar paklājiem izliktu «grāvi» (tikai velti šī «grāvja» dibenā meklēt taisnību), starp tiesas sekretāra sarkano galdiņu un zīda mantijās tērptajiem stāviem, ar priekšā nokrautiem likumprojektiem, pretprojektiem, atbildēm, iebildēm, priekšrakstiem, rakstveida liecībām, tiesas iesniegumiem, referentu izziņām, referentu ziņojumiem — veseliem nejēdzību kalniem, kas maksājuši dārgu naudu. Un gluži saprotams, ka tiesas zāle ir krēslaina un nedaudzās sveces veltīgi šur tur šķiež savu gaismu, gluži saprotams, ka migla tajā sagūlusi tik biezi un smagi, it kā nekad negribētu no turienes pazust, gluži saprotams, ka krāsainā stikla logi zaudējuši savu košumu un nelaiž cauri dienas gaismu, gluži saprotams, ka nelūgtos garāmgājējus, kas cenšas ielūkoties caur stikloto durvju rūtīm, atbaida šīs telpas bargais izskats un gari stieptā runa, kas gurdi atbalsojas griestos no polsterētā paaugstinājuma, kur sēž augstais lords kanclers un raugās laternā bez gaismas un kur pārējie parūku valkātāji visi noslīkuši vienā miglas jūrā. Sī ir Lorda kanclera tiesa, kuras dēļ ikvienā grāfistē atrodami pussagruvuši nami un nolaisti zemes gabali, kuras dēļ ikvienā vājprātīgo patversmē sastopams kāds izmocīts, prātu zaudējis cilvēks un ikvienā kapsētā guldīts kāds mirušais; tā ir viņa, kuras dēļ izputinātais sūdzētājs nomītiem papēžiem un izdilušā uzvalkā staigā, aizņemdamies un lūgdams dāvanas no katra paziņas; tā ir viņa, kas dāsni dod naudīgajiem varu un līdzekļus patiesības nomērdēšanai; tā ir viņa, kas tādā mērā izsūc naudu, pacietību, drosmi, cerību, tādā mērā izdeldē smadzenes un sagrauž sirdi, ka neatradīsies neviens godīgs cilvēks viņas darboņu vidū, kurš nevēlētos izteikt (un kurš itin bieži neizteiktu) brīdinājumu: «Labāk cietiet jebkādu pārestību, kas jums nodarīta, nekā nāciet uz šejieni!»

Kas tad šai drūmajā pēcpusdienā sēž Lorda kanclera tiesā kopā ar lordu kancleru, advokātu, kas uzstājas prāvā, diviem vai trim advokātiem, kas nekad neuzstājas nevienā prāvā, un jau pieminētajiem «grāvja» pilnvarniekiem? Lejāk no tiesneša sēž sekretārs parūkā un apmetnī; vēl tur ir divi trīs ierēdņi — zižļa nesēji vai zemākie ierēdņi, vai valsts kases karalisko izdevumu pārziņi, vai arī kādas citas formās tērptas amatpersonas. Visi tie laiku pa laikam žāvājas, jo pašreizējā prāva «Džāndiss pret Džāndisu», kas izvētīta un izpurināta jau pirms daudziem gadiem, nekā izklaidējoša nespēj piedāvāt. Kad sākas «Džāndiss pret Džāndisu», stenogrāfisti, tiesas reportieri un avīžu reportieri allaž nozūd no skatuves līdz ar pārējiem ierindas darboņiem. To vietas ir tukšas. Zāles sānos, ar kājām uzkāpusi uz sēdekļa, lai labāk varētu ielūkoties tumšsārtu kroku ieskautajā svētnīcā, stāv veca, sīka, vājprātīga sieviņa nošķiebušos cepuri galvā; viņa arvien atrodas tiesas zālē no sēdes sākuma līdz beigām un vienmēr gaida, kad tiks pasludināts kāds neizdibināms spriedums viņas labā. Daži stāsta, ka viņa patiesi esot vai vismaz reiz esot bijusi iejaukta kādā prāvā, taču skaidri neviens nezina, jo nevienam tas nerūp. Viņa nēsā līdzi tīkla somiņā kaut kādas sīkas drazas, ko sauc par dokumentiem; tās galvenokārt sastāv no sērkociņiem un kaltētas lavandas. Zālē apsardzes pavadībā ir ienācis dzeltenīgi bāls cietumnieks, kurš jau sesto reizi grib personiski izteikt lūgumu «tikt attaisnotam apsūdzībā par necienīgu izturēšanos pret tiesu»; uz to viņš diez vai var jebkad cerēt, jo ir viens no nedaudziem pie dzīvības palikušiem tiesu izpildītājiem kādā lietā, kur bezcerīgi sapinies kaut kādos rēķinos, no kuriem, šķiet, vispār neko nav zinājis. Pagaidām visas viņa dzīves izredzes ir galā. Vēl viens prāvu zaudējis prasītājs, kurš laiku pa laikam ierodas te no Sropšīras un darbdienas nogalē izliek visu savu enerģiju, vērsdamies pie lorda kanclera (jo nekādi nav piedabūjams saprast, ka lordam kancleram viņš gluži likumīgi vispār neeksistē, kopš tas viņa dzīvi uz gadsimta ceturksni padarījis nožēlojamu), iekārtojas redzamā vietā un cieši raugās tiesnesī, gatavs izsaukties: «Milord!» — ar skanīgām žēlabām balsī, kolīdz tas piecelsies kājās. Daži tiesas ierēdņi un citi klātesošie, kas šo prasītāju pazīst no skata, uzkavējas zālē, cerēdami, ka viņš varētu sagādāt kādu uzjautrinājumu un mazliet izkliedēt drūvīgo noskaņu.

«Džāndiss pret Džāndisu» vienmuļi velkas tālāk. Sī prāvas karikatūra laika gaitā ir kļuvusi tik sarežģīta, ka neviens cilvēks virs zemes nezina, kāda ir tās būtība. Iesaistītās puses to saprot vēl mazāk par citiem, un ir novērots, ka nav divu tādu Lorda kanclera tiesas advokātu, kas, par to runādami, piecu minūšu laikā nenonāktu galējās domstarpībās attiecībā uz visām tās premisām. Neskaitāmi bērni jau no dzimšanas ir ierauti šajā prāvā, neskaitāmi jauni cilvēki iekļuvuši tajā līdz ar stāšanos laulībā, neskaitāmi veci cilvēki šķīrušies no tās, aiziedami no pasaules. Daudzi ir, sev par pārsteigumu, ierauti prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» vienā vai otrā pusē, paši .nezinādami, kā un kāpēc tas noticis; veselas dzimtas mantojušas leģendāru ienaidu šīs prāvas gaitā. Tas mazais sūdzētājs vai apsūdzētais, kam solīja jaunu šūpuļ»ilrr.li, līdzko Džāndisu prāva būs galā, ir pieaudzis, iegāflnjics sev īstu zirgu un jau aizrikšojis citā pasaule. Jaukus aizbilstamās ir pārtapušas mātēs un vecmāmiņās; ir lukusi un aizgājusi vesela rinda lordu kancleru, veselas kaudzes ar prāvu saistītu papīru ir nomainījuši mirstamie papīri, un diez vai zemes virsū vēl ir palikuš kaut trīs Džāndisi no tiem laikiem, kad vecais Toms Džāndiss čānserileinas kafejnīcā izmisumā ielaida sev lodi pierē, bet «Džāndiss pret Džāndisu» tiesas zālē joprojām gurdi un vienmu|i velkas tālāk — bezgalīgi un bezcerīgi.

Prāva «Džāndiss pret Džāndisu» ir kļuvusi par asprātību avotu. Tas ir vienīgais labums, kāds jebkad cēlies no šīs prāvas. Daudziem tā nozīmējusi bojāeju, bet tiesu aprindās tā ir asprātību avots. Ikviens Lorda kanclera tiesas referents ir ņēmis izziņas no šīs prāvas. Ikviens lords kanclers savos advokāta laikos ir ticis iesaistīts tajā kā tāda vai citāda līdzdalībnieka aizstāvis. Daudz trāpīgu vārdu par to teikuši tiesu korporāciju vecākie, večuki zilganiem deguniem un apaļiem kurpju purngaliem, sēžot pēc pusdienām savā izredzēto lokā pie portvīna glāzes. Ierēdņu mācekļi šo prāvu izraudzījušies par savas profesionālās atjautības slīpēšanas lauku. Pēdējais lords kanclers to spīdoši izmantoja, izlabodams misteru Blouersu, izcilo tiesnesi, kurš sacīja: «Kaut kas tāds varētu notikt tad, kad no debesīm līs kartupeļu lietus,» — bet lords kanclers atteica: «Vai arī tad, kad mēs pabeigsim Džāndisu prāvu,» — ar šo joku sevišķi uzjautrinādams ierēdņus, zemākos ierēdņus un mantziņus.

Ļoti grūti šodien atbildēt uz jautājumu, cik cilvēku «Džāndiss pret Džāndisu» ar savu nepielūdzamo roku ir vilcis sev līdzi, tos kropļodams un putinādams. No referenta, kura sašūto papīru kaudzēs Džāndisu prāvas neskaitāmie noputējušie protokoli nesaudzīgi izlocīti visdažādākajās formās, līdz rakstvedim Sešu ierēdņu kantorī, kurš pārrakstījis desmitiem tūkstošu Lorda kanclera tiesas papīrlokšņu zem šī mūžīgā virsraksta, neviens cilvēks tās gaitā nav kļuvis labāks. Dažnedažādu sadomātu ieganstu vārdā notikušās blēdības, izvairīšanās, novilcināšana, slēpšana, šķēršļu radīšana nes sevī ietekmes, kas nevar vest pie laba. Pat pilnvarnieku palīgi, zēni, kuru pienākums ir turēt nožēlojamos prasītājus pa gabalu, neskaitāmas reizes apgalvojot, ka misteram Cizlam, Mizlam vai vēl kādam citam* ir neatliekami pienākumi un līdz pusdienlaikam nebūs neviena brīva brīža, līdz ar Džāndisu prāvu, iespējams, ievilkusi savā dvēselē vēl pa kādai greizai švīkai. Tiesas izpildītājs tās gaitā ieguvis krietnu naudas summu, taču reizē ar to — neuzticību pret paša māti un nicinājumu pret sev līdzīgiem. Cizls, Mizls un vēl kāds cits ieguvuši paradumu miglaini solīt sev, ka viņi ieskatīsies dziļāk tur tajā un tajā ļoti svarīgajā jautājumā un padomās, ko darīt Drizla labā — pret kuru nav visai labi izturējušies —, kad «Džāndiss pret Džāndisu» būs dabūts ārā no šīs iestādes. Sī nelaimīgā prāva dāsni sējusi krāpšanu un izlocīšanos, un pat tie, kas vērojuši tās gaitu, stāvēdami tālu ārpus šī ļaunuma loka, nemanot padevušies vilinājumam ērti nolaist rokas un ļaut ļaunumam iet savu ļauno ceļu, turklāt ērti ticot, ka pasaulei, ja arī tā tapusi greiza, kaut kādu nezināmu cēloņu dēļ nemaz nav bijis lemts tapt taisnai.

Un tā nu pašā dūksnāja un miglas vālu vidū sēž augstais lords kanclers savā augstajā Lorda kanclera tiesā.

—   Mister Tengl! — saka lords kanclers, beidzot kļūdams mazliet nemierīgs šī augsti skolotā kunga izvērstās daiļrunības dēļ.

—  Jā, m'lord, — atsaucas misters Tengls. Neviens tik labi nepārzina Džāndisu prāvu kā viņš. Ar to šis vīrs kļuvis slavens — stāsta, ka viņš kopš skolas beigšanas neko citu neesot pat lasījis.

—   Vai jūs drīz būsiet beidzis savu sakāmo?

—   Nē, m'lord… vēl daži punkti… uzskatu par savu pienākumu darīt tos zināmus jūsu gaišībai, — skan mistera Tengla atbilde.

—  Mums laikam vēl jānoklausās vairāki advokāti? — ar vieglu smīnu saka lords kanclers.

Astoņpadsmit mistera Tengla skolotie draugi, visi apbruņojušies īsiem runu uzmetumiem astoņpadsmittūkstoš lapu biezumā, pielec stāvus kā astoņpadsmit āmuriņi klavierēs, astoņpadsmit galvas paklanoties noliecas, un viņi atkal pazūd savās astoņpadsmit miglas ieskautajās vietās.

—    Mēs turpināsim noklausīšanos trešdien pēc divām nedēļām, — saka lords kanclers. Jo apspriežamais jautājums skar tikai tiesu izmaksas, tas ir nieka pumpurs uz sākotnējās prāvas varenā koka, un tuvākajā laikā tas .katrā ziņā tiks nokārtots.

Kanclers pieceļas, advokāti pieceļas; apcietināto steigšus izved priekšā; vīrs no Sropšīras iesaucas: — Milord! — Zižļa nesēji, zemākie ierēdņi un mantziņi sašutmna pieprasa ievērot klusumu un bargi raugās uz viru no Sropšlras.

—   Kas attiecas… — saka lords kanclers, turpinādams Džāndisu prāvu, — uz jauno meiteni…

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — zēnu, — pārsteidzīgP iejaucas misters Tengls.

—   Kas attiecas uz jauno meiteni un zēnu, — turpina kanclers, sevišķi skaidri izrunādams katru vārdu, — uz. abiem jaunajiem cilvēkiem… — (misters Tengls izskatās satriekts) — kuriem es šodien liku ierasties un kuri pašlaik atrodas manā kabinetā, — es tikšos ar viņiem un pārliecināšos, vai ir lietderīgi izdot rīkojumu par viņu apmešanos pie tēvoča.

Misters Tengls atkal ir kājās.

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — viņš ir miris.

—   Pie… — kanclers caur lorneti pēta priekšā uz galda nokrautos papīrus, — pie vectēva.

—   Pied'šan', jūsu gaišība, — kritis par upuri pārsteidzīgai rīcībai… nošāvies.

Piepeši aizmugurē no miglas vāliem pieceļas kāds ļoti maza auguma advokāts ar neiedomājami rupju balsi, varen piepūties, un saka: — Vai jūsu gaišība atļautu? Tascilvēks ir mans klients. Viņš šiem jaunajiem ļaudīm ir kādas attālākas pakāpes brālēns. Kuras pakāpes brālēns, to šobrīd neesmu sagatavojies tiesai pateikt, bet brālēnsviņš ir.

Ļāvis šim paziņojumam (kas izskanējis kā no aizkapa dziļumiem) sadrebināt jumta spāres, mazais advokāts atkrīt savā sēdeklī un miglā vairs nav saskatāms. Visi lūkojas pēc viņa. Neviens viņu neredz.

—   Es runāšu ar abiem jaunajiem ļaudīm, — atkal saka lords kanclers, — un noskaidrošu jautājumu par viņu apmešanos pie brālēna. Es ziņošu par savu lēmumu rīt, kad atkal ieņemšu šo vietu.

Kanclers nupat grasās palocīt galvu pret advokātiem, kad pie viņa pieved apcietināto. Tas acīmredzot ir sapinies tādos pinekļos, ko atšķetināt nav iespējams, tāpēc vienīgais ceļš viņam ir atpakaļ uz cietumu, un pa šo ceļu viņš drīz arī tiek aizvests. Vīrs no Sropšīras uzdrošinās vēlreiz izteiksmīgi izsaukties: — Milord! — taču kanclers, zinādams par viņa klātbūtni, ir pamanījies nozust. Itin žigli nozūd arī visi pārējie. Ierēdņi pielādē zilos maisus* ar smagām papīru nastām un aiznes tos projām, mazā, plānprātīgā sieviņa ar saviem dokumentiem izsoļo ārā, tukšā tiesas zāle tiek aizslēgta. Ak, ja šādi aiz atslēgas varētu iesprostot arī visu netaisnību, kas valdījusi šai zālē, un postu, ko tā radījusi, un visu to kopā sadedzināt varenā bēru sārtā — cik daudz labāk gan klātos pat visiem tiem, kuri netnaz nav iesaistīti prāvā «Džāndiss pret Džāndisu»!

## II NODAĻA

Greznajā pasaulē.

Sajā pašā drēgnajā pēcpusdienā iemetīsim pavisam īsu skatienu greznajā pasaulē. Tā pārlieku neatšķiras no Lorda kanclera tiesas, un mēs bez grūtībām varam taisnā ceļā pāriet no vienas valstības uz otru. Kā greznā pasaule, tā Lorda kanclera tiesa dzīvo precedentu un paražu važās; tās ir kā aizgulējušies Ripi van Vinkli*, kas spēlē dīvainas spēles un nedzird pērkonu dārdam, tās ir kā dusošas Erkšķrozītes, ko kādu dienu modinās bruņinieks, un tad apbrīnojamā kārtā viss sastingušais atdzīvosies un sakustēsies.

šī pasaule nav liela. Pat salīdzinājumā ar mūsējo, kurai arī ir savas robežas (kā viņa gaišība lasītājs pamanīs, kad būs to apceļojis un nokļuvis līdz tai malai, aiz kuras sākas tukšums), šī pasaule ir nieka drumstaliņa. Tajā ir daudz laba, tajā mājo daudz labu un patiesu cilvēku, tai ir sava vieta zem saules. Taču tās ļaunums slēpjas apstāklī, ka šī pasaule ir pārlieku ievīstīta dārgakmeņu aizsargvatē un smalkvilnas audumos un nespēj sadzirdēt pārējo pasauļu dunoņu, nespēj redzēt, kā tās riņķo ap Sauli. Tā ir pamirusi pasaule, kas reizumis dzen slimīgas atvases, jo tajā trūkst svaiga gaisa.

Milēdija Dedloka* ir atgriezusies savā pilsētas namā, lai tur pavadītu dažas dienas pirms aizceļošanas uz Parīzi, kur viņas augstdzimtība nolēmusi uzturēties vairākas nedēļas; ko viņa darīs pēc tam, par to grūti spriest. Tā apgalvo labāko aprindu hronika, lai darītu patikšanu parīziešiem, un tā jau gan zina visu, kas jāzina par labākajām aprindām. Kaut ko citu zināt tai nemaz nepieklājas. Milēdija Dedloka nupat ir bijusi savā Linkolnšīras «dzimtmuižā», kā viņa to mēdz dēvēt šaurā paziņu lokā. Linkolnšīrā ir plūdi. Tilta posms parkā ir sagrauts un aizskalots projām. Tuvējā zemiene pusjūdzes platumā

Kļuvusi par nekustīgu upi, kurā kā saliņas mirkst skumīgi koki un kuras virsmu augu dienu viscaur dursta lietus lāses. Milēdijas Dedlokas «dzimtmuiža» kļuvusi -irkārtīgi drūma. Laiks jau daudzas dienas un naktis bijis tik slapjš, ka koki šķiet viscaur izmirkuši un malkascirtēja cirvis, zarus cirzdams, krīt lejup bez mazākā brīkšķa un krakstiena. Brieži, slapji un samirkuši, iedami atstāj aiz sevis pēdās dūņu bedres. Bises šāviens drēgnajā gaisā zaudē spalgumu un dūmi nelielā mākonītī gausi paceļas pret zaļo pakalnu ar birztalu virsotnē, uz kura fona skaidri saskatāmas krītošās lietus lāses. Ainavā aiz milēdijas Dedlokas logiem svina pelēkums mijas ar tušas melnumu. Vāzes uz akmens terases mājas priekšā cauru dienu mirkst lietū, un smagās lāses visu garo nakti krīt — pak, pak, pak! — uz platā, akmens plāksnēm klātā celiņa, kas kopš sendienām iesaukts par Spoku taku. Svētdienās mazā baznīciņa parkā vēdī pelējumu, ozolkoka kancele pārvilkusies ar saltu rasu, visapkārt jaušama trūdu dvaka — gandrīz šķiet, ka tā pacēlusies no pīšļiem Dedloku senču kapvietās. Lūkodamās no sava buduāra cauri agrīnajam mijkrēslim uz vārtsarga mājiņu un redzēdama uguni atspīdam aiz spraišļotā loga rūts, dūmus ceļamies augšup no skursteņa un bērnu, kas, izrāvies kādai sievietei no rokām, skrien cauri lietum pretī spīdošam, apmetnī ietērptam vīrieša stāvam, kurš pašlaik nāk iekšā pa vārtiņiem, milēdija Dedloka (viņa ir bezbērnu sieviete) kļuvusi pavisam pikta. Milēdija Dedloka žēlojas, ka esot «nogarlaikojusies līdz nāvei».

Tāpēc milēdija Dedloka ir aizbraukusi no savas «dzimtmuižas» Linkolnšīrā un atstājusi to lietum, vārnām, trušiem, briežiem, irbēm un fazāniem. Kad saimniecības pārzine, izstaigādama vecās telpas, aizdara slēģus, mūžībā aizgājušo Dedloku portreti, šķiet, aiz bēdām vien nozūd mitrajās sienās. Un, kad tie atkal parādīsies gaismā — to labāko aprindu hronika, kura gluži kā dēmons zina visu par pagātni un tagadni, bet par nākotni ne, — pagaidām nespēj pasacīt.

Sers Lesters Dedloks ir tikai baronets, taču nav varenāka baroneta par viņu. Viņa dzimta ir sena kā kalni un neizmērojami augstāk godājama. Viņam ir cieša pārliecība, ka bez kalniem pasaule varētu iztikt, taču bez Ded lokiem tā aizietu bojā. Pēc viņa atzinuma, daba visumā ir labu ieceru kopums (varbūt vienīgi pārāk primitīva tur, kur to neapjož parka žogs), taču šo ieceru īstenošana dzīvē pilnīgi atkarīga no lielajām grāfistu dzimtām. Viņš ir stingru principu cilvēks, nicina visu sīko un mazisko un drīzāk spētu uz vietas mirt jebkādā nāvē, ko jums labpatiktos viņam piedāvāt, nekā dot iemeslu kaut niecīgākajām šaubām par viņa krietno vārdu. Viņš ir godājams, nelokāms, patiesīgs, enerģisks, ļoti aizspriedumains un pavisam nesaprātīgs cilvēks.

Sers Lesters ir gadus divdesmit vecāks par milēdiju. Viņam aiz muguras jau sešdesmit pieci — varbūt pat sešdesmit seši vai sešdesmit septiņi. Palaikam viņam uzmācas ģikts lēkmes, un tad godājamais baronets staigā mazliet pastīvi. Viņa āriene nenoliedzami dara cienījamu iespaidu — sirmi mati un vaigubārda, kruzuļots krekls, koši balta veste un zili svārki ar vienmēr aizpogātām spožām pogām. Viņš ir stalts, svinīgu stāju, vienmēr ļoti laipns pret milēdiju un visaugstākajās domās par viņas personisko pievilcību. Galantā izturēšanās pret milēdiju, kura nav mainījusies kopš tiem laikiem, kad viņš bija tās pielūdzējs, ir vienīgā viņa īpašība ar romantikas nokrāsu.

Milēdiju viņš patiesi apprecējis aiz mīlestības. Joprojām klīst paklusas valodas, ka viņai pat neesot bijis kārtīgu dzimtas saišu, taču seram Lesteram tās acīmredzot bija tik plašas, ka viņam pietika ar uzviju un vairāk nemaz nevajadzēja. Toties viņai bija skaistums, lepnums, augsti centieni, izaicinoša apņēmība un pietiekami daudz saprāta, lai viņa varētu mēroties ar veseliem dučiem augstdzimušu dāmu. Kad šīm īpašībām pievienojās vēl arī bagātība un stāvoklis sabiedrībā, viņa ātri tika augšup, un nu jau gadiem ilgi milēdija Dedloka ir labāko aprindu hronikas centrs un labāko aprindu ciltskoka galotne.

Ikviens zina, kā raudāja Maķedonijas Aleksandrs, kad viņam vairs nebija citu pašauju, ko iekarot, — vismaz šajos laikos ir pamats to zināt, jo šis apstāklis visai bieži ticis pieminēts. Milēdija Dedloka turpretī, iekarojusi savu pasauli, ļāvās nevis žēlabām, bet drīzāk saltam sastingumam. Gurda savaldība, vienaldzīgs miers, rāms pagurums, ko nemēdz caurstrāvot nedz interese, nedz gandarījums, ir viņas uzvaras trofejas. Milēdija ir nevainojami labi audzināta. Ja viņu rīt varētu nosūtīt uz debesīm, būtu droši gaidāms, ka viņa dotos turp bez jebkādas sajūsmas.

Milēdija joprojām ir skaista, un, kaut arī šis skaistums vairs nav agras vasaras plaukumā, tas tomēr vēl nelieolna par rudeni. Viņai ir glīta seja, kas dabas dotumu dcj drīzāk būtu dēvējama par jauku nekā par daiļu, taču iiigstdzimušais stāvoklis tās vaibstiem piešķīris klasiska cēluma izteiksmi. Viņas augums ir nevainojams, un viņa izskatās ļoti slaida. Tas nenozīmē, ka viņa tiešām tāda ir, taču, kā vairākkārt apzvērējis godājamais Bobs Steiblzs, «viņa prot savu pievilcību parādīt visizdevīgākajā gaismā». Sī pati ietekmīgā persona atzīmē, ka milēdija esot «teicami uzposta», un, sevišķi uzteikdams viņas matus, piebilst, ka šis esot «vislabāk uzturētais eksemplārs no visa ganāmpulka».

Ar visām šīm savām izcilajām īpašībām milēdija Dedloka tagad ir atgriezusies no Linkolnšīras «dzimtmuižas» (un labāko aprindu hronika neatlaidīgi sekojusi viņai pa pēdām), lai pavadītu dažas dienas pilsētas namā pirms aizceļošanas uz Parīzi, kur viņas augstdzimtība nolēmusi uzturēties vairākas nedēļas; ko viņa darīs pēc tam, par to grūti spriest. Un šajā pilsētas namā šajā drūmajā, slapjajā pēcpusdienā ierodas kāds padzīvojis, vecmodīgs kungs, augstās Lorda kanclera tiesas advokāts un vēl pilnvarotais, kuram ir tas gods būt par Dedloku juriskonsultu un kura kantorī ir tik daudz seifu ar šīs dzimtas vārdu, it kā pašreizējais baronets butu burvju mākslinieka monēta, kas nemitīgi tiek raidīta cauri visām dzelzs kastēm pēc kārtas. Cauri priekštelpai, augšup pa kāpnēm, cauri gaiteņiem un istabām, kas ir ļoti krāšņas sezonas* laikā un ļoti skumīgas citkārt — brīnumzeme viesim, bet tuksnesis tam, kam tur jādzīvo, — Merkūrijs pūderētā parūkā* aizved veco kungu pie pašas godājamās milēdijas.

No izskata vecais kungs šķiet tāds kā apdilis, taču ir zināms, ka viņš pratis tikt pie lielas pārticības, kārtodams aristokrātu precību darījumus un aristokrātu testamentus, un tagad ir ļoti bagāts. Viņu apvij mīklains dzimtu noslēpumu glabātāja oreols, un ir zināms, ka visi noslēpumi pie viņa ir pilnīgā drošībā. Dižciltīgie mauzoleji, kas jau gadsimtiem ilgi slejas attālos parku klajumos starp koku un paparžu audzēm, varbūt glabā mazāk dižciltīgu noslēpumu nekā mistera Talkinghorna necilais stāvs, kas nēsā tos pa ļaužu pilnu pasauli gaišā dienas laikā. Viņš pieder pie tiem, ko dēvē par «veco skolu» — šie vārdi parasti apzīmē jebkuru skolu, kas nekad, šķiet, jauna nav bijusi; viņš nēsā bikses, kas ceļgalos savilktas ar lentītēm, un getras vai garas zeķes. Viena no viņa melnā apģērba un melno zeķu — vienalga, zlcta vai ķemmdzijas — īpatnībām ir tā, ka tie nekad nespīd. Viņa ietērps ir tāds kā viņš pats — atturīgs, noslēgts,, nekad neatsaucas uz aicinošu gaismas staru, šis vīrsnemēdz ielaisties sarunās, ja vien viņam nelūdz padomu amata jautājumos. Palaikam viņu var redzēt stūrī pie pusdiengalda kādā no dižajām lauku savrupmājām vai arī netālu no durvīm lepnajās viesistabās, kuras tik daiļrunīgi mēdz aprakstīt labāko aprindu hronika; šajās vietās viņš ir tikpat nerunīgs kā visur, taču jūtas kā mājās, ikviens viņu tur pazīst un vai puse aristokrātu apstājas pasacīt: «Sveicināti, mister Talkinghorn!» — bet viņšpieņem šos sveicienus dziļā nopietnībā un noglabā sevī līdzās citām savām zināšanām.

Kopā ar milēdiju ir sers Lesters Dedloks, kas vienmēr ļoti priecājas, sastopot misteru Talkinghornu. Advokāts izturas tā, it kā izsenis piederētu Dedlokiem, un tas seram Lesteram ir allaž paticis; viņš to uztver kā nodevu savam stāvoklim. Viņam patīk mistera Talkinghorna apģērbs — arī tajā jaušama šī pati nodeva. Tas ir izmeklēti respektabls un reizē kaut kādi atgādina sulaiņa ietērpu. Tas itin kā pauž mistera Talkinghorna nodarbošanās būtību — likuma līkloču pārvaldnieks, Dedloku dzimtas likumdarījumu krātuves mantzinis.

Vai misteram Talkinghornam pašam par to ir kāda nojausma? Varbūt ir, varbūt nav; taču te jāatzīmē kāds savdabīgs apstāklis, kas saistīts ar milēdiju Dedloku kā savas šķiras pārstāvi — kā vienu no savas nelielās pasaules spožākajām zvaigznēm. Viņa uzskata sevi par neizdibināmu būtni, parastiem mirstīgiem nepieejamu un neizprotamu, — un tādu viņa patiesi redz sevi spogulī. Tomēr jebkura no sīkajām zvaigznītēm, kas riņķo viņai apkārt, sākot ar istabmeitu un beidzot ar itāliešu operas impresāriju, pārzina viņas vājības, aizspriedumus, muļķības un augstprātības izpausmes, kaprīzes un savā dzīvē tikpat precīzi vadās pēc milēdijas rakstura īpašību mērījumiem un aprēķiniem kā šuvēja pēc viņas auguma izmēriem. Kas šobrīd vajadzīgs — vai jāsagādā jauns tērps, jauna paraža, jauns dziedonis, jauna dejotāja, jauna veida dārglietas, jauns punduris vai milzis, jauna kapela vai vēl kas cits jauns? Godbijīgi daudzu amatu veicēji, kuros milēdija Dedloka nesaskata nekā cita kā tikai padevīgus izpildītājus, varētu pastāstīt, kā vadīt viņu pēc sava prāta kā mazu bērnu; visu mūžu tie nodarbojas vienīgi ar viņas auklēšanu; tēlodami dziji padevīgus sekotājus, tie patiesībā ved viņu un visus viņai līdzīgos savā pavadā; aizķerot vienu, tie aizķer visus citus un aizvelk sev līdzi, gluži kā Lemjuels Gulivers aizvilka sev līdzi varenās Liliputijas brašo floti. «Ja jūs gribat griezties pie mūsu ļaudīm, ser,» saka juvelieri Bleizs un Spārkls*, ar «mūsu ļaudīm» domādami lēdiju Dedloku un viņai līdzīgos, «tad ņemiet vērā, ka jums nav darīšana ar vienkāršo publiku; mūsu ļaudīm jāprot trāpīt visvājākajā vietā, un viņu visvājākā vieta ir, lūk, šī.» «Ja gribat, lai šī prece tiktu atzīta, kungi,» saka audumu tirgoņi Sīns un Gloss* saviem draugiem fabrikantiem, «jums jāgriežas pie mums, jo mēs zinām, kā jārunā ar smalkiem ļaudīm, un mēs varam panākt, lai šī prece skaitītos smalka.» «Ja jūs gribat, lai šis iespieddarbs nokļūtu manu augsto klientu plauktā, ser,» saka misters Slederijs, bibliotekārs, «vai arī gribat iedabūt šo punduri vai šo milzi manu augsto klientu namos, vai arī gribat nodrošināt šo pasākumu ar manu augsto klientu aizbildniecību, ser, jums tas laipni jāatstāj manā ziņā, jo -es jau izsenis esmu pētījis spožākās zvaigznes savu augsto klientu vidū, ser, un nelielīdamies varu jums teikt, ka protu tīt tās ap savu mazo pirkstiņu,» — un, to apgalvodams, misters Slederijs, kurš ir godīgs cilvēks, ne mazākajā mērā nepārspīlē.

Tāpēc iespējams, ka misters Talkinghorns nezina, kādas domas šobrīd risinās Dedloku prātos, bet tikpat iespējams, ka viņš to zina gluži labi.

—    Kanclers, šķiet, atkal ir skatījis milēdijas lietu, vai ne, mister Talkinghorn? — saka sers Lesters, sniegdams viņam roku.

—    Jā. Šodien to atkal apsprieda tiesā, — misters Talkinghorns atbild, neuzkrītoši paklanīdamies pret milēdiju, kura sēž uz dīvāna kamīna tuvumā, sargādama seju no karstuma ar vēdekli.

—    Laikam jau veltīgi jautāt, — saka milēdija, joprojām būdama Linkolnšīras mokošās garlaicības varā, — vai kaut kas ir izdarīts.

—   Nekas tāds, ko jūs dēvētu par «kaut ko», šodien izdarīts nav, — atbild misters Talkinghorns.

—   Un nekad arī nebūs, — saka milēdija.

Seram Lesteram nav nekādu iebildumu pret bezgalīgo Lorda kanclera tiesas prāvu. Tas ir lēns, dārgs, tipiski anglisks, konstitucionāls process. Viņam, protams, nav būtiskas intereses par šo prāvu, kaut gan milēdijas līdzdalība tajā ir vienīgā bagātība, kas nākusi viņai līdzi pūrā, un neskaidra apjauta viņam čukst, ka te notikusi neredzēti smieklīga nejaušība — viņa vārds, Dedloku vārds, iesaistīts prāvā, bet nav atrodams prāvas nosaukumā. Tomēr Lorda kanclera tiesu, pat tad, ja tā paretam pieļautu taisnīga risinājuma novilcināšanu un kādu niecīgu nekārtību, viņš uzskata par veidojumu, ko līdz ar dažādiem citiem veidojumiem radījusi cilvēka gara pilnība mūžīgas kārtības ieviešanai visā cilvēku apdzīvotajā pasaulē. Un visumā viņam ir cieša pārliecība, ka sniegt atklātu atbalstu jebkādam protestam pret Lorda kanclera tiesu nozīmētu veicināt kādas zemāko aprindu personas dumpību — kā gadījumā ar Votu Taileru*.

—   Tā kā reģistri papildināti ar dažām jaunām rakstveida liecībām, — saka misters Talkinghorns, — un tā kā tās ir īsas, un tā kā es cieši turos pie apgrūtinošā principa lūgt saviem klientiem atļauju, lai iepazīstinātu viņus ar jebkādiem jauniem prāvas papildinājumiem, — viņš ir apdomīgs vīrs, šis misters Talkinghorns, un necenšas uzņemties vairāk atbildības, nekā nepieciešams, — un turklāt, tā kā man zināms, ka jūs pošaties uz Parīzi, esinu paņēmis šīs liecības sev līdzi.

(Starp citu, uz Parīzi pošas arī sers Lesters, taču labāko aprindu hronikas sajūsma veltīta tieši milēdijai.)

Misters Talkinghorns izņem dokumentus, lūdz atļauju nolikt tos milēdijai blakām uz zeltītam talismanam līdzīga galdiņa, uzliek acenes un lampas gaismā sāk lasīt:

—   «Prāva Lorda kanclera tiesā. Starp Džonu Džāndisu…»

Milēdija viņu pārtrauc, lūgdama, ja iespējams, izlaist visas šīs šaušalīgās formalitātes.

Misters Talkinghorns pamet skatienu pāri acenēm, tad sāk lasīt vēlreiz no tālākas vietas. Milēdija ar nevērīgu nicinājumu ļauj domām aizklīst citur. Sers Lesters, lielā atzveltnes krēslā sēdēdams, raugās ugunī un, šķiet, ar augstsirdīgu labvēlību klausās tieslietu terminu atkārtojumos un daudzvārdībā, it kā jauzdams tajos kaut ko līdzvērtīgu valsts aizsargbastioniem. Milēdija, izrādās, apsēdusies pārāk tuvu pie karstās uguns, un vēdeklis viņas rokā, kas ir ļoti dārgs, taču maziņš, vairāk kalpo skaistumam nekā lietderībai. Pavirzījusies tālāk, milēdija pārlaiž skatienu dokumentiem uz galdiņa… ieskatās tajos ciešāk… ieskatās vēl ciešāk… un piepeši jautā:

—   Kas pārrakstīja šo te?

Misters Talkinghorns apraujas pusvārdā, milēdijas negaidītā dzīvīguma un neparastā toņa pārsteigts.

—   Vai šis ir tas, ko jūs saucat par tiesasrakstu*? — viņa vaicā, atkal skatīdamās viņam sejā tikpat nevērīgi kā iepriekš un rotaļādamās ar vēdekli.

—   Ne gluži. — Misters Talkinghorns rūpīgāk ieskatās rakstā. — Izskatās, ka tiesas dokumentu rokraksta īpašības te apgūtas pēc tam, kad jau nostiprinājies sākotnējais rokraksts. Kāpēc jūs tā jautājat?

—   Lai kaut kā pārtrauktu šo neciešamo vienmuļību. Ak, turpiniet jel!

Misters Talkinghorns lasa tālāk. Kļūst arvien karstāks, un milēdija aizsedz seju. Sers Lesters snauduļo, tad piepeši satrūkstas un iesaucas: — Kā? Ko jūs teicāt?

—   Es teicu, — atbild misters Talkinghorns, steigšus piecēlies kājās, — ka baidos, vai tikai milēdija Dedloka nav saslimusi.

—   Man apreiba galva, — milēdija murmina nobālušām lūpām, — vairāk nekas… bet tā apreiba, it kā nāve būtu klāt… Nerunājiet ar mani! Pazvaniet, lai mani aizved uz guļamistabu!

Misters Talkinghorns ieiet citā telpā; atskan zvaniņš, kāju švīkoņa un dipoņa, pēc tam iestājas klusums. Beidzot Merkūrijs aicina misteru Talkinghornu atgriezties.

—   Ceru, ka būs labi, — saka sers Lesters, pamādams, lai advokāts apsēžas un lasa tālāk viņam vienam. — Tomēr es esmu ļoti satraukts. Nekad agrāk neesmu piedzīvojis, ka milēdija ģībtu. Nu, bet laiks šodien ir tik netīkams — un viņa patiesi tur, mūsu Linkolnšīras «dzimtmuižā», ir nogarlaikojusies līdz nāvei!

## III NODAĻA

Kādas dzives ritums.

—   Man ir ļoti grūti sākt rakstīt savu daļu šī sacerējuma lappusēs, jo es zinu, ka neesmu gudra. Es vienmēr esmu to zinājusi. Atceros, kā savulaik, būdama vēl pavisam maza meitene, reizēm mēdzu sacīt savai lellei, kad bijām ar viņu divas vien: «Redzi, Dollij, es neesmu gudra, un tu to labi zini, tāpēc tev, mīļā, jābūt iecietīgai pret mani!» Un mana mīlule ar brīnišķo sejas krāsu un sārtajām lūpiņām sēdēja, novietota lielā atzveltnes krēslā, un lūkojās manī — tiesa, laikam jau drīzāk tukšumā, nevis manī —, kamēr es cītīgi darbojos ar šuvekli un stāstīju viņai visus savus noslēpumus.

Mana mī]ā vecā lelle! Es biju tik bikls radījums, ka tikai retumis uzdrīkstējos atdarīt muti un nekad neuzdrīkstējos atdarīt sirdi kāda cita klātbūtnē. Gandrīz vai asaras sakāpj acīs, atceroties, kāds atvieglojums man bija pēc stundām atgriezties no skolas, uzskriet pa kāpnēm savā istabā un izsaukties: «Ak, mīļā, uzticamā Dollij, es zināju, ka tu mani gaidīsi!» — un pēc tam apsēsties uz grīdas, atbalstīties pret viņas atzveltnes krēsla paroci un izstāstīt viņai visus jaunumus, ko biju ievērojusi, kopš mēs abas šķīrāmies. Ievērot es arvien esmu pratusi diezgan daudz, bet ne jau ar atjautīgu skatienu, tikai klusi un garāmejot, un tādās reizēs es allaž domāju: kaut varētu redzēto labāk saprast! Ašas apķērības man pietrūkst. Kad es kādu no sirds iemīļoju, šķiet, ka manas spējas šai virzienā saasinās. Bet, kas zina, varbūt arī tā ir tīrā iedomība.

Kopš vien spēju sevi atcerēties, mani tika audzinājusi krustmāte (tāpat kā dažu labu princesi pasakās, vienīgi es nebiju tik daiļa). Vismaz es viņu pazinu tikai kā krustmāti. Viņa bija krietna, ļoti krietna sieviete! Ik svētdienu viņa trīs reizes gāja baznīcā, ik trešdienu un piektdienu apmeklēja rīta dievkalpojumu, noklausījās ikvienu sprediķi un runu, nekad neko nenokavēja un neizlaida. Krustmāte bija skaista, un man šķita: ja vien viņa kādreiz arī pasmaidījusi, viņa būtu bijusi kā eņģelis, — taču krustmāte nesmaidīja nekad. Viņa arvien bija nopietna un stingra. Man likās — viņa pati ir tik krietna, ka tieši tāpēc visu mūžu spiesta raukt pieri par citu sliktajām īpašībām. Es jutu, ka ļoti atšķiros no viņas un šī atšķirība ir lielāka, nekā parasti mēdz būt starp bērnu un pieaugušu sievieti; es sev šķitu tik sīka un niecīga, tik tāla no viņas, ka nekad nespēju justies brīvi viņas klātbūtnē, nē, es pat nespēju mīlēt viņu tā, kā pati to vēlētos. Man vienmēr kļuva skumji, domājot, cik viņa krietna un cik es mazvērtīga viņai līdzās, un es dedzīgi cerēju, ka varbūt arī pati reiz kļūšu krietnāka; es ļoti bieži to pārrunāju ar savu mīļo veco lelli un tomēr nekad nemīlēju savu_ krustmāti tā, kā man būtu vajadzējis viņu mīlēt un kā, pēc manām domām, es būtu viņu mīlējusi, ja pati būtu krietnāka.

Sī apziņa, šķiet, darīja mani vēl jo biklāku un noslēgtāku un tuvināja Dollijai — vienīgajai draudzenei, ar kuru es jutos brīvi un nepiespiesti. Bet, kad es vēl biju gluži maziņa, kāds notikums šīs manas izjūtas vēl jo sevišķi pastiprināja.

Es nekad nebiju dzirdējusi runājam par savu māmiņu. Arī par tēvu es nekad nebiju dzirdējusi, taču māmiņa mani interesēja vairāk. Nevarēju atcerēties, ka jebkad būtu valkājusi melnu sēru tērpu. Nekad man nebija rādīts māmiņas kaps. Nekad nebija stāstīts, kur tas atrodas. Un nekad man nebija mācīts lūgt dievu par kādu citu tuvinieku kā vienīgi par krustmāti. Ņe vienreiz vien tiku mēģinājusi atklāt šīs pārdomas misis Reičelai, mūsu vienīgajai kalponei, kas mēdza aiznest projām gaismekli, kad es biju nolikta gulēt (arī viņa bija ļoti krietna sieviete, taču barga pret mani), bet viņa tikai noteica: «Ar labu nakti, Ester!» — aizgāja un atstāja mani vienatnē.

Kaut gan tuvējā skolā, kur es pavadīju dienu, mācījās vēl septiņas meitenes un kaut gan viņas sauca mani par mazo Esteri Samersoni, ārpus skolas es nevienu no viņām nepazinu tuvāk. Tiesa, viņas visas bija par mani vecākas (es biju pati jaunākā, un vecuma starpība bija ievērojama), taču šķita, ka mūs šķir vēl kaut kas cits; iemesls nebija arī tas, ka viņas bija daudz gudrākas par mani un zināja daudz vairāk. Pirmajā nedēļā, kad es biju sākusi iet skolā (to es ļoti labi atceros), viena no viņām, man par lielu iepriecinājumu, ielūdza mani uz mazām viesībām. Taču krustmāte uzrakstīja stingru noraidījuma vēstuli — un es nekur neaizgāju. Es vispār nekad nekur negāju ārpus mājas.

Bija mana dzimšanas diena. Citu meiteņu dzimšanas dienas mums skolā bija īsti svētki — manējā nekad. Citu dzimšanas dienās, kā varēju spriest pēc meiteņu stāstiem, mājās rīkoja viesības — manējā nekad. Mana dzimšanas diena bija pati skumjākā diena visā gadā.

Iepriekš jau minēju, ka mana attapība, ja vien tīrā iedomība neliek man vilties (kas pilnīgi iespējams, jo varbūt es esmu ļoti iedomīga, pati to nenojauzdama, bet nudien es to nenojaušu), mēdz saasināties, ja esmu kaut kam sirsnīgi pieķērusies. No dabas es ļoti tiecos kaut kam pieķerties, un iespējams, ka es vēl šodien tikpat sāpīgi izjustu to ievainojumu, ko guvu savā dzimšanas dienā, ja vien tādu ievainojumu varētu paciest vairāk nekā vienu reizi.

Pusdienas bija paēstas, un mēs ar krustmāti sēdējām pie galda kamīna priekšā. Pulkstenis tikšķēja, uguns sprakstēja; nezinu, cik bezgalilgu laiku ne istabā, ne visā mājā nebija dzirdama neviena cita skaņa. Es bikli pacēlu acis no šuvek(a pret krustmāti galda otrā pusē, un viņas acīs, kas drūmi raudzījās manī, es izlasīju: «Būtu daudz labāk, mazo Ester, ja tev dzimšanas dienas vispār nebūtu un ja tu vispār nebūtu dzimusi!»

Man piepeši izlauzās raudas — un es šņukstēdama izgrudu: — Ak, mīļā krustmāt, pasaki man, lūdzu, lūdzu, pasaki man — vai tai dienā, kad es piedzimu, nomira mana māmiņa?

—   Nē, — viņa atbildēja. — Nevaicā man vairs neko, bērns!

—   Ak, lūdzu, lūdzu, pastāsti man kaut ko par viņu! Dari to beidzot, mīļā krustmāt, es tevi lūdzu no visas sirds! Ko es viņai nodarīju? Kā es viņu zaudēju? Kāpēc es tik ļoti atšķiros no citiem bērniem, un kāpēc tā ir mana vaina, mīļā krustmāt? Nē, nē, nē, neej projām! Ak, lūdzama, parunā ar mani!

Līdz ar bēdām mani bija sagrābušas arī bailes, un es ieķēros krustmātei kleitā un nometos ceļos viņai līdzās. Visu laiku viņa tika atkārtojusi: «Laid mani!» Taču tagad viņa stāvēja klusēdama.

Krustmātes satutnsušajai sejai bija tāda vara pār mani, ka es apklusu sava jūtu uzliesmojuma asākajā brīdī. Es pastiepu savu mazo, drebošo roku, gribēdama satvert viņas roku vai lūgt viņai piedošanu, cik sirsnīgi vien spētu, taču, sastapusi viņas skatienu, atvilku roku atpakaļ un piespiedu to pie savas pukstošās sirds. Viņa piecēla mani kājās, apsēdās krēslā un, nostādījusi mani sev priekšā, lēni sacīja saltā, neskanīgā balsī — vēl šobrīd redzu viņas savilktās uzacis un izstiepto pirkstu:

—   Tava māte, Ester, ir tavs negods, un tu biji viņas negods. Pienāks laiks — un tas pienāks jo drīz —, kad tu to sapratīsi labāk un izjutīsi to tā, kā spēj vienīgi sieviete. Es viņai esmu piedevusi to pārestību, ko viņa man nodarīja, — tomēr viņas seja neatmaiga, — un to vairs nepieminu, kaut gan šī pārestība bija lielāka, nekā tu jebkad spēsi saprast, nekā spēs saprast jebkurš cits, iz-

ņemot mani, cietēju. Lūdz dievu, tu, nelaimīgā meitene, kas bāreņos atstāta un kaunā iegrūsta jau kopš pirmās no šīm ļaunajām gadadienām, lūdz ik dienu par sevi, lai citu grēki nenāk pār tavu galvu, kā sacīts rakstos!

Aizmirsti savu māti un ļauj viņu aizmirst arī citiem, kas ar to izdarīs vislielāko pakalpojumu viņas nelaimīgajam bērnam. L'n tagad ej!

Tomēr, pirms es paspēju sakustēties — jo es biju gluži kā sastingusi —, viņa mani vēl aizturēja un piebilda:

— Padevība, pazemība, uzcītīgs darbs — tikai ar to var izpirkt dzīvi, kas sākusies zem tik melnas ēnas. Tu atšķiries no citiem bērniem, Ester, tāpēc ka neesi dzimusi kā viņi — likumīgā grēkā un dieva dusmās. Tu esi šķirta no citiem.

Es uzgāju savā istabā, ielīdu gultā, piespiedu lelles vaigu pie savējā, kas bija slapjš no asarām, un, turēdama savu vienīgo draudzeni cieši sev klāt, raudāju, līdz aizmigu. Lai cik vārgi es spēju izprast pati savas bēdas, es tomēr sapratu, ka nekad nevienam neesmu nesusi prieku un ka nevienam pasaulē nenozīmēju to, ko man nozīmēja Dollija.

Ak vai, šīs garās stundas, ko mēs pēc tam pavadījām divatā, šīs neskaitāmās reizes, kad es atkārtoju lellei savas dzimšanas dienas stāstu un uzticēju tai savu apņemšanos pūlēties, cik vien būs manos spēkos, lai izpirktu grēku, kurā esmu dzimusi (un kura dēļ jutos gan vainīga, gan nevainīga), un censties augt čaklai, pieticīgai un lēnprātīgai, darīt kādam labu un iegūt kāda mīlestību, ja tas būtu iespējams! Es ceru, ka šīs manas asaras, kas nāk līdzi atmiņām, nav izdabāšana savām kaprīzēm. Es jūtos ļoti pateicīga liktenim, mana sirds ir priecīga, bet es nekā nevaru darīt, ja tās kāpj un kāpj man acīs.

Nu tā! Tagad es esmu tās noslaucījusi un varu atkal turpināt, kā pieklājas.

Pēc šīs dzimšanas dienas es tik ļoti jutu, ka atstatums starp mani un krustmāti pieaudzis, un tik ļoti apzinājos, ka aizņemu viņas namā vietu, kurai būtu vajadzējis palikt tukšai, ka tagad man bija vēl jo grūtāk viņai tuvoties, kaut gan sirdī es jutos viņai daudzkārt pateicīgāka nekā agrāk. To pašu es jutu pret savām skolasbiedrenēm; to pašu es jutu pret misis Reičelu, kas bija atraitne, un, ak jā, pret viņas meitu, ar kuru viņa tā lepojās un kura ik pārnedēļas ieradās viņu apciemot. Es turējos ļoti noslēgta un klusa un centos būt ļoti čakla.

Kādā saulainā pēcpusdienā, kad es biju pārnākusi no skolas un ar grāmatām un portfeli, kā parasti, kāpu augšup uz savu istabu, vērodama garo ēnu sev blakām, mana krustmāte palūkojās pa viesistabas durvīm un pasauca

mani atpakaļ. Redzēju, ka kopā ar viņu ir kāds svešinieks, un tas patiešām bija ļoti neparasti. Tas bija korpulents svarīga izskata kungs, ģērbies viscaur melnā, ar baltu kravati, lielu zelta pulksteni, zelta pensneju un lielu zīmoggredzenu uz mazā pirkstiņa.

—   Sis ir tas bērns, — krustmāte paklusi sacīja. Tad savā ierasti bargajā izteiksmē teica: — Tā ir Estere, ser.

Kungs pacēla pensneju, lai aplūkotu mani, un teica:

—    Panāc tuvāk, mīļā! — Viņš paspieda man roku un sacīja, lai es noņemot cepuri, un visu laiku nenolaida acis no manis. Kad biju izdarījusi teikto, viņš novilka:

—   A! — un pēc tam sacīja: — Jā! — Un tad, noņēmis pensneju un ielicis to sarkanā futrālī, viņš atlaidās atzveltnes krēslā un, virpinādams futrāli abās rokās, pamāja ar galvu pret krustmāti. Tad krustmāte teica: — Tu vari iet augšā, Ester! — un cs pakniksēju pret svešo kungu un devos projām.

Šķiet, tas bija pēc diviem gadiem, kad man jau bija gandrīz četrpadsmit gadu, — tas briesmīgais vakars, kad mēs ar krustmāti sēdējām pie kamīna. Es lasīju viņai priekšā, un viņa klausījās. Es biju nokāpusi lejā pulksten deviņos, tāpat kā ik vakarus, lai lasītu viņai priekšā Bībeli, un pašreiz lasīju Jāņa evaņģēlijā, kā mūsu Pestītājs rakstījis ar pirkstu smiltīs, kad pie viņa atveduši grēcīgo sievieti:

—   «Kad nu tie uzstāja viņam ar savu jautāšanu, viņš pacēla galvu un sacīja: — Kas no jums ir bez grēka, tas lai pirmais met akmeni uz viņu!»

Te man vajadzēja pārtraukt, jo krustmāte strauji piecēlās, piespieda roku pie galvas un briesmīgā balsī izkliedza vārdus no gluži citas Bībeles vietas:

—   «Tad nu esiet nomodā! Ka tas, piepeši nākdams, jūs neatrod guļam! Bet, ko es jums saku, to es saku visiem: esiet nomodā!»

Tā viņa brīdi stāvēja man priekšā, atkārtodama šos vārdus, tad piepeši nokrita uz grīdas. Man nevajadzēja kliegt pēc palīga: viņas balss bija aizskanējusi pa visu māju un kļuvusi dzirdama pat uz ielas.

2

33

Krustmāti noguldīja gultā. Tur viņa nogulēja vairāk nekā nedēļu, ārēii maz pārvērzdamās, un sejā viņai visu laiku gluži kā iegravēta valdīja tā pati vecā, skaistā, bargi apņēmīgā Izteiksme, ko es tik labi pazinu. Neskaitāmas reizes gan dienu, gan nakti es kļāvu galvu pie spilvena viņai līdzās, lai viņa labāk varētu saklausīt manus

čukstus, un skūpstīju viņu, pateicos viņai, aizlūdzu par viņu, lūdzu viņas svētību un piedošanu, lūdzos, lai viņa dod jel mazāko zīmi, ka pazīst vai dzird mani. Nē, nē, nē. Krustmātes seja palika nekustīga. Līdz pašām beigām — un arī pēc tam — viņas bargā izteiksme neatmaiga.

Dienu pēc manas nabaga krietnās krustmātes bērēm atkal ieradās kungs melnajās drēbēs ar balto kaklautu. Misis Reičelu atsūtīja man pakaļ, un es sastapu viesi turpat, kur iepriekšējā reizē, it kā viņš nemaz nebūtu gājis projām.

—  Mans vārds ir Kendžs, — viņš teica, — varbūt tu mani atceries, bērns: «Kendžs un Kārbojs», Linkolna advokātu korporācija.

Es atbildēju, ka atceros viņu reiz iepriekš redzējusi.

—   Lūdzama, sēdies — šeit, man blakām. Nekrīti izmisumā, tas neko nelīdzēs. Misis Reičela, jūs labi pārzinājāt nelaiķes mis Bārberijas mantas stāvokli un zināt, ka viņas naudas līdzekļi beidz pastāvēt līdz ar viņu, un šī te jaunā dāma, kopš viņas mātesmāsa ir mirusi…

—  Mana mātesmāsa, ser!

—   Nudien, nav nozīmes turpināt spēli, ja tā vairs nenes nekāda labuma, — rāmi sacīja misters Kendžs. — īstenā mātesmāsa, kaut arī likums jūs nesaista. Nekrīti izmisumā! Neraudi! Nedrebi! Misis Reičela! Mūsu jaunā draudzene, protams, ir dzirdējusi par šo… par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»?

—  Nekad, — atbildēja misis Reičela.

—   Vai tiešām iespējams, — neatlaidās misters Kendžs, atkal paceldams pensneju, — ka mūsu jaunā draudzene — tak, lūdzama, nekrīti izmisumā! — nekad nav * dzirdējusi par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»?

Es papurināju galvu, pat neapjauzdama, ko šie vārdi nozīmē.

—   Nav dzirdējusi par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu»? — atkartoja misters Kendžs, raudzīdamies manī pāri pensnejam un lēni griezdams futrāli daudz reižu apkārt, it kā mīlinādamies ar to. — Nav dzirdējusi par vienu no lielakajam Lorda kanclera tiesas prāvām? Par prāvu «Džāndiss pret Džāndisu», lielo., lielu… sava veida lielu pieminekli Lorda kanclera tiesas praksei? Kurā — es teiktu — ikkatrs sarežģījums, ikkatra nejaušība, ikkatrs meistarīgs izdomājums, ikkatra procedūras forma, ko vien šī tiesa pazīst, tiek pārcilāta vēl un vēl*

reiz no jauna? Tā ir prāva, kas nespētu pastāvēt nekur citur ārpus šīs brīvās un lielās valsts robežām. Varu sacīt, ka kopējās izmaksas Džāndisu prāvā, misis Reičela, — laikam gan viesis griezās pie viņas tāpēc, ka es nelikos pietiekami uzmanīga, — šobrīd sasniegušas se-šus lidz sep-tiņ-des-mit tūkstošus mārciņu— noteica misters Kendžs, atlaizdamies dziļāk krēslā.

Es smagi izjutu savu nezināšanu, bet ko es varēju darīt? Man šis temats bija tik absolūti svešs, ka es arī tagad neko nesapratu.

—   Un viņa patiesi nekad nav dzirdējusi par šo prāvu? — teica misters Kendžs. — Apbrīnojami!

—   Mis Bārberija, ser, kura šobrīd atrodas starp debesu eņģeļiem…

—   Cerēsim, protams, cerēsim, — laipni iestarpināja misters Kendžs.

—   …vēiējās, lai Estere zinātu vienīgi to, kas viņai noderīgs. Un nekas ārpus tā viņai šeit nav nedz mācīts, nedz stāstīts, — paskaidroja misis Reičela.

—   Lūk, kā! — noteica misters Kendžs. — Visā visumā tas ir gluži saprātīgi. Bet nu pie lietas! — Un viņš pagriezās pret mani: — Tā kā mis Bārberija, tava vienīgā radiniece (tas ir, pēc būtības, jo esmu spiests atzīmēt, ka pēc likuma tev radinieku nav), ir mirusi un tā kā, gluži dabiski, nevar gaidīt, lai misis Reičela…

—   Ak dieviņ, nē! — steigšus iestarpināja misis Reičela.

—   Saprotams! — piekrita misters Kendžs. — …Lai misis Reičela uzņemtos tevis audzināšanu un uzturēšanu (ļoti lūdzu, nekrīti izmisumā), tev pienākas vēlreiz uzklausīt piedāvājumu, ko man bija uzticēts izteikt mis Bārberijai pirms diviem gadiem, un, kaut gan toreiz tas tika noraidīts, skumjā apstākļu pārmaiņa, kas tagad notikusi, liek to atkārtot no jauna. Tātad, ja es atzīšos, ka prāvā «Džāndiss pret Džāndisu» un arī ārpus tās pārstāvu augsti humānu un tai pašā laikā neparastu cilvēku, vai ar to būšu kompromitējis sevi ar profesionālās piesardzības robežu pārkāpšanu? — misters Kendžs vaicāja, atkal atlaizdamies sēdeklī un rāmi lūkodamies uz mums abām.

3*

15

Šķiet, ka vairāk par visu citu viņam patika klausīties pašam savā balsī. Par to es nebrīnītos, jo šī balss bija sulīga un samtaina un katram vārdam piešķīra īpaši svarīgu skanējumu. Viņš klausījās sevī ar acīm redzamu

apmierinātību un brīžiem ar galvu viegli māja takti pats savai mūzikai vai arī noapa|oja teikuma beigas ar delnas kustību. Viņš atstāja milzu iespaidu uz mani — pat tobrīd, kad es vēl nezināju, ka viņš veido sevi pēc ievērojamā lorda — sava klienta — ģīmja un līdzības un ka viņu parasti dēvē par Daiļrunīgo Kendžu.

—   Misters Džāndiss, — viņš turpināja, — zinādams mūsu jaunās draudzenes — es teiktu, bezcerīgo — stāvokli, piedāvā viņai vietu pirmklasīgā iestādē, kur viņa pabeigtu izglītību, kur tiktu nodrošinātas viņas dzīves ērtības, kur tiktu ņemtas vērā viņas saprātīgās vēlmes, kur viņa taptu lieliski apmācīta savu pienākumu veikšanai tajā dzīves jomā, kurp — sacīsim, liktenim? — labpaticies viņu aicināt.

Mana sirds bija tik pārpilna gan no tā, ko viņš teica, gan no tā, cik iespaidīgi viņš to teica, ka es nespēju izsacīt ne vārda, kaut arī centos to darīt.

—   Misters Džāndiss, — viņš runāja tālāk, — neizvirza nekādus noteikumus, vienīgi izsaka cerību, ka mūsu jaunā draudzene neatstās iepriekšminēto iestādi bez viņa zināšanas un piekrišanas. Ka viņa uzcītīgi nodosies to māku un gudrību apguvei, no kuru izmantošanas būs pilnībā atkarīga viņas tālākā dzīve. Ka viņa ies goda un tikuma ceļu un … un … tā tālāk.

Es spēju pateikt vēl mazāk nekā iepriekš.

—   Nu, ko par to saka mūsu jaunā draudzene? — misters Kendžs turpināja. — Nevajag steigties, nevajag steigties! Es gaidu viņas atbildi. Bet nevajag steigties!

Ko uz šādu piedāvājumu mēģināja atbildēt nabaga jautātā, nav nozīmes atkārtot. Ko viņai izdevās atbildēt, to varētu vieglāk pārstāstīt, ja būtu vērts to darīt. Ko viņa juta un jutīs līdz savai pēdējai stundai, es nespētu izstāstīt nekad.

Sī saruna notika Vindzorā, kur biju pavadījusi (vismaz cik man pašai zināms) visu līdzšinējo dzīvi. Tieši pēc nedēļas, bagātīgi nodrošināta ar visu nepieciešamo, es pasta karietē devos no turienes projām uz Redingu.

Misis Reičela bija pārāk krietna, lai šķiroties ļautu vaļu jūtām, bet es nebiju tik krietna un rūgti raudāju. Es domāju, ka tik daudzos gados man būtu vajadzējis viņu labāk iepazīt, būtu vajadzējis iekarot viņas mīlestību kaut vai tik daudz, lai šobrīd viņa justu žēlumu. Kad viņa uz atvadām uzspieda man uz pieres vienu vēsu skūpstu kā paļāsi no akmens lieveņa — todien turējās

3b bargs sals —, es jutos tik nožēlojama un mani mocīja tādi pašpārmetumi, ka pieplaku viņai un sacīju — tā ir mana vaina, ja viņa tik viegli spēj atvadīties no manis.

—   Nē, Ester, — viņa atbildēja. — Tā ir tava nelaimei

Kariete stāvēja pie mazajiem dārza vārtiņiem — mēs

bijām iznākušas ārā tikai tad, kad dzirdējām riteņu troksni, — un tā es šķīros no viņas ar bēdpilnu sirdi. Viņa iegāja atpakaļ mājā, pirms vēl mani saiņi bija uzcelti uz karietes jumta, un aizvēra durvis. Kamēr vien spēju saskatīt māju, es pa logu raudzījos atpakaļ asaru aizmiglotām acīm. Krustmāte bija atstājusi misis Reičelai visu nelielo īpašumu, kas viņai piederēja, drīzumā vajadzēja notikt izpārdošanai, un kāds vecs kamīna paklājs ar rozēm, kas man allaž bija licies pirmais, ko šai pasaulē esmu ieraudzījusi, karājās ārā, salā un sniegā. Pirms pāris dienām es biju ietinusi savu veco, mīļo lelli viņas pašas šallē un klusītēm apglabājusi viņu — man gandrīz kauns to stāstīt — dārza smiltājā zem koka sava agrākā loga priekšā. Man vairs nebija cita biedra kā vienīgi putniņš, ko es vedu būrī sev līdzi.

Kad māja bija nozudusi skatienam, es sēdēju, nolikusi būri ar putniņu sālmos sev pie kājām, izstājusies uz zemā sēdekļa, lai varētu skatīties pa augsto logu, un vēroju sarmotos kokus, kas atgādināja brīnišķus špata darinājumus, laukus, ko iepriekšējās nakts sniegs bija darījis līdzenus un baltus, sauli, kura sarkani kvēloja, bet gaužām skopi dalīja siltumu, un ledu, tumšu kā metāls tais vietās, kur slidotāji un slidinātājies noberzuši sniega virskārtu. Karietē uz pretējā sola sēdēja kāds kungs, kurš savos daudzajos apmetņos izskatījās milzīgi liels, taču viņš raudzījās ārā pa otru logu un neveltīja man nekādu uzmanību:

Es domāju par savu mirušo krustmāti, par to vakaru, kad biju lasījusi viņai priekšā, par viņas stingro un bargo sejas izteiksmi, kad viņa bija gulējusi gultā, par svešo vietu, uz kuru devos, par cilvēkiem, kurus tur sastapšu, un par to, kādi tie būs un ko tie man sacīs; tad piepeši kāda balss tepat karietē lika man stipri satrūkties.

—   Kāda velna pēc tu raudi? — tā sacīja.

Es biju tā pārbijusies, ka nevarēju attapties un spēju atbildēt tikai čukstus: — Vai es, ser? — Jo es, protams, zināju, ka jautātājs varēja būt vienīgi kungs daudzajos apmetņos, kaut arī viņš joprojām raudzījās ārā pa logu.

—   Jā, tu, — viņš teica, pagriezies pret mani.

—  Es nezināju, ka raudu, ser… — es stomījos.

—   Bet tu to dari! — kungs teica. — Paskat šurp! — Viņš paliecās man preti no karietes viņējā kakta, nobrauca ar vienu no savām lielajām zvērādas aprocēm man gar acīm (nenodarot sāpes) un parādīja man, ka tā ir slapja.

—   Re nu! Tagad tu zini, ka raudi, — viņš teica. — Vai ne?

—  Jā, ser, — es atbildēju.

—  Un par ko tu raudi? — kungs jautāja. — Vai tu negribi braukt uz turieni?

—   Uz kurieni, ser?

—   Uz kurieni? Nu, uz turieni, kurp tu brauc, — kungs atteica.

—   Es ]oti priecājos, ka braucu uz turieni, ser, — es atbildēju.

—  Nu redzi nu! Tad rādi priecīgu seju! — viņš teica.

Man viņš likās ļoti dīvains, vismaz tas, ko es spēju no

viņa saskatīt, bija ļoti dīvains, jo viņš bija ievīstījies līdz pat zodam un viņa seju gandrīz pilnīgi aizsedza zvērādas cepure ar platām zvērādas sloksnēm galvas abās pusēs, kas zem zoda bija sastiprinātas kopā, tomēr es atkal nomierinājos un nejutu bailes no viņa. Tāpēc es viņam pastāstīju, ka raudājusi droši vien esmu mirušās krustmātes dēļ un tāpēc, ka misis Rcičela šķīrās no manis bez žēluma.

—  Pie velna misis Reičelu! — teica svešais kungs. — Lai viņa lido prom pa vējam uz slotaskāta!

Tagad man patiesi kļuva bail no viņa — un es pavēros viņā ar lielu izbrīnu. Taču man šķita, ka viņam ir laipnas acis, kaut arī viņš turpināja klusi šķendēties un apveltīt misis Reičelu nelāgiem vārdiem.

Pēc neilga brītiņa viņš atsedza savu virsējo apmetni, kas man izskatījās tik liels, ka tajā varētu ietīt vai visu karieti, un iebāza roku dziļi kādā sānu kabatā.

—   Paskaties šurp, — viņš teica. — Sajā papīrā… — (tas bija glīti salocīts) — ir gabals labākā augļu pudiņa, kādu var nopirkt par naudu, — cukurs virspusē veselu collu biezs kā jēra ciskai tauki. Un te ir viens mazs pīrādziņš (īsts dārgakmens gan pēc lieluma, gan labuma), Cepts Francijā. Kā tev šķiet, ar ko tas pildīts? Ar treknu zosu aknām. Tas tik ir pīrāgsl Nu, tā ka tu tagad tos abus apēstu!

—       Paldies, ser, — es atbildēju, — pateicos jums no sirds, bet ceru, ka neņemsiet ļaunā — man šāds ēdiens par stipru.

—  Atkal nekā! — kungs noteica — es to galīgi nesapratu — un izmeta abus pa logu.

Viņš vairs neatsāka runāt ar mani, līdz izkāpa ārā no karietes pavisam netālu no Redingas; tur viņš pamācīja mani, lai esmu laba meitene, uzcītīgi mācos, un paspieda man roku. Jāatzīstas, ka pēc viņa izkāpšanas es sajutu atvieglojumu. Mēs viņu atstājām pie ceļastaba. Vēlāk es daudzkārt gāju šim stabam garām un allaž atcerējos savu ceļabiedru, gandrīz vai klusībā cerēdama, ka viņu satikšu. Taču tas nekad nenotika, un, laikam ritot, viņš pagaisa no manām domām.

Kad kariete apstājās, pa logu ieskatījās kāda ļoti kārtīga izskata dāma un teica:

—  Mis Donija.

—   Nē, kundze, Estere Samersone.

—   Pareizi, — sacīja pienācēja, — mis Donija.

Tagad es sapratu, ka viņa nosaukusi man pati savu vārdu, un lūdzu mis Doniju piedot manu kļūdu, tad pēc viņas lūguma norādīju uz saviem saiņiem. Pēc ļoti kārtīga izskata kalpones norādījuma tie tika aiznesti pie kādas ļoti mazas, zaļas karietes, tad mis Donija, kalpone un es iekāpām tajā un braucām projām.

—  Tev viss ir sagatavots, Ester, — teica mis Donija,

—   un tavas turpmākās gaitas sīki saskaņotas ar tava aizbildņa mistera Džāndisa iecerēm.

—   Ar… ko, jūs teicāt, kundze?

—  Ar tava aizbildņa mistera Džāndisa iecerēm, — atkārtoja mis Donija.

Es jutos tik apmulsusi, ka mis Donija, noraizējusies, vai stiprais sals man nav aizrāvis elpu, pasniedza man pudelīti ar ožamo sāli.

—  Vai jūs pazīstat manu aizbildni misteru Džāndisu, kundze? — pēc ilgas vilcināšanās es pavaicāju.

—   Personiski ne, Ester, — atbildēja mis Donija,

—   tikai ar viņa Londonas advokātu kantora — «Kendža un Kārboja» — starpniecību. Misters Kendžs ir izcila persona. Apbrīnojami daiļrunīgs cilvēks. Daži no viņa runu periodiem ir gluži majestātiski!

Es jutu, ka viņai taisnība, taču pārliecīgajā apmulsumā nespēju daudz par to domāt. Manu apmulsumu vēl pastiprināja negaidīti ātrā ierašanās paredzētajā vietā, iekams es biju paguvusi attapties, — un nemūžam es neaizmirsīšu, cik tajā pēcpusdienā Grīnlīfā (mis Donijas mājās) viss šķita neapjaušams un nereāls!

Tomēr drīz es tur pieradu. Pēc neilga laika es biju tā pieskaņojusies Grīnlīfas ieražām, ka šķitu dzīvojam tur jau krietni sen un vecā dzīve pie krustmātes man drīzāk likās kā sapnis, nevis aizgājusi īstenība. Nekas, šķiet, nevarēja būt precīzāks un kārtīgāks par dzīvi Grīnlīfā. Ikkatram sīkumam bija iedalīta sava vieta pulksteņa rādītāju diennakts ce|ojumā, un viss tika darīts tieši savā noteiktajā brīdī.

Mēs te bijām divpadsmit internāta iemītnieces, un mis Donijas bija veselas divas — dvīņumāsas. Man darīja zināmu, ka drīz vien man vajadzēs pašai sevi uzturēt, veicot guvernantes pienākumus, un man ne vien iemācīja visu, kas Grīnlīfā tika mācīts, bet drīz vien arī aicināja mācīt to pārējām. Kaut gan visādā citā ziņā pret mani izturējās tāpat kā pret jebkuru citu audzēkni, šī vienīgā atšķirība tika ievērota jau no paša sākuma. Pakāpeniski iemācījusies vairāk, es sāku arī vairāk mācīt citām, un tā pēc zināma laika man bija krietni daudz darba, un tas man ]oti patika, jo manas mijās meitenes tādējādi man vairāk pieķērās. Visbeidzot, tiklīdz kāda no jaunatnācējām ieradās mazliet nomākta un nelaimīga, droši bija sagaidāms — nudien pati nezinu, kāpēc, — ka viņa kļūs mana draudzene, un tā turpmāk vias jauniņās tika uzticētas manai gādībai. Viņas teica, ka eš esot tik ļoti laipna, bet man jāsaka — tieši viņas jaū bija tādas! Es bieži domāju par savu apņemšanos, kas bija radusies toreiz, manā dzimšanas dienā, — censties būt čaklai, pieticīgai un uzticamai, darīt kādam labu un iegūt kāda mīlestību, ja tas būtu iespējams, un no visas tiesas man gandrīz bija kauns, ka esmu darījusi tik maz un ieguvusi tik daudz.

Grīnlīfā es pavadīju sešus laimīgus, mierīgus gadus. Savā dzimšanas dienā es nevienā sejā, lai slavēta debess, netiku lasījusi, ka labāk būtu, ja es nekad nebūtu dzimusi. Kad šī diena pienāca, tā man atnesa tik daudz sirsnības apliecinājumu, ka mana istaba stāvēja izrotāta ar tiem no Jaungada līdz nākamiem Ziemsvētkiem.

Tajos sešos gados es nekad nebiju nekur projām, vienīgi brīvlaikā reizēm apciemoju kādu no apkārtnes iedzīvotājiem. Apmēram pusgadu pēc ierašanās es, paklausīdama mis Donijas padomam, ar viņas gādību parādīju pienācīgo cieņu misteram Kendžam un aizrakstīju viņam včstuli, lai pasacītu, ka jūtos laimīga un pateicīga. Toreiz es saņēmu formālu atbildi, kas apstiprināja vēstules saņemšanu, līdz ar piebildi: «Saņemtās ziņas saturs pienācīgā drīzumā tiks darīts zināms mūsu klientam.» Pēc tam man reizēm gadījās dzirdēt mis Doniju ar māsu runājam, cik kārtīgi tiekot maksāti mani rēķini, un apmēram divas reizes gadā es uzdrīkstējos uzrakstīt līdzīga satura vēstuli. Ar nākamo pastu es vienmēr saņēmu uz mata tādu pašu atbildi tādā pašā noapaļotā rokrakstā; «Kendža un Kārboja» paraksts zem tās bija rakstīts ar citu, droši vien paša Kendža, roku.

Cik dīvaini man liekas, ka tagad jāraksta tas viss par sevil It kā viss šis stāsts būtu manas dzīves stāstsl Taču drīz mana necilā persona pazudīs aiz citu mugurām.

Sešus mierīgus gadus (šķiet, ka saku to jau otru reizi) biju pavadījusi te, Grīnlīfā, vērodama apkārtējās meitenēs gluži kā spogulī ikvienu posmu no manis pašas augšanas laika un pārvērtībām, un tad reiz kādā novembra ntā saņēmu šo vēstuli. Datumu es izlaidīšu.

«Oldskvērs, Linkolna korporācija Prāva «Džāndiss pret Džāndisu»

Mis Esterei Samersonei

God. j-kdzel

Tā kā mūsu klients mist. Džāndiss ir sagatavojies uzņemt savā namā pēc L. kanci, tiesas lēm. šīs tiesas aizbilstamo, kam viņš vēlas nodrošināt pienācīgu sabiedrību, viņš liek Jums darīt zināmu, ka priecātos saņemt Jūsu pakalpojumus iepriekšmin. lietā.

Mēs esam nokārtojuši Jūsu pārbraukšanu — bez maksas — ar karieti pīkst. 8 no Redingas nāk. pirmd. no rīta līdz Londonai, Pikadillijai, Baltā Zirga Pagrabam, kur gaidīs viens no mūsu ierēdņiem, lai nogādātu Jūs uz mūsu iestādi, kā min. iepr.

Paliekot, j-kdze, Jūsu padevīgais sulainis, «Kendžs un Kārbojs».»

Ai, nekad un nemūžam es neaizmirsīšu to satraukumu, kādu šī vēstule izraisīja visā mājāl Tas bija tik bezgala sirsnīgi, ka meitenes man tik ļoti pieķērušās, tas bija tik cēlsirdīgi, ka mūsu Tēvs, kas mani nav aizmirsis, darījis manu bārenes taku tik līdzenu un vieglu un licis tik daudzām jaunām sirdīm tiekties pēc manas draudzības, ka es tik tikko spēju to izturēt. Ne jau tāpēc, ka man būtu gribējies, lai viņas mazāk skumst pēc manis, — nē, baidos, ka ne tāpēc, taču manī vienā mutulī sajaucās tik daudz prieka, skumju, lepnuma, gandarījuma un biklas nožēlas, ka šķita — mana sirds nupat lūzīs, kaut gan tā mutuļoja gavilēs.

Vēstule bija brīdinājusi mani par aizbraukšanu tikai piecas dienas iepriekš. Kad nu ik minūte šajās piecās dienās nesa man jaunus mīlestības un draudzības apliecinājumus, kad beidzot pienāca pēdējais rīts un meitenes mani izvadāja pa visām istabām, lai es varētu pēdējo reizi paskatīties uz viņām, kad dažas sauca: — Ester, mīļā, pasaki man ardievas šeit, pie manas gultas, kur tu pirmo reizi mani tik mīļi uzrunāji! — un citas lūdza tikai uzrakstīt viņu vārdus ar veltījumu «Par mīļu piemiņu no Esleres», kad viņas visas saskrēja man apkārt ar atvadu dāvanām un raudādamas pieplaka man klāt, un sauca: — Ko mēs iesāksim, kad mūsu mīļā, mīļā Estere būs projām! — un kad es mēģināju pasacīt viņām, cik iecietīgas un labsirdīgas viņas visas bijušas pret mani, un teicu «paldies» ikvienai no viņām, — ai, cik bezgala pārpilna bija mana sirds!

Un, kad abas mis Donijas šķīrās no manis ar lādu pašu žēlumu kā vismazākā meitene no audzēkņu pulka un kad istabenes teica: — Lai dievs jūs svētī, jaunkundz, kurp vien jūs ietu! — un kad vecais, neglītais, klibais dārznieks, kurš, šķiet, visus šos gadus mani pat lāgā netika pamanījis, elsdams steidzās panākt karieti, lai pasniegtu man mazu ģerāniju pušķīti, un pasacīja, ka es esot bijusi viņa acu gaišums — tik tiešām šis vecais vīrs tā teica! — ai, cik tad vēl jo pārpilnāka bija mana sirdst

Un ko es varēju līdzēt, ja, to visu redzot un vēlāk braucot gar nelielo skolas ēku, kur negaidot ieraudzīju nabaga bērnus stāvam ārpusē un mājam man ar cepurēm un cepurītēm un starp viņiem arī kādu sirmu kungu un dāmu, kuru meitai tiku palīdzējusi mācībās un kuru namā tiku ciemojusies (un kurus visi uzskatīja par lepnākajiem cilvēkiem šajā apkaimē), un viņi visi bez mitas sauca: — Paliec sveika, Ester! Esi laimīga! — ko es varēju līdzēt, ja, karietē sēdēdama, kļuvu pavisam grūtsirdīga

un neskaitāmas reizes atkārtoju: «Ai, cik es esmu pateicīga, cik es esmu pateicīga!»

Taču drīz es, zināms, aptvēru, ka nedrīkstu liet asaras par savu aizbraukšanu pēc visa tā, kas darīts manā labā. Tāpēc es, protams, papūlējos apvaldīt elsas un piespiedu sevi būt mierīgai, daudz reižu atkārtodama: «Ester, tev jāsaņemas! Tā nedrīkst!» Beigu beigās es gluži ciešami atguvu omu, kaut arī baidos, ka tas man prasīja vairāk laika, nekā būtu pieklājies, un, kad biju atvēsinājusi acis ar lavandas ūdeni, vajadzēja jau skatīties pa logu Londonas gaidās.

Es biju pilnīgi pārliecināta, ka mēs jau esam tur, kad bijām vēl desmit jūdzes attālu, un, kad mēs patiesi bijām tur, man šķita, ka nekad nenokļūsim galā. Tomēr, kad kariete sāka kratīties pa akmens bruģi, un jo īpaši tad, kad izskatījās, ka visi citi braucamie drāžas tieši mums virsū un mēs savukārt drāžamies tieši virsū visiem citiem braucamajiem, es sāku ticēt, ka mūsu ceļojums patiesi tuvojas beigām. Ļoti drīz pēc tam mūsu kariete apstājās.

No ietves mani uzrunāja kāds jauns kungs, kas bija ļoti notraipījies ar tinti: — Es esmu ieradies no «Kendža un Kārboja», jaunkundz, no Linkolna korporācijas.

—   Ļoti priecājos, ser, — es sacīju.

Viņš bija ļoti izpalīdzīgs, un, kad viņš bija parūpējies par manu mantu pārnešanu uz ekipāžu un palīdzējis man taja iekāpt, es viņam pavaicāju, vai kaut kur tuvumā izcēlies liels ugunsgrēks. Jo ielas pildīja tik biezi, brūni dūmi, ka tiem tik tikko varēja redzēt cauri.

—   Ak, nē jel, jaunkundz, — viņš teica. — Tā ir Londonas parastā pavadone.

Es nekad par tādu nebiju dzirdējusi.

—   Migla, jaunkundz, — sacīja jaunais kungs.

—   Patiešām! — es izsaucos.

Mēs lēni braucām pa pašām netīrākajām un tumšākajām ielām, kādas jebkad pasaulē redzētas (tā man likās), turklāt tajās valdīja tāds juceklis, ka es nevarēju saprast, kā cilvēks te var saglabāt skaidru galvu, līdz piepeši mūs apņēma negaidīts klusums — mēs izbraucām cauri kādiem veciem vārtiem un tālāk braucām pa klusu laukumu, līdz nonā.cām tā stūrī, kur augšup veda stāvi, plati pakāpieni gluži kā pie baznīcas ieejas. Un tur patiesi bija baznīcas kapsēta — ārpusē zem dažām krusta ejām —, jo pa kāpņu telpas logu es redzēju kapakmeņus.

Tepat blakus bija «Kendža un Kārboja» kantoris. Jaunais kungs aizvadīja mani cauri priekštelpām uz mistera Kendža istabu — tajā neviena nebija — un laipni novietoja man pie kamīna atzveltnes krēslu. Tad viņš pievērsa manu uzmanību nelielam spogulim, kas karājās uz naglas vienā kamīna pusē.

—   Ja jūs gadījumā vēlētos pamest skatienu uz sevi pēc garā ceļa, jaunkundz, — jo jums vajadzēs stāties lorda kanclera priekšā. Protams, tas nav sevišķi nepieciešams, — jaunais kungs pieklājīgi piemetināja.

—   Stāties lorda kanclera priekšā? — es pārjautāju, uz mirkli satrūkusies.

—   Tā ir tīrā formalitāte, jaunkundz, — jaunais cilvēks atbildēja. — Misters Kendžs šobrīd ir tiesā. Viņš lika nodot jums sveicienus, un varbūt jūs vēlētos kādu atspirdzinājumu — (uz maza galdiņa stāvēja cepumi un karafe ar vīnu) — un te varat pāršķirstīt avīzi, — un viņš man pasniedza minēto. Tad viņš sabikstīja kamīnā uguni un atstāja mani vienu.

Viss šķita tik dīvains — un jo dīvaināks tāpēc, ka dienas vietā bija stājusies nakts, sveces dega ar baltu liesmu un izskatījās drēgnas un aukstas, — ka es lasīju avīzē iespiestos vārdus, nekā no tiem nesaprazdama, un dažbrīd pamanīju, ka lasu tos atkārtoti. Tā kā nebija nozīmes šādi turpināt, es noliku avīzi, pametu skatienu spogulī, lai pārliecinātos, ka mana cepure ir kārtībā, un pārlaidu ačis krēslainajai istabai, apbružātajiem, putekļainajiem galdiem, aprakstītu papīru kaudzēm, grāmatu skapim, kas bija pieblīvēts ar tik neizteiksmīga izskata grāmatām, ka citas tik pelēcīgas diez vai būtu iespējams sameklēt. Tad es ļāvu vaļu domām un domāju, domāju, domāju, kamēr uguns kamīnā liesmoja, liesmoja, liesmoja un sveces pilēja un plīvoja, un nebija, ar ko apgriezt tām degļus, — līdz atkal ienāca jaunais kungs ar ļoti netīrām grieznēm; tā pagāja divas stundas.

Beidzot ieradās misters Kendžs. Viņš nebija pārvērties, taču viņu pārsteidza, cik pārvērtusies esmu es, un viņš šķita itin iepriecināts. — Tā kā jūs, mis Samersone, būsiet biedrene jaunajai dāmai, kas šobrīd uzturas lorda kanclera privātajās telpās, — viņš teica, — mēs nospriedām, ka arī jums būtu derīgi atrasties tuvumā. Ceru, ka jūs nemulsinās lorda kanclera klātbūtne?

—   Nē, ser, — es atbildēju, — domāju, ka ne. — Apdomājot to, es patiesi nesapratu, kāpēc tai būtu mani jāmulsina.

Tā nu misters Kendžs pasniedza man elkoni — un mēs izgājām gaitenī, nogriezāmies ap stūri, nonācām lejpus kolonādes un iegājām pa vienām no sānu durvīm. Tad pa gaiteni mēs aizgājām līdz ērti iekārtotai istabai, kur pie spēcīgas, sprēgājošas kamīna uguns stāvēja kāda jauna dāma un jauns kungs. Starp viņiem un kamīnu atradās aizslietnis, un, atbalstījušies uz tā, abi sarunājās.

Kad es ienācu, viņi abi pacēla skatienus pret mani, un es ieraudzīju, ka jaunā dāma, kuras sejā atspīdēja uguns atblāzma, ir īsta skaistule. Kādi kupli, zeltaini mati, kādas maigas, zilas acis, un kāda skaidra, nevainīga, paļāvīga sejas izteiksmei

— Mis Ada, — sacīja misters Kendžs, — lūdzu, iepazīstieties ar mis Samersoni.

Viņa panācās man pretī ar draudzīgu smaidu un sveicienam pastieptu roku, taču tūlīt laikam pārdomāja un noskūpstīja mani. īsi sakot, viņai piemita kaut kas tik dabisks, tik valdzinošs un pievilcīgs, ka brīdi vēlāk mēs jau sēdējām pie loga kamīna uguns gaismā un sarunājāmies tik brīvi un omulīgi, it kā jau sen būtu pazīstamas.

Man gluži kā akmens novēlās no sirds. Cik lieliski bija apzināties, ka viņa spēj man uzticēties, just patiku pret mani! Tas bija tik jauki no viņas un mani tik brīnišķi iedrošināja!

Viņa man pastāstīja, ka jaunais kungs esot viņas attālākas pakāpes brālēns un viņu saucot Ričards Kārstons. Viņš bija glīts jauneklis ar atklātu skatienu un ļoti pievilcīgiem smiekliem; kad jaunā dāma pasauca viņu pie tnums, viņš nostājās līdzās, arī kamīna gaismā, un jautri iesaistījās sarunā kā bezrūpīgs zēns. Viņš izskatījās ļoti jauns, un tobrīd viņam nevarēja dot vairāk par deviņpadsmit gadiem — labi, ja tik daudz, — tomēr viņš bija gandrīz divus gadus vecāks par meiteni. Abi bija bāreņi un (tas man šķita sevišķi pārsteidzoši un dīvaini) līdz šai dienai ne reizi nebija tikušies. Mūsu visu pirmā tikšanās šeit, tik neparastā vietā, deva mums diezgan iemesla sarunām, un mēs arī runājām par to, un uguns, kas vairs nerūca kā iepriekš, zibināja mums pretī savas sarkanās acis kā — Ričarda vārdiem runājot — miegains, vecs kanclera tiesas lauva.

Mēs sarunājāmies paklusi, jo istabā daudz reižu nāca iekšā un gāja ārā kāds kungs pilnā amata ietērpā ar maisiņparūku* galvā; tajos brīžos līdz mums no tālienes atplūda vienmuļa, stiepta skaņa, un viņš teica, ka tur viens no mūsu prāvas advokātiem lasot savu runu lordam kancleram. Viņš paskaidroja misteram Kendžam, ka pēc piecām minūtēm kanclers būšot klāt; itin drīz mēs dzirdējām ārpusē rosību, soļu trokšņus, un misters Kendžs teica, ka tiesa pārtraukusi darbu un viņa gaišība lords kanclers esot blakusistabā.

Gandrīz tajā pašā mirklī kungs ar maisiņparūku atvēra durvis un lūdza misteru Kendžu ienākt. Pēc šī aicinājuma mēs visi iegājām blakusistabā, pa priekšu palaižot misteru Kendžu ar manu mīļo draudzeni — es nevaru atturēties no šī vārda, jo tagad man tas padodas tik bezgala dabiski, — un tur, viscaur melnā tērpies, atzveltnes krēslā pie galda līdzās kamīnam sēdēja viņa gaišība lords kanclers; viņa amata tērps, ko rotāja skaistas zeltītu mežģīņu apmales, gulēja nomests uz cita krēsla. Kad ienācām, viņš uzmeta mums pētošu skatienu, tomēr viņa izturēšanās bija gan izsmalcināta, gan laipna.

Kungs ar maisiņparūku nolika uz viņa gaišības galda žūksni papīru, un viņa gaišība, izvēlējies vienu no tiem, sāka šķirstīt lapas.

—   Mis Klēra, — teica lords kanclers. — Mis Ada Klēra?

Misters Kendžs steidzās iepazīstināt, un viņa gaišība

palūdza meiteni apsēsties viņam blakām. To, ka jaunā paziņa viņu sajūsminājusi un ieinteresējusi, acumirkli ievēroju pat es. Mani aizskāra tas, ka šāda bezjūtīga, kancelejiska vieta itin kā pārstāv tik daiļas, jaunas būtnes mājas. Lords Augstais kanclers pat vislabākajā formā šķita gauži nožēlojams aizstājējs vecāku mīlestībai un lepnumam.

—   Džāndiss, par kuru ir runa, — teica lords kanclers, joprojām šķirstīdams lapas, — ir Džāndiss no Saltā Nama.

—   Džāndiss no Saltā Nama, milord, — atkārtoja misters Kendžs.

—   Drūms nosaukums, — teica lords kanclers.

—  Taču vieta šobrīd nav drūma, milord, — sacīja misters Kendžs.

—   Un šis Saltais Nams, — turpināja viņa gaišība, — atrodas…

—   Hārfordšīrā, milord.

—  Misters Džāndiss no Saltā Nama nav precējies? — jautāja viņa gaišība.

—   Nē, milord, — atbildēja misters Kendžs.

Sekoja klusuma brīdis.

—  Vai jaunais misters Ričards Kārstons ir šeit? — noprasīja lords kanclers, paskatīdamies uz minēto.

Ričards paklanījās un panācās uz priekšu.

—   Hml — norūca lords kanclers, joprojām šķirstīdams lapas.

—   Misters Džāndiss no Saltā Nama, milord, — misters Keņdžs paklusām piemetināja, — ja drīkstu atgādināt jūsu gaišībai, ir parūpējies par piemērotu biedreni…

—   Misteram Ričardam Kārstonam? — man šķiet (taču apgalvot neņemos), ka dzirdēju viņa gaišību atjautājam tikpat klusi un ar smaidu sejā.

—   Mis Adai Klērai. Tā ir šī jaunā dāma. Mis Samersone.

Viņa gaišība pārlaida man iecietīgu skatienu un atbildēja uz manu reveransu ar žēlīgi laipnu mājienu.

—   Alis Samersone laikam nav saistīta radniecībā ar nevienu no prāvas pusēm?

—   Nē, milord.

Misters Kendžs paliecās uz priekšu, pirms vēl bija izrunājis vārdu līdz galam, un kaut ko pačukstēja. Viņa gaišiba, raudzīdamies savos papīros, klausījās, reizes divas vai trīs pamāja ar galvu, pāršķīra vēl dažas lapas un vairs neskatījās uz manu pusi līdz pat mūsu aiziešanai.

Misters Kendžs tagad kopā ar Ričardu atkāpās turp, kur stāvēju es, pie durvīm, atstājot manu mīluli (šis vārds man padodas tik dabiski, ka es tur atkal nekā nevaru darīt) sēžam līdzās lordam kancleram, un gaišība kādu laiku divatā sarunājās ar viņu; vēlāk viņa man pastāstīja, ka lords kanclers jautājis, vai viņa esot labi padomājusi par izteikto priekšlikumu un vai viņa domājot, ka būšot laimīga, dzīvodama mistera Džāndisa Saltā Nama pajumtē, un kāpēc viņa tā domājot. Pēc neilga laiciņa viņš galanti piecēlās un lāva viņai iet un tad pāris minūšu sarunājās ar Ričardu Kārstonu; to viņš darīja neapsēdies, kājās stāvēdams, un visumā izturējās krietni brīvāk un ne tik manierīgi — it kā joprojām, par spīti savatn lorda kanclera stāvoklim, zinātu, kā vislabāk atraisīt tāda jaunekļa vaļsirdību.

—   Nu tā! — viņa gaišība noteica skaļi. — Es izdošu pavēli. Misters Džāndiss no Saltā Nama ir izvēlējies, cik varu spriest, — te nu viņš beidzot paskatījās uz mani, — ļoti labu biedreni jaunajai dāmai, un viss šķiet nokārtots tik atzīstami, cik šajos apstākļos iespējams.

Viņš ar laipnu žestu ļāva mums iet, un mēs visi izgājām ārā, juzdamies viņam pateicīgi par patīkamo un draudzīgo izturēšanos, kas ne mazākā mērā nebija apdraudējusi viņa pašcieņu — drīzāk, mums šķita, to vairojusi.

Kad nokļuvām zem kolonādes, misters Kendžs atcerējās, ka viņam brīdi jāaiziet atpakaļ noskaidrot kādu jautājumu, un atstāja mūs stāvam miglā pie durvīm, kur kariete un sulaiņi gaidīja iznākam lordu kancleru.

—   Tā, — noteica Ričards Kārstons, — tas nu būtu cauri! Un kurp mēs dodamies tālāk, mis Samersone?

—  Vai tad jūs nezināt? — es vaicāju.

—  Nepavisam ne, — viņš atbildēja.

—   Un vai jūs arī nezināt, mana mīļā? — es jautāju Adai.

—   Nē! — viņa teica. — Un jūs arī ne?

—   Man nav ne jausmas! — es sacīju.

Mēs visi saskatījāmies, gandrīz iesmiedamies par to, ka esam kā bērni meža vidū, un tad pie mums ļoti manierīgi, ar smaidu un reveransiem pienāca kāda sīka, veca, dīvaina sieviņa ar nošķiebušos cepuri galvā un tīkla somiņu rokā.

—   O! — viņa teica. — Džāndisa prāvas aizbilstamie! Ļo-ti priecājos par godu jūs sastapt! Laba zīme jaunībai un cerībai, un skaistumam, ka tie nokļūst šai vietā un nezina, kas gaidāms tālāk!

—   Jukusi! — nočukstēja Ričards, nedomādams, ka sieviņa var viņu sadzirdēt.

—   Pareizi! Jukusi gan, jaunskungs, — viņa atbildēja tik aši, ka Ričards palika stāvam kā apstulbis. — Es pati reiz biju prāvas aizbilstamā. Tolaik es nebiju jukusi! — Viņa zemu kniksēja un smaidīja pēc katra īsā teikuma. — Man bija jaunība un cerība. Šķiet, arī skaistums. Maz no tā visa vairs labuma! Neviens no šiem trim tnani ne glāba, ne pestīja. Man ir tas gods apmeklēt Lorda kanclera tiesu regulāri. Ar saviem dokumentiem. Es gaidu spriedumu. Drīz. Pastarās tiesas dienā. Esmu izzinājusi, ka sestais zīmogs, kas minēts Atklāsmes grāmatā, ir tiesas Lielais zīmogs.* Tas stāv atdarīts jau ilgu laiku! Lūdzami, pieņemiet manu svētību!

Tā kā Ada likās mazliet sabijusies, es pasteidzos izdabāt nabaga vecajai dāmai, teikdama, ka mēs esam viņai ļoti pateicīgi.

—   Jā-āl — viņa teatrāli atteica. — Es domāju gan! Un lūk, kur Daiļrunīgais Kendžs. Ar saviem dokumentiem. Kā tad klājas jūsu godātai augstībai?

—   Pateicos, gluži labi! Nesāciet nu tikai pārlieku uzmākties, lāga sieviņ! — sacīja misters Kendžs, vezdams mūs atpaka| iekšā.

—   Nekādā gadījumā! — atsaucās nabaga vecā dāma, turēdamās līdzi Adai un man. — Tikai ne uzmākties! Es atalgošu jūs abas ar dzimtmuižām — ceru, ka tas nenozīmē uzmācību? Es gaidu spriedumu. Drīz. Pastarās tiesas dienā. Sī jums ir laba zīme. Pieņemiet manu svētību!

Stāvo, plato kāpņu apakšā viņa apstājās; augšup kāpdami, mēs atskatījāmies — viņa joprojām stāvēja tur un runāja, un katram īsajam teikumam sekoja reveranss un smaids: — Jaunība! Un cerība! Un skaistums! Un Lorda kanclera tiesa! Un Daiļrunīgais Kendžs! Hā! Lūdzami, pieņemiet manu svētību!

## IV NODAĻA

Teleskopiska filantropija.

Kad bijām atgriezušies mistera Kendža istabā, viņš mums paskaidroja, ka nakti pavadīt mums esot paredzēts pie misis Dželibijas; tad, pievērsies man, viņš teica, ka es, bez šaubām, zinot, kas ir misis Dželibija.

—   Nudien nezinu, ser, — es atbildēju. — Varbūt misters Kārstons … vai mis Klēra …

Taču arī viņi nekā nezināja par misis Dželibiju.

—   Pa-tic-šām! Misis Dželibija, — teica misters Kendžs, stāvēdams ar muguru pret uguni, acis pievērsis pieputējušam paklājam kamīna priekšā, itin kā uz tā būtu rakstīta misis Dželibijas biogrāfija, — ir dāma ar apbrīnojami spēcīgu raksturu un savu dzīvi pilnībā veltī sabiedrības labklājībai. Laika gaitā viņa ir nodevusies ļoti daudziem un dažādiem sabiedriskiem pasākumiem un pašlaik veltī savas pūles (līdz viņu piesaistīs kaut kas cits) Āfrikas jautājumam; viņa pēta kafijas pupiņu kultivēšanu, kā arī iedzimtos un vēl rūpējas par mūsu izcili plašās tautiešu saimes laimīgo apmešanos Āfrikas upiu krastos. Misters Džāndiss, kas tiecas atbalstīt jebkādu darbu, kuru varētu dēvēt par labu darbu, un ko bieži uzmeklē filantropi, ir, cik man zināms, ļoti augstās domās par misis Dželibiju.

Tad misters Kendžs sakārtoja kravati un palūkojās uz mums.

—   Un misters Dželibijs, ser? — pajautāja Ričards.

—   A! Misters Dželibijs, — atsaucās misters Kendžs,

—   ir… nu… nezinu, kā īsti viņu raksturot; varu pateikt jums vienīgi to, ka viņš ir misis Dželibijas vīrs.

—  Tātad sīka niecība, ser? — šķelmīgi vaicāja Ričards.

—   Tā es neteiktu, — nopietni atbildēja misters Kendžs.

—   Tā es patiesi neuzdrīkstētos sacīt, jo es pilnīgi nekā nezinu par misteru Dželibiju. Cik atceros, man nekad nav bijis tas gods satikt misteru Dželibiju. Iespējams, ka viņš ir ievērojams cilvēks, bet viņš, tā sakot, ir nobālējis… Nobālējis… savas sievas krietni spožāko īpašību gaismā.

Tālāk misters Kendžs darīja mums zināmu, ka ceļš uz Salto Namu šādā vakarā būtu ļoti ilgs, nogurdinošs un tumsā veicams un, tā kā mēs jau esot daudz laika pavadījuši ceļā, misters Džāndiss pats piedāvājis minēto nakšņošanas iespēju. Rīt priekšpusdienā pie misis Dželibijas nama durvīm gaidīšot kariete, kas vedīšot mūs projām no pilsētas.

Tad viņš pašķindināja mazu zvaniņu — un ienāca iepriekš redzētais jaunais kungs. Uzrunādams viņu par Gapiju, misters Kendžs vaicāja, vai mis Samersories ceļasomas un citas mantas esot «nogādātas, kur vajadzīgs». Misters Gapijs atbildēja apstiprinoši — jā, mantas esot nogādātas un ārā gaidot kariete, lai arī mūs pašus nogādātu galā, tiklīdz mēs to vēlēšoties.

—   Nu, ja tā, — noteica misters Kendžs, sniegdams mums katram roku, — tad man atliek tikai izteikt savu patiesu apmierinātību (visu labu, mis Klēra!) par šodienas veiksmīgo iekārtošanos, kā arī (visu to labāko, tnis Samersone!) patiesu cerību, ka tā sekmēs visu še iesaistīto (priecājos, ka man bija gods ar jums iepazīties, mister Kārston!) laimi, panākumus un labklājību visās jomās! Gapij, parūpējieties, lai visi laimīgi nokļūtu galā!

—   Kur tas ir — galā —, mister Gapij? — jautāja Ričards, kad mēs devāmies lejā pa kāpnēm.

—   Tepat netālu, — paskaidroja misters Gapijs, — ziniet, Teivisinnā.

—   Nevaru vis teikt, ka zinātu, jo esmu atbraucis no Vinčesteras un Londona man pavisam sveša.

—   Tepat vien aiz stūra, — teica misters Gapijs. — Mēs izlīkumosim pa Čānserileinu, tad dosimies uz priekšu pa

Holbornu un pēc četrām minūtēm būsim galā kā likts. Nu, šī ir īsta Londonas migla, vai ne, jaunkundz? — Šķita, ka manis dēļ tā viņam ir ļoti pa prātam.

—   Migla patiesi ir ļoti bieza, — es teicu.

—   Bet jums gan tā nekaitē, to var droši teikt, — sacīja misters Gapijs, novietodams kāpnītes. — Gluži otrādi, šķiet, ka tā jums nāk par labu, jaunkundz, cik var spriest pēc jūsu izskata.

Es sapratu, ka viņš gribējis būt laipns, izteikdams man šo komplimentu, tāpēc, kad viņš bija aizvēris durtiņas un uzkāpis uz bukas, pasmaidīju pati par savu pietvīkumu; mēs visi trīs smējāmies un čalojām par savu pieredzes trūkumu un Londonas svešatnību, līdz kariete pagriezās zem velvētas ejas, kas veda uz mūsu ceļamērķi — augstu māju iekļautu šauru ieliņu, kas izskatījās gluži kā tvertne miglas uzkrāšanai. Pie nama, kur apstājāmies, bija sapulcējies satraukts pūlis, galvenokārt bērni; apsūbējusi misiņa plāksnīte pie durvīm vēstīja: «Dželibijs».

—   Nebīstieties! — uzsauca misters Gapijs, ielūkodamies pa karietes logu. — Viens no jaunajiem Dželibijiem sadomājis izbāzt galvu caur sētas stieņiem!

—   Ai, nabaga bērns! — es iesaucos. — Izlaidiet mani ārā, ja varat!

—   Lūdzama, uzmanieties, jaunkundzi Sie jaunie Dželibiji arvien kaut ko izstrādā, — teica misters Gapijs.

Es izlauzu ceļu cauri drūzmai pie nabaga bērna, sīka, pārsteidzoši netīra radījuma, kurš pārbīli izmisīgi brēca, jo viņa kakls bija iespīlēts starp diviem dzelzs stieņiem; kāds piena vedējs un sulainis tostarp, vislabāko nodomu vadīti, centās viņu aiz kājām atvilkt atpakaļ, acīmredzot domādami, ka zēna galvaskauss šādā ceļā kļūs pietiekami padevīgs. Kad es konstatēju (pēc tam kad biju puišeli nomierinājusi), ka viņš pēc dabas dotumiem ir maza auguma zēns ar palielu galvu, es nodomāju, ka varbūt tur, kur tikusi cauri galva, varētu izspraukties arī viss ķermenis, un ierosināju, ka visdrīzāk atbrīvot viņu varbūt izdotos, stumjot uz priekšu. So domu piena vedējs un sulainis uzņēma tik atzinīgi, ka zēns tūlīt pat būtu ar strauju grūdienu ielidojis pagalmā, ja es nebūtu tu rējuši viņu aiz priekšautiņa, kamēr Ričards un misters Gapijs izskrēja cauri virtuvei, lai zēnu pagalma pusē saķertu, kad tas atbrīvojies kritīs leja. Beidzot puišelis bija bez īpašiem sarežģījumiem laimīgi nostādīts uz kā-

Jām un sāka ar stīpas dzenamo nūjiņu itin neganti apstrādāt misteru Gapiju.

Neviens no nama iedzīvotājiem šai laikā nebija parādījies uz ielas, ja neņem vērā kādu personu koka tupelēs, kura bikstīja iesprūdušo bērnu no apakšas ar slotu; nezinu, ar kādu nolūku viņa to darīja, un šaubos, vai viņa pati to zināja. Tāpēc es nospriedu, ka misis Dželibijas nav mājās, un jutos visai pārsteigta, kad šī pati persona parādījās gaitenī — bez koka tupelēm — un, dodamās augšup Adai un man pa priekšu uz otrā stāva attālāko istabu, pieteica mūs: — Tās divas jaunās dāmas, miste Dželibijl — Augšup kāpdamas, mēs pagājām garām vēl vairākiem maziem bērniem, ko tumsā gandrīz vai saminām; kad mēs ienācām misis Dželibijas istabā, viens no nabaga mazuļiem novēlās lejup vesela kāpņu posma garumā (vismaz tā man izklausījās), saceldams lielu troksni.

Misis Dželibija — viņas seja nepauda ne miņu no tās neveiklības, ko neizdevās noslēpt mums, dzirdot, kā mazā nabadziņa galva kritienā nobūkšķ uz katra pakāpiena (Ričards vēlāk teicās saskaitījis septiņus būkšķus un vēl vienu apakšā uz kāpņu laukumiņa), — saņēma mūs ar nesatricināmu mieru. Viņa bija glīta, ļoti maza un tukla sieviete, vecumā apmēram starp četrdesmit un piecdesmit gadiem, skaistām acīm — tām gan piemita dīvains paradums itin kā raudzīties kaut kur tālu projām. Gluži tā— es atkal atkārtoju Ričarda vārdus —, it kā tās nespētu saredzēt neko tuvāku par Āfriku.

— Es tiešām ļoti priecājos, ka varu jūs uzņemt pie sevis, — misis Dželibija teica tīkamā balsī. — Es jūtu dziju cieņu pret misteru Džāndisu, un man nevar būt vienaldzīgs neviens, kas ieinteresējis viņu,

Mēs apliecinājām savu pateicību un apsēdāmies aizdurvē uz nedroša, izļodzīta dīvāniņa. Misis Dželibijai bija ļoti skaisti mali, taču lielā aizņemtība ar Āfriku neļāva tos turēt kārtībā. Kad namamāte panācās mums pretī, lielais lakats, kurā viņa bija ietinusies, nokrita uz krēsla, un, kad viņa pagriezās, lai atkal apsēstos agrākajā vietā, mēs bijām spiesti pamanīt, ka viņas kleita muguras augšdaļā aizdarē gluži nesavienojas un vaļējo vietu kā vasaras namiņa logu aizsedz korsetes mežģīnes.

Istaba, kura bija viscaur piemētāta papīriem un kuras lielāko daļu aizņēma plats rakstāmgalds, tikpat piedrazāts kā grīda, bija ne tikai ļoti nekārtīga, bet, jāatzīstas, arī ļoti netīra. Mūsu acis to gribot negribot pamanīja, kaut arī ausis tai pašā iaikā tiecās sekot nelaimīgā bērna liktenim: novēlies pa kāpnēm, viņš, šķiet, nokļuva virtuvē, un tur kāds apslāpēja viņa brēcienus.

Tomēr visvairāk mūs pārsteidza meitene, kas sēdēja pie rakstāmgalda, kodīja spalvas galu un raudzījās uz mums platām acīm, — novārgusi neveselīga izskata būtne, kaut arī par neglītu saukt viņu vis nevarēja. Vēl vairāk notriepties ar tinti laikam nemaz nebija iespējams. Un no paspūrušajiem matiem līdz pat kāju pēdām, kuru jaukumu kropļoja apspurušas atlasa kurpītes ar nomītiem papēžiem, viņai mugurā, šķiet, nebija neviena apģērba piederuma, kas būtu piedienīgā kārtībā vai pareizā vietā.

—   Jūs mani sastopat, mīļie, kā allaž, ļoti aizņemtu, — teica misis Dželibija, apgriezdama degļus divām lielām saimniecības svecēm, kas istabā izplatīja spēcīgu izkusušu tauku dvaku (uguns bija apdzisusi, un kamīnā atradās tikai pelni, neliela malkas kaudzīte un kruķis), — kā allaž, ļoti aizņemtu, taču jūs marii atvainosiet. Šobrīd visu manu laiku paņem Āfrikas projekts. Tas nozīmē saraksti gan ar sabiedrības pārstāvjiem, gan privātpersonām, kam rūp viņu cilts labklājība visā zemē. Ar prieku varu sacīt, ka mums ir labi panākumi. Mēs ceram, ka pēc gada šajā pašā laikā Nigēras krastos simt piecdesmit vai divsimt veselīgu ģimeņu audzēs kafiju un nesis apgaismību Borribola-Gha iedzimtajiem.

Tā kā Ada neko neatbildēja, bet paskatījās uz mani, es sacīju, ka tas droši vien sniedz lielu gandarījumu.

—   Tas tik tiešām sniedz gandarījumu, — teica misis Dželibija. — Tas liek man ziedot visus spēkus, cik vien to man ir, bet par to es neskumstu, kamēr vien mums veicas, un mūsu veiksmei es ticu jo dienas jo vairāk. Vai zināt, mis Samersone, es gandrīz vai brīnos, ka jūs nekad neesat pievērsusi domas Āfrikai.

Sāds temata pavērsiens man patiesi bija tik negaidīts, ka es pavisam apmulsu, nesaprazdama, ko atbildēt. Mēģināju sacīt kaut ko par klimatu.

—   Pats lieliskākais klimats pasaulē! — apgalvoja misis Dželibija.

—   Vai tiešām, kundze?

—   Protams. Ja ievēro piesardzību, — atteica misis Dželibija. — Jūs varat staigāt pa Holbornu, neievērojot piesardzību, un pakļūt zem riteņiem. Jūs varat staigāt pa Holbornu, ievērojot piesardzību, un nekad nepakļūt zem riteņiem. Tieši tāpat ir ar Āfriku.

Es teicu: — Bez šaubām. — To es domāju par Holbornu.

—   Ja jums nekas nav pretī, — misis Dželibija sacīja, pabīdīdama uz mūsu pusi kaudzīti papīru, — varat pārskatīt šīs piezīmes attiecībā uz klimatu un visu Āfrikas jautājumu kopumā (mēs tās esam laiduši plašā apgrozībā), kamēr es pabeigšu vēstuli, ko diktēju savai vecākajai meitai — viņa ir mana sekretāre.

Pie galda sēdošā meitene pārstāja kodīt rakstāmspalvu un atsaucās uz mūsu sveicieniem ar biklu un reizē īdzīgu galvas mājienu.

—   Pēc tam es uz laiciņu būtu brīva, — misis Dželibija turpināja ar saulainu smaidu, — kaut gan mans darbs nekad nav padarāms. Cik tālu tu tiki, Kedij?

—   «Apliecina savu cieņu misteram Svolovam un uzdrošinās…» — teica Kedija.

—   «…un uzdrošinās…» — misis Dželibija diktēja tālāk, — «sniegt ziņas attiecībā uz viņa vēstuli, kurā taujāts par Āfrikas projektu.» Nē, Ciepstiņ! Te nedrīkst nākt!

Ciepstiņš (tā viņš bija pats sevi iedēvējis) bija tas pats nelaimīgais bērns, kas iepriekš bija nokritis pa kāpnēm; tagad viņš aizkavēja vēstules tapšanu, parādīdamies ar plāksteri uz pieres un žēlodamies par savainotajiem ceļgaliem, kurus ieraugot mēs ar Adu nesapratām, vai raizēties vairāk par zilumiem vai netīrumiem. Misis Dželibija tikai piemetināja ar savu parasto rāmo nosvērtību: — Ej projām, Ciepstiņ, palaidni tāds! — un atkal pievērsa savas skaistās acis Āfrikai.

Bet, tā kā viņa tūlīt atsāka diktēt vēstuli un tā kā es nevienu ar savu rīcību nevarēju iztraucēt, es uzdrīkstējos klusītēm apturēt nabaga Ciepstiņu, kad viņš gāja ārā, un paņemt viņu klēpī. Par to viņš izskatījās ļoti pārsteigts tāpat kā par skūpstu, ko saņēma no Adas, taču drīz vien man klēpī cieši aizmiga; palaikam vēl dzirdamie šņuksti kļuva arvien retāki, līdz apklusa pavisam. Noņemdamās ap Ciepstiņu, es palaidu garām daudz no diktētās vēstules satura, kaut gan jau vispārējais iespaids tik labi lika saprast Āfrikas pašreizējo nozīmību, ka man kļuva tīri vai kauns, ka līdz šim esmu tik maz par to domājusi.

—   Jau seši! — noteica misis Dželibija. — Un parasti mēs ēdam ap pieciem (tiesa, mēs gan to darām, kad kuro reizi vajadzīgs)! Kedij, parādi mis Klērai un mis Samersonei viņu istabas. Varbūt jūs gribat pārģērbties? Jūs mani, protams, atvainosiet, es esmu tik ļoti aizņemta.

Ak, šis nejaukais bērns! Lieciet viņu nost, mis Samersone!

Es lūdzu atļauju mazo paturēt, patiesīgi apgalvodama, ka viņš mani nemaz neapgrūtina, un uznesu viņu augšstāvā, kur noguldīju savā gultā. Mums ar Adu tika ierādītas divas augšstāva istabas, ko savienoja durvis. Abas telpas bija pārsteidzoši kailas un nekārtīgas, un manas istabas logam aizkars bija piestiprināts ar saliektu āķi.

—   Jūs droši vien gribēsiet karstu ūdeni, vai ne? — jautāja mis Dželibija, lūkodamās apkārt pēc ūdens krūzes; tās nebija.

—   Ja tas jūs pārāk neapgrūtina, — mēs atbildējām.

—   Nepavisam, — atteica mis Dželibija, — jautājums vienīgi, vai tāds ir.

Vakars bija tik ļoti auksts un istabas dvašoja tādu drēgnumu, ka es, jāatzīstas, jutos drusku nomākta un Ada tik tikko valdīja asaras. Tomēr drīz mēs atkal iesmējāmies un sākām rosīgi izkravāt mantas; tad atgriezās mis Dželibija, lai pavēstītu, ka karstā ūdens diemžēl neesot — mazo katliņu nevarot atrast un karstā ūdens tvertne sabojājusies.

Mēs lūdzām viņu neraizēties par to un steidzāmies sakārtoties, lai pēc iespējas ašāk tiktu lejā kamīna tuvumā. Taču ārpusē kāpņu laukumiņā bija sanākuši visi mazie bērneļi, lai paraudzītos brīnumā — redzētu Ciepstiņu guļam manā gultā —, un mūsu uzmanību ik pa brīdim novērsa degunteļi un pirksti, kas visu laiku zibēja šurp turp bīstamajā durvju šķirbā. Aizvērt durvis nevarēja ne vienai, ne otrai istabai, jo manām durvīm nebija roktura un slēdzenes daļa tik tikko turējās skrūvēs, bet Adas durvju rokturis viegli un gludi griezās ap savu asi, nekādi neietekmēdams durvju stāvokli. Tāpēc es uzaicināju bērnus nākt iekšā, lūdzu tos apsēsties pie mana galda un uzvesties ļoti rātni, lai es ģērbdamās varētu pastāstīt viņiem pasaku par Sarkangalvīti; to viņi arī darīja un sēdēja klusi kā pelītes, arī Ciepstiņš, kurš pamodās īstajā brīdī — tieši pirms vilka parādīšanās.

Nokāpuši lejā, mēs ievērojām kausu ar uzrakstu «Velte no Tanbridžvclzas*», kura peldošais deglis apgaismoja kāpņu telpas logu, un kādu jaunu sievieti ar satūkušu, flaneļa drānu pārsietu seju, viņa pūlējās uzpūst viesistabas kamīnā uguni un neganti klepoja; tepat līdzās vaļējas durvis veda uz misis Dželibijas istabu. Kamīns itin drīz sāka dūmot tik spēcīgi, ka mēs visi sēdējām, klepodami tin asaras slaucīdami, un logi bija pusstundu jātur

vaļā; visu šo pusstundu misis Dželibija tādā pašā nesatricināmā mierā diktēja vēstules par Āfriku. Jāatzīstas, ko Ši viņas darbošanās bija man liels atvieglojums, jo Ričards mums tikmēr pastāstīja, ka esot mazgājis «rokas pīrāgu bļodā un ka mazais katliņš esot atradies viņa istabā uz tualetes galdiņa; viņš Adu tik ļoti sasmīdināja, ka arī es nespēju valdīties un smējos pavisam nepiedienīgā kārtā.

Drīz pēc septiņiem mēs devāmies lejā ēst; paklausīdami misis Dželibijas padomam, gājām uzmanīgi, jo kāpņu paklāji bija ne vien ļoti slikti piestiprināti pie pakāpieniem, bet arī tik caurumaini, ka viegli varēja aizķerties kāja. Mēs ēdām labu mencu, vēršgaļas cepeti, teļa siteni un pudiņu; pusdienas būtu bijušas lieliskas, ja tās būtu pienācīgi sagatavotas, taču viss bija pusjēls. Jaunā sieviete ar flaneļa pārsēju mūs apkalpoja; viņa meta visu uz galda, kur un kā pagadījās, un neko vairs neaiztika līdz galda novākšanai, kad visu reizē aiznesa prom un nolika uz kāpnēm. Persona, ko tiku redzējusi ar koka tupelēm kājās (tā laikam bija ķēkša), bieži nāca iekšā un durvīs ķildojās ar jauno sievieti; pēc visa spriežot, abas nepavisam nedzīvoja saticībā.

Visu maltītes laiku, kas nebija no īsajiem, jo ik pa brīdim atgadījās visādas ķibeles — te kartupeļu bļoda nejauši bija ielikta ogļu spainī, te korķu viļķim nospruka rokturis un trāpīja jaunajai sievietei pa zodu —, misis Dželibija saglabāja savu nesatricināmo mieru. Viņa mums pastāstīja daudz ko interesantu par Borribola-Gha cilti un iedzimtajiem un saņēma tik daudz vēstuļu, ka Ričards,1 kurš sēdēja viņai blakām, redzēja mērcē mirkstam četras aploksnes uzreiz. Dažas vēstules sniedza ziņas par dāmu komiteju darbību vai dāmu sēžu lēmumiem — tos viņa nolasīja mums priekšā —, citas bija sūtījuši ļaudis, ko tādā vai citādā veidā ieinteresējusi kafijas audzēšana un iedzimtie, vēl citām vajadzēja dot atbildes, un namamāte trīs vai četras reizes sūtīja vecāko meitu projām no gulda, lai viņa tās uzrakstītu. Misis Dželibija bija lietišķas rosmes pārpilna, un nevarēja noliegt, ka viņa, kā pati mums tika teikusi, ir pilnībā nodevusies savam mērķim.

Mani urdīja neliela ziņkāre, kas ir tas rāmais, plikgalvainais kungs ar brillēm, kurš apsēdās brīvajā krēslā (pie galda nevienam nebija noteiktas sēdvietas) pēc tam,

kad tika aiznesta zivs; viņš šķita pasīvi pakļaujamies Borribola-Gha virsvaldībai, taču neizrādām par to sevišķu interesi. Tā kā viņš neizrunāja ne vārda, viņu gandrīz varēja noturēt par vienu no šiem iedzimtajiem — vienīgi viņa ādas krāsa to nejāva. Tikai tad, kad mēs piecēlāmies no galda un viņš palika divatā ar Ričardu, man ienāca prātā, ka tas varētu būt misters Dželibijs. Un tas patiesi bija misters Dželibijs; kāds valodīgs jauns cilvēks, vārdā misters Kveils, ar lieliem, spīdīgiem deniņu laukumiem un atpaka| atsukātiem matiem, kurš vakarā ieradās šai namā un paziņoja Adai, ka esot filantrops, pastāstīja viņai ari to, ka uzskatot misis un mistera Dželibiju laulību par gara un matērijas apvienību.

Sis jaunais cilvēks (kuram turklāt pašam bija daudz kas sakāms par Āfriku un par to, kā viņš iecerējis apmācīt kolonistus — kafijas audzētājus —, lai tie apmācītu iedzimtos virpot klavieru kājas un nodibināt eksporta tirdzniecību) skubināja misis Dželibiju izteikties, sacīdams: — Tagad jūs, misis Dželibij, droši vien reizēm saņemat dienā pa simt piecdesmit līdz divsimt vēstuļu par Āfrikas jautājumu, vai ne? — vai ari: — Ja atmiņa mani neviļ, misis Dželibij, jūs reiz minējāt, ka esot nosūtījusi piecus tūkstošus aicinājuma rakstu no viena pasta kantora uzreiz? — un allaž atkārtoja mums misis Dželibijas atbildi, it kā būtu viņas tulks. Misters Dželibijs visu vakaru nosēdēja kaktā, atbalstījis galvu pret sienu, un izskatījās tāds kā grūtsirdības mocīts. Šķiet, ka pēc pusdienām, palicis divatā ar Ričardu, viņš vairākas reizes pavēra muti, kā gribēdams ko sacīt, taču, Ričardam par milzīgu pārsteigumu, katrreiz atkal to aizvēra, nekā nepateicis.

Misis Dželibija, sēdēdama izmētātu papīru klājiena vidū, visu vakaru dzēra kafiju un ik pa laiciņam kaut ko diktēja vecākajai meitai. Turklāt viņa aizrautīgi sarunājās ar misteru Kveilu — temats, ja es pareizi sapratu, bija visas cilvēces brālība — un palaikam izsacīja kādu jūsmīgu, skaistu domu. Es tomēr nebiju tik uzmanīga klausītāja, kā pati to būtu vēlējusies, jo mūs ar Adu viesistabas stūrī ielenca Ciepstiņš un pārējie bērni, lai izlūgtos vēl kādu pasaku, tāpēc mēs apsēdāmies ar viņiem kopā un čukstus stāstījām par Runci Zābakos un vēl šo to citu, līdz misis Dželibija nejauši iedomājās par viņiem un aizsūtīja viņus gulēt. Tā kā Ciepstiņš brēca, lai es aiznesot viņu uz gultu, es uznesu viņu augšā, kur jaunā sieviete ar flaneļa pārsēju kā pūķis iemetās mazās saimītes vidū un sagrūda bērnus pa gultām.

Pēc tam es kādu laiciņu veltīju mūsu istabas piekopšanai un pūlējos kārtīgi aizdedzināt negribīgi gruzdošo kamīnu, līdz beidzot uguns uzliesmoja itin spoži. Kad atgriezos lejā, es jutu, ka misis Dželibija par šādu sīkumainību mani uzlūko visai nosodoši, un tas mani skumdināja, kaut arī es gluži labi sapratu, ka uz augstāku novērtējumu cerēt nemaz nevaru.

Bija jau gandrīz pusnakts, kad mums beidzot radās iespēja doties gulēt, un pat tad mēs atstājām misis Dželibiju sēžam starp saviem papīriem un dzeram kafiju un mis Dželibiju kodām rakstāmspalvas galu.

—   Kāda dīvaina māja! — teica Ada, kad bijām uzkāpušas augšā. — Cik savādi, ka mans brālēns Džāndiss sadomājis mūs sūtīt uz šejieni!

—   Mana mīļā, — es teicu, — es jūtos pavisam apjukusi. Es gribētu visu to saprast, bet nevaru saprast itin neko.

—   Ko tad? — jautāja Ada ar sirsnīgu smaidu.

—   Neko, mīļā, — es teicu. — Tam taču jābūt ļoti labi, ka misis Dželibija tā pūlas ar saviem plāniem iedzimto labā… un tomēr… šis Ciepstiņš un šī saimniekošana!

Ada pasmējās un aplika roku man ap kaklu, kamēr es stāvēju, raudzīdamās ugunī, un teica, ka es esot klusa, jauka lāga dvēselīte un esot iekarojusi viņas sirdi. — Tu esi tik iejūtīga, Ester, — viņa teica, — un tomēr tik moža! Un tu padari tik daudz — un visu dari tik neuzkrītošil Tu pat šo namu spētu padarīt par ciešamu mājvietu.

Ak, mana mīļā draudzene! Viņa jau neapzinājās, ka cildina pati sevi un ka tā jau ir viņas pašas labā sirds, kas liek skatīt mani tik pievilcīgā gaismā!

—   Vai drīkstu uzdot tev vienu jautājumu? — es vaicāju, kad brītiņu bijām pasēdējušas kamīna priekšā.

—   Kaut piecus simtus! — sacīja Ada.

—   Tas attiecas uz tavu brālēnu Džāndisu. Es viņam esmu liela parādniece. Vai tu nevarētu man pastāstīt, kāds viņš ir?

Papurinādama savus zeltainos matus, Ada pievērsa man tik jautru un pārsteigtu skatienu, ka arī es jutos ļoti pārsteigta — gan par viņas skaistumu, gan par šo izbrīnu.

—   Ester! — viņa izsaucās.

—  Jā, mīļā?

—   Tu gribi, lai es tev aprakstu savu brālēnu Džāndisu?

—   Jā, mīļā, es nekad neesmu viņu redzējusi.

—   Bet arī es nekad neesmu viņu redzējusiI — atsaucās Ada.

Nē, nudien!

Viņa patiesi nekad nebija redzējusi savu brālēnu. Kaut gan māmuļu Ada bija zaudējusi agri, viņa atcerējās, kā mātes acīs allaž sariesušās asaras, kad vien pieminēts misters Džāndiss vai viņa cildenais raksturs, uz ko, pēc māmiņas vārdiem, varēja paļauties vairāk nekā uz jebko citu, un Ada paļāvās uz šo cilvēku. Brālēns Džāndiss pirms dažiem mēnešiem bija atrakstījis viņai vēstuli — kā Ada sacīja, atklātu, godīgu vēstuli —, piedāvādams iekārtoties tā, kā mēs nupat dzīrāmies darīt, un piebilzdams, ka «ar laiku tas varētu kaut cik sadziedēt brūces, ko cirtuši nožēlojamā Lorda kanclera tiesas prāva». Viņa bija atbildējusi uz vēstuli, ar pateicību pieņemdama brālēna priekšlikumu. Ričards bija saņēmis līdzīga satura vēstuli un devis līdzīgu atbildi. Viņš gan bija reiz redzējis misteru Džāndisu, bet tikai vienu reizi, pirms pieciem gadiem Vinčesteras skolā. Kad viņi ar Adu bija visu pārrunājuši, stāvēdami pie kamīna aizslietņa, kur es viņus pirmoreiz ieraudzīju, viņš tika sacījis, ka atceroties šo kungu kā «skaidras sirds cilvēku ar sārtu seju». Tas bija pats lielākais, ko Ada man par viņu varēja pateikt.

Tas tik daudz nodarbināja manas domas, ka tad, kad Ada jau bija aizmigusi, es paliku sēžam pie uguns, joprojām un joprojām domādama par Salto Namu un brīnīdamās, cik tālu pagātnē šķiet aizslīdējis vakardienas rīts. Nezinu teikt, kur klīda manas domas, kad tās piepeši atsauca īstenībā klauvējiens pie durvīm.

Es tās klusi atvēru un ieraudzīju ārpusē drebināmies mis Dželibiju; vienā rokā viņa turēja salauztu svečturi ar salauztu sveci, otrā — olu biķeri.

—   Ar labu nakti! — viņa teica un izskatījās ļoti sapīkusi.

—   Ar labu nakti! — es atbildēju.

—   Vai es drīkstu ienākt? — viņa negaidot strupi noprasīja tādā pašā īgnā balsī.

—   Protams, — es teicu. — Tikai ncpamodiniet mis Klēru!

Meitene neapsēdas, bet nostājās kamīna priekšā, mērcēdama savu tintaino vidējo pirkstu olu biķerī, kurā bija ieliets etiķis, un berzēdama ar to tintes traipus uz sejas;

turklāt viņa visu laiku rauca pieri un rādīja pagalam drūmu vaigu.

—   Kaut tā Āfrika iznīktu! — viņa piepeši teica.

Es dzīros iebilst.

—       Jā, es to gribu! — viņa teica. — Nesakiet neko, mis Samersone! Es to ienīstu un nolādu, Tā ir briesmeklis!

Es sacīju meitenei, ka viņa ir nogurusi, un man patiesi bija viņas žēl. Es paraudzīju viņai pieri un teicu, ka pašreiz tā ir karsta, bet līdz rītam būs atvēsusi. Viņa joprojām stāvēja sabozusies un īgna skatījās uz mani caur pieri, bet tad pagriezās pret gultu, kurā gulēja Ada.

—       Viņa ir ļoti skaista! — meitene teica ar tādu pašu sarauktu pieri un tikpat nelaipnā balsī.

Es smaidīdama piekritu.

—   Bārene. Vai ne?

—   Jā.

—       Bet laikam visu ko māk? Dejot, spēlēt un dziedat? Droši vien prot franciski, zina ģeogrāfiju, pazīst globusu, māk šūt un visu ko citu?

—   Bez šaubām, — es teicu.

—       Bet es nemāku, — viņa noteica. — Es nemāku gandrīz neko, tikai rakstīt. Es mūžīgi mammai kaut ko rakstu. Nezinu, kā jums šodien nebija kauna nākt iekšā un skatīties, kā es neko nemāku. Tobrīd jūs bijāt nejaukas. Bet jūs jau pašas, protams, domājat, ka esat dikti jaukas!

Es redzēju, ka nabaga meitene tik tikko valda asaras, tāpēc apsēdos savā krēslā un pacentos paust skatienā visu sirsnību (vismaz es tā ceru), ko tobrīd jutu pret viņu.

—       Tas ir negods, — viņa teica. — Jūs zināt, ka tā ir. Visa šī māja ir viens vienīgs negods. Bērni ir negods. Es esmu negods. Papus ir nožēlojams un nelaimīgs — un kā gan citādi! Prisilla dzer, mūždien dzer. Tas ir briesmīgs kauns, un jūs man briesmīgi melsīsiet, ja teiksiet, ka šodien neko nesaodāt. Viņa smirdēja kā krogs, kad apkalpoja pie galda, — jūs labi zināt, ka tā bija!

—   Nezinu vis, mīļā, — es teicu.

—       Zināt gan! — viņa strupi atcirta. — Nestāstiet, ka nezināt! Jūs zināt.

—       Ai, mīļā, — es sacīju, — ja jūs man neļausiet runāt …

—   Jūs jau runājat. Un pati to labi zināt. Nemelsiet

blēņas, mis Samersone.

—   Mīļā, — es teicu, — ja jūs mani neuzklausīsiet..,

—   Es negribu jūs uzklausīt.

—   Man šķiet, ka gribat gan, — es teicu, — un, ja negribētu, tas būtu gaužām nesaprātīgi. Es nezināju to, ko jūs man teicāt, jo maltītes laikā kalpone nepienāca man klāt, tomēr es neapšaubu, ka jūs teicāt patiesību, un man ļoti žēl to dzirdēt.

—   Ar to nav ko lepoties, — viņa teica.

—   Nav gan, mī|ā, — es atbildēju. — Tas būtu pavisam muļķīgi.

Viņa joprojām stāvēja pie gultas, tad noliecās (ar tādu pašu neapmierinātību sejā) un noskūpstīja Adu. To izdarījusi, viņa klusiņām atnāca atpakaļ un nostājās pie mana krēsla. Viņas krūtis tik satraukti cilājās, ka es izjutu dziļu žēlumu, tomēr man šķita, ka labāk neko nesacīt.

—   Kaut es būtu mirusil — viņai izlauzās. — Kaut mēs visi būtu miruši! Tā mums visiem būtu labāk!

Mirkli vēlāk viņa nokrita ceļos man līdzās, paslēpa seju manā kleitā, izmisīgi lūdza man piedošanu un elsodama raudāja. Es mierināju nabaga meiteni un centos viņu piecelt kājās, taču viņa sauca — nē, nē, viņa gribot palikt turpat!

—   Jūs mācījāt meitenes, — viņa šņukstēja. — Ja jūs būtu varējusi mācīt mani, es būtu daudz no jums iemācījusies! Es esmu tik nelaimīga, un jūs man tik ļoti patīkat!

Man neizdevās pierunāt viņu apsēsties līdzās; es vienīgi piedabūju viņu apmesties uz nobružāta soliņa, un viņa joprojām neatlaidās no manas kleitas. Pamazām nabaga nogurusi meitene iemiga, un tad es novietoju viņas galvu ērtāk sev klēpī un apsedzu sevi un viņu ar lakatiem. Uguns izdzisa, un visu nakti meitene šādi snaudā novārga izdzisušā kamīna priekšā. Sākumā satraukums mani turēja nomodā, un velti es pūlējos rimti aizvērt acis un aizmirst dienas virpuli. Beidzot mazpamazītēm viss sāka migloties un zaudēja apveidus. Man zuda apjauta, kas guļ manā klēpī. Brīžiem tā likās Ada, brīžiem kāda no manām vecajām Redingas draudzenēm, no kurām es taču nevarēju būt tik nesen šķīrusies. Brīžiem tā bija mazā, jukusī sieviņa, kas līdz pagurumam smaidīja un taisīja reveransus, brīžiem kāda ietekmīga persona Saltajā Namā. Beidzot viņa vairs nebija nekas un arī es nebiju nekas.

Bālā vārgule diena nevarīgi cīnījās ar miglu; es atvēru acis un sastapu sev pievērstu mazu, netīru sejiņu un ciešu skatienu. Ciepstiņš bija izrāpies no gultas un atlavījies pie manis vienā naktskreklā un cepurītē; nabaga bērns bija tā nosalis, ka zobi viņam klabēt klabēja.

## V NODAĻA

Rita piedzīvojums.

Kaut gan rīts bija drēgns un migla aizvien vēl šķita bieza — es saku: šķita, jo logus klāja tāda netīrumu kārta, kas pat spožāko vasaras sauli darītu blāvu, — šai agrajā stundā es jau biju pietiekami uzzinājusi par gaidāmajām neērtībām zem šī jumta un pietiekami noilgojusies tuvāk ieraudzīt Londonu, lai ar patiku pieņemtu mis Dželibijas priekšlikumu doties pastaigā.

—   Mamma vēl tik drīz nenāks lejā, — viņa teica, — un arī pēc tam vismaz stundu būs jāgaida uz brokastīm, jo viņas tur slaistās, cik vien var. Papus — tas ieēd pats, ko atrod, un iet uz savu kantori. Viņš nekad nav ēdis, kā jūs teiktu, kārtīgas brokastis. Prisilla vakarā atstāj viņam maizi un pienu, ja tāds ir. Dažreiz piena nemaz nav, un dažreiz to izlok kaķis. Bet varbūt jūs esat nogurusi, mis Samersone, un labāk gribat pagulēt.

—   Es nepavisam neesmu nogurusi, mīļā, un ļoti labprāt izietu pastaigāties, — es teicu.

—  Ja jūs tiešām tā domājat, — atbildēja mis Dželibija, — es iešu kaut ko uzvilkt.

Arī Ada vēlējās nākt līdzi un žigli vien bija kājās. Tā kā Ciepstiņa labā es vairāk neko neiespēju, es teicu, lai viņš ļauj man sevi nomazgāt un pēc tam atkal apguldīt manā gultā. To viņš man ļāva ar apbrīnojamu paklausību un visas šīs nodarbes laikā skatījās uz mani tik platām acīm, it kā nekad nebūtu piedzīvojis un arī turpmāk necerētu piedzīvot tādu pārsteigumu; turklāt viņš, saprotams, izskatījās diezgan nelaimīgs, taču ne reizi nežēlojās un, tiklīdz mazgāšanās bija galā, ērti saritinājās un tūdaļ aizmiga. Sākumā es mazliet šaubījos, vai drīkstu atļauties tādu patvaļību, taču drīz aptvēru, ka šai mājā to diezin vai kāds vispār pamanīs.

Rosīdamās ap Ciepstiņu un steigšus posdamās iziešanai, turklāt palīdzēdama Adai, es biju gluži sakarsusi.

Mis Dželibiju inēs atradām kabinetā; viņa tur pūlējās sasildīties pie kamīna, ko Prisilia nupat aizkūra ar nokvēpušu viesistabas svečturi, pašu sveci iemezdama kursmā, lai uguns labāk iedegtos. Viss izskatījās tieši tāpat kā vakarvakarā, mums aizejot, un acīmredzot lā tam arī bija lemts palikt. Zem kāpnēm pamestais galdauts nebija savākts, bet atstāts turpat brokastu reizei. Viscaur putekļos mētājās maizes druskas un papīra drazas. Uz sētas stieņiem bija uzbāzti vairāki skārda trauki un piena kanna; durvis atradās vaļā, un aiz stūra mēs sastapām ķēkšu, kas nupat nāca ārā no traktiera, slaucīdama muti. Iedama mums garām, viņa izmeta, ka esot bijusi noskaidrot, cik pulkstenis.

Taču pirms sastapšanās ar ķēkšu mēs satikām Ričardu, kas palēkdamies meta lokus pa Teivisinnu, lai sasildītos. Viņš likās priecīgi pārsteigts, ieraugot mūs tik agri kājās, un teica, ka labprāt piedalīšoties mūsu pastaigā. Tā nu viņš sāka soļot līdzās Adai, un mēs ar mis Dželibiju devāmies pa priekšu. Jāpiebilst, ka mis Dželibija atkal bija kļuvusi tikpat īgna kā iepriekš, un es nudien nedomātu, ka viņa jūt pret mani kādu patiku, ja viņa pati nebūtu man to apgalvojusi.

—   Kurp jūs gribētu iet? — viņa vaicāja.

—   Jebkur, mīļā, — es atbildēju.

—  Jebkur — tas nav nekur, — noteica mis Dželibija, ietiepīgi apstādamās.

—   Iesim taču vismaz kaut kur, — es sacīju.

—   Man vienalga! — viņa teica. — Jūs esat mana lieciniece, mis Samersone, un es saku: man vienalga, un, ja viņš ar savu spīdīgo, punaino pieri turpinātu nākt uz mūsu māju katru vakaru tik ilgi, līdz kļūtu vecs kā Metuzāls, arī tad man nebūtu neviena vārda, ko viņam teikt. Par kādiem ēzeļiem viņi ar mammu sevi pataisa!

—   Mana mīļā! — es protestēju, iebilzdama pret izraudzīto apzīmējumu un sparīgo uzsvaru, ar kādu mis Dželibija to izteica. — Jums ir savs bērna pienākums…

—  Ai! Nerunājiet par bērna pienākumu, mis Samersone; kur tad mammai ir vecāku pienākums? Viss atdots sabiedrībai un Āfrikai! Nu, tad lai sabiedrība un Āfrika pilda savu bērna pienākumu, tas daudz vairāk piederas

tām nekā man! Jā, nu jūs.esat satriekta! Kas par to, arī es esmu satriekta; tā nu mēs abas esam satriektas, un beigta ballei

Viņa vilka mani arvien ātrāk uz priekšu.

G4

—  Bet to es saku vēlreiz, un tā ir un paliek: viņš var nākt un nākt, un vēlreiz nākt — un man nebūs neviena vārda, ko viņam sacīt. Ja es kaut ko šai pasaulē no tiesas ienīstu, tad es ienīstu tās blēņas, ko viņi abi ar mammu gvelž. Nesaprotu, kā bruģa akmeņiem mūsu mājas priekšā vēl pietiek pacietības palikt uz vietas un būt par lieciniekiem šīm pretrunām un bezjēdzībām, visām šim skanīgajām muļķībām, un redzēt, kā mamma vada mājas dzīvi!

Es bez pūlēm sapratu, ka viņas vārdi attiecas uz misteru Kveilu, jauno kungu, kas bija ieradies vakar pēc maltītes. No nepatīkamā pienākuma turpināt šo tematu mani izglāba Ričards un Ada, kas smiedamies mūs noķēra un noprasīja, vai mēs esot sadomājuši rīkot skriešanās sacīkstes. Sādi iztraucēta, mis Dželibija apklusa un sāka iet man līdzās, drūmi klusēdama; es tostarp apbrīnoju garās ielu virknes, lielos ļaužu pūļus, kas steidzās šurp un turp, daudzos satiksmes līdzekļus, kas nemitigi brauca mums garām, veikalu īpašnieku dzīvo rosību skatlogos un pie durvīm, pošot veikalus atvēršanai, un dīvainos, skrandās tērptos radījumus, kas paslepen meklēja saslaukās kādu kniepadatu vai citu noderīgu sīkumu.

—  Nu tā, māsīc! — man aiz muguras Ričards priecīgā balsī vērsās pie Adas. — Mēs nekādi netiekam prom no Lorda kanclera tiesas! Esam pa citu ceļu atnākuši līdz mūsu vakarpjai satikšanās vietai, un — zvēru pie Lielā zīmoga, ka tā atkal ir tā pati vecā dāma!

Un patiesi tā bija viņa, kas acumirklī izauga mūsu acu priekšā, taisīja reveransus un smaidīja, un atkārtoja tādā pašā aizbildnieciskā tonī kā vakardien:

—  Džāndisu prāvas aizbilstamie! Es, protams, ļo-ti priecājos!

—   Jūs esat agri piecēlusies, kundze, — es teicu, kad viņa paklanījās pret mani.

—  Jā-ā! Es allaž še ierodos agri. Pirms tiesa ieņem savu vietu. Kamēr viss vēl kluss. Es še sakopoju domas dienas darbam, — vecā dāma izteiksmīgi deklamēja. — Dienas darbs prasa lielu domu piepūli. Lorda kanclera tiesnesim ir tik ļo-ti grūti sekot līdzi.

—  Kas tā tāda ir, mis Samersone? — nočukstēja mis Dželibija, ievilkdama manu roku dziļāk sev elkonī.

Vecās kundzītes dzirde bija apbrīnojami asa. Viņa tūlīt pasteidzās atbildēt pati:

—   Prasītāja tiesā, mans bērns. Gatava jums pakalpot.

Man ir tas gods regulāri nākt uz tiesu. Ar saviem dokumentiem. Vai man ir tā laime uzrunāt vēl vienu no Džāndisu prāvas jauno jaužu pulciņa? — vecā dāma jautāja, iztaisnodamās pēc sevišķi dziļa reveransa.

Ričards, gribēdams labot savu vakarējo neapdomību, laipni paskaidroja, ka mis Dželibija nav saistīta ar tiesas prāvu.

—  Iīā! — iesaucās vecā dāma. — Tatad viņa negaida spriedumu? Un tomēr viņa reiz kļūs veca. Bet ne tik ļoti veca. Ak debess, nē! Sis ir Linkolna korporācijas dārzs. Vasarā te ir lieliska lapotne. Putni dzied jaukas meldijas. Es te pavadu vasaras brīvlaika lielāko daļu. Gremdējos pārdomās. Jums vasaras brīvlaiks šķiet pārmēru garš, vai ne?

Mēs sacījām «jā», jo šķita, ka viņa to no mums gaida.

—   Kad kokiem birst lapas un puķes vairs neplaukst ziedos, lai daiļotu Lorda kanclera tiesu, — runāja vecā dāma, — tad vasaras brīvlaiks ir galā un atkal valda Sestais zīmogs, kas minēts Atklāsmes grāmatā. Lūdzami, atnāciet apraudzīt manu mājokli! Tā man būs laba zīme. Jaunība un cerība, un skaistums tur ienāk gaužām reti. Ilgs laiks aiztecējis, kopš kāds no tiem bijis pie manis viesos.

Viņa bija saņēmusi mani pie rokas un, vezdama mūs ar mis Dželibiju sev līdzi, pamāja, lai arī Ričards un Ada mums seko. Es nezināju, kā aizbildināties, un, palīdzību meklēdama, palūkojos uz Ričardu. Tā kā viņš izskatījās gan uzjautrināts, gan ieinteresēts un neviens nesaprata, kā tikt vaļā no vecās dāmas, viņu neapvainojot, viņa tikai veda mūs tālāk — un Ričards ar Adu nāca mums pakaļ; mūsu dīvainā pavadone visu laiku atkārtoja, ka dzīvojot tepat līdzās.

Drīz izrādījās, ka tā ir taisnība. Viņa dzīvoja tik tuvu, ka mēs pat nepaspējām pateikt viņai ne pāris laipnu vārdu, kad bijām jau klāt. Atšķīrusies no mums, lai ieslīdētu pa nelieliem sānu vārtiņiem, vecā dāma pavisam negaidot apstājās šaurā, nomaļā ieliņā starp laukumiem un takām tieši aiz Linkolna korporācijas nama sienas un teica: — Se ir mans mājoklis. Lūdzami, šurp!

Viņa bija apstājusies pie veikala, virs kura bija rakstīts: «Kruķa lupatu un pude(u noliktava». Cits uzraksts gariem tieviem burtiem vēstīja: «Ķruks, kuģniecības preču tirgotājs». Vienā skatloga malā bija izlikts sarkans papīrfabrikas attēls, tās priekšā uzzīmēti rati, kas nupat atveduši

veselu kravu maisu ar vecām lupatām. Citā stūri karājās uzraksts: «Pērk kaulus». Vēl citā vietā: «Pērk vecus virtuves piederumus». Vēl citur: «Pērk vecus dzelžus». Un citur: «Pērk vecu papiru». Un vēl: «Pērk dāmu un kungu apģērbus». Šķita, ka te pērk it visu un nepārdod neko. Pa visu skatlogu bija izliktas neskaitāmas netīras pudeles: apavu krēmu pudeles, zāļu pudeles, alus un zeltera pudeles, marinādes burciņas, vīna pudeles, tintes pudeles; tās pieminot, es atceros, ka veikalam piemita vairākas sīkas pazīmes, kas kopumā it kā lika nojaust tā tuvo atrašanos tieslietu iestādei un darīja to par kaut ko līdzīgu likuma pasaules neatzītam radiniekam, nožēlojamam parazītam pie tās durvīm. Veikaliņā bija vesels lēvenis tintes pudeļu. Pie durvīm stāvēja mazs, izļodzījies soliņš, apkrauts noplukušiem, veciem sējumiem ar pielīmētu atzīmi «Likumu grāmatas, 9 pensi par sējumu». Daži no iepriekšminētajiem uzrakstiem bija izpildīti tiesasrakstā tāpat kā tie papīri, ko tiku redzējusi «Kendža un Kārboja» kantorī, un vēstules, ko jau labi sen tiku saņēmusi no firmas. So uzrakstu vidū bija viens, tādā pašā rokrakstā rakstīts, kam nebija nekāda sakara ar veikala tirdzniecību; tas vēstīja, ka cienījams četrdesmit piecus gadus vecs kungs veic pārrakstītāja darbu, ko izpilda ātri un rūpīgi: «Griezties pie Nemo, sīkākas ziņas pie mistera Kruķa». Sur un tur karājās lietoti dokumentu maisi, gan zili, gan sarkani. Iekšpusē — gandrīz tūlīt pie durvīm — kaudzē gulēja vecu, ieplaisājušu pergamentu vīstokļi un krāsu zaudējuši tiesu dokumenti atlocītiem stūriem. Viegli bija iztēloties, ka sarūsējušo atslēgu simti, kas te gulēja veco lūžņu kaudzē, kādreiz piederējuši tiesas kantoru durvīm vai rakstāmgaldu atvilktnēm. Veco lupatu lēvenis koka svaru vienīgajā kausā, kas karājās pie sijas bez jebkāda atsvara, varēja būt saplēsti kancleru amata tērpi un lentes. Lai aina būtu pilnīga, vēl tikai vajadzēja iztēloties — kā Ričards pačukstēja man un Adai —, ka tie kauli tur stūrī, rūpīgi notīrīti un sabērti kaudzē, kādreiz mājojuši tiesasnama klientu miesās.

Tā kā migla joprojām nebija izklīdusi un tā kā veikalu vēl piedevām apēnoja Linkolna korporācijas nama siena, atstādama gaismai tikai pāris jardu platu joslu, mēs nekā no visa minētā nebūtu varējuši saskatīt, ja pa veikalu nestaigātu kāds vecs, briļļains vīrs spalvainā cepurē ar aizdegtu lākturi rokā. Pagriezies pret durvīm, viņš ieraudzīja mūs. Viņš bija augumā neliels, līķa bālu, savītušu seju; galva viņam izskatījās kā sāniski iespiesta stari pleciem un elpa plūda no mutes baltiem mutuļiem, it kā večuka iekšās degtu ugunskurs. Viņa kaklu, zodu un uzacis klāja tik daudz baltu, sīku matiņu un zem grum bainās ādas pletās tāds vēnu tīkls, ka viņa ķermeņa augs daļa atgādināja vecu sakņu mudžekli zem sniega kār tiņas.

—  Ehē! Ehē! — vecais vīrs sacīja, panākdamies mums pretī. — Vai jums ir kas pārdodams?

Mēs, protams, atkāpāmies un pametām skatienu uz mūsu pavadoni, kas tikmēr pūlējās atslēgt mājas ārdurvis ar kabatā sameklēto atslēgu; Ričards sacīja viņai, ka nu mēs esam apskatījušies, kur viņa dzīvo, bet tagad mums jāsteidzas, tāpēc mēs viņu atstāsim. Taču no viņas tik viegli vis nevarēja aiziet. Vecā dāma sāka tik nopietni un uzstājīgi lūgt, lai mēs uznākam augšā un uz brītiņu ieskatāmies viņas mājoklī, turklāt neatlaidīgi, kaut arī nesāpīgi vilka mani iekšā, laikam jau uz savu «labo zīmi» cerēdama, ka es (lai ko darītu pārējie) neredzēju citu iespēju kā piekāpties. Laikam jau mūs visus urdīja arī ziņkāre; šā vai tā, bet, kad viņai talkā nāca arī vecais vīrs, teikdams: — Jā, jā! Dariet viņai to prieku! Tas neprasīs daudz laika! Nāciet iekšā, nāciet iekšā! Nāciet cauri veikalam, ja tās durvis negrib klausīt! — mēs visi devāmies iekšā, Ričarda smieklu iedrošināti un paļaudamies uz viņa aizstāvību.

—   Tas ir mans namsaimnieks Kruks, — teica vecā sieviņa, nolaizdamās no saviem augstumiem pie viņa, lai mūs iepazīstinātu. — Kaimiņi dēvē viņu par Lordu Kancleru. Viņa veikalu sauc par Lorda kanclera tiesu. Viņš ir ļoti īpatnējs cilvēks. Ļoti dīvains. Tik tiešām, es jums saku, viņš ir ļoti dīvains!

Viņa daudzkārt papurināja galvu, tad piesita ar pirkstu pie pieres, likdama mums saprast, ka jābūt iecietīgiem pret šo vīru. — Jo viņš ir mazdrusciņ… nu, saprotiet… tāds! — vecā dāma ļoti stalti un lepni paziņoja. Vecais vīrs to dzirdēja un nosmējās.

—   Tiesa gan, — viņš teica, iedams mums pa priekšu ar lākturi rokā, — viņi te sauc mani par Lordu Kancleru un manu veikalu par Lorda kanclera tiesu. Un kā jums šķiet, kāpēc viņi sauc mani par Lordu Kancleru un manu veikalu par Lorda kanclera tiesu?

—   Ko nezinu, to nezinu, — diezgan nevērīgi atteica Ričards.

—   Redziet, — sacīja vecais vīrs, apstādamies un pagriezdamies pret mums, — viņi… Ehē! Tie tik ir brīnišķi mati! Man lejā ir trīs maisi ar dāmu matiem, bet tik skaistu un zīdainu gan tur nav. Kas par krāsu, kas par smalkumu!

—   Nu gan pietiks, labais draugs! — teica Ričards, kam nepavisam nepatika tas, ka večuks saņēmis savā dzeltenīgajā saujā vienu no Adas cirtām. — Jūs varat tīksmināties tāpat kā mēs citi, bez šādām vaļībām!

Vecais vīrs piepeši veltīja Ričardam tik caururbjošu skatienu, ka tas novērsa manu uzmanību no Adas, kura — satrūkusies un pietvīkusi — izskatījās tik apbrīnojami daiļa, ka, šķiet, piesaistīja sev pat vecās dāmas diezgan izkliedētās domas. Tomēr Ada visu izlīdzināja, pasmiedamās un teikdama, ka varot tikai justies pagodināta par tādu neviltotu apbrīnu, un misters Kruks ierāvās savā agrākajā čaulā tikpat pēkšņi, kā bija no tās izlēcis.

—   Redziet, man te ir tik daudz visādu lietu, — viņš atsāka iepriekš teikto, paceldams augstāk lākturi, — tik daudz dažādu lietu, un tās visas, kā domā kaimiņi (bet viņi nekā nezina), te iet postā, sadrūp un izput, un tāpēc viņi mani un manu mājokli nokristījuši pēc sava prāta. Un manos krājumos ir tik daudz pergamenta un papīru! Un man ir liela patikšana uz rūsu, putekļiem un zirnekļu tīkliem. Un manam tīklam der jebkura zivs. Un es nespēju šķirties ne no kā, ko esmu dabūjis savās rokās (vismaz tā domā kaimiņi, bet ko viņi zina?), vai pārveidot kaut ko, vai ciest, ka manā tuvumā kaut ko slauka, tīra, mēž un berž. Tādējādi es esmu izpelnījies nelāgo Lorda Kanclera vārdu. Man vienalga. Es katru dienu aizeju paskatīties uz savu dižo un skoloto amatbrāli, kad viņš sēž savā krēslā. Viņš mani neredz, bet es redzu viņu. Starp mums nav lielas atšķirības. Abi mēs rokamies pa izgāztuvi. Ehē, Lēdija Džeina!

No kāda tuvāka plaukta viņam uz pleca uzlēca liela, pelēka kaķene, visus mūs iztrūcinādama.

—   Ehē! Parādi viņiem, kā tu proti skrāpēt! Ehē! Plucini, milēdij! — teica tās saimnieks.

Kaķene nolēca zemē un ar saviem tīģera nagiem uzklupa lupatu vīstoklim, izgrūzdama tādas skaņas, ka man tirpas noskrēja pār kauliem.

—   To viņa izdarītu ar katru, kam es viņu uzsūtītu, — teica vecais vīrs. — Es pērku arī kaķu ādas, un rnan piedāvāja viņējo. Kā redzat, ļoti skaista āda, tomēr es to nenotērēju! Tas nu gan nav pēc Lorda kanclera tiesas paražām, jūs varētu teikt!

Tostarp viņš bija izvedis mūs cauri veikalam un tagad atvēra kādas durvis tā aizmugurē, kas veda kāpņu itslpā. Kamēr viņš stāvēja, turēdams rokturi, mazā vecā dāma pirms iziešanas žēlīgi laipni piezīmēja:

—  Tagad pietiks, Kruk! Jūs gribat labu, bet kļūstat apnicīgs. Mani jaunie draugi steidzas. Un man pašai arī nav laika, drīz jābūt tiesā. Mani jaunie draugi ir Džāndisu prāvas aizbilstamie.

—   Džāndisu! — vecais vīrs satrūcies atkārtoja.

—   «Džāndiss pret Džāndisu». Lielā prāva, Kruk, — atteica viņa īrniece.

—   Ehē! — večuks izsaucās ar domīgu izbrīnu balsī, iepletis acis platāk nekā iepriekš. — Padomā tikai!

Brīdi viņš izskatījās tik pārņemts ar šo domu un lūkojās mūsos ar tādu ziņkāri, ka Ričards teica:

—   Jā, izskatās, ka jūs vareni dzīvojat līdzi tām prāvām, ar ko nodarbojas jūsu dižais un skolotais amatbrālis, otrs lords kanclers!

—  Jā, — izklaidīgi atteica vecais vīrs. — Protams! Tad jau jūsu vārds būs …

—   Ričards Kārstons.

—   Kārstons, — viņš atkārtoja, kā skaitot atliekdams rādītājpirkstu, un pēc tam nosauca pārējos vārdus, katram atvēlēdams savu pirkstu. — Jā. Tur bija Bārberiju vārds un Klēru vārds, man šķiet, arī Dedloku vārds.

—   Viņš jau pārzina prāvu tikpat labi kā īstais lords kanclers! — Ričards, visai pārsteigts, teica Adai un man.

—  Jā, — sacīja vīrs, lēnām atgriezdamies īstenībā.

—   Jā gan! Toms Džāndiss… jūs, viņa radinieki, atvainosiet mani, bet tiesā viņu pazīst vienīgi ar šo vārdu, un tur viņš bija tikpat labi pazīstams kā… kā tagad viņa, — un vīrs ar galvas mājienu norādīja uz savu īrnieci.

—   Toms Džāndiss te iegriezās ne vienreiz vien. Viņam bija tāds dīvains paradums — kad notika vai drīz bija gaidāma prāva, viņš klīda apkārt, sarunājās ar mazo veikaliņu saimniekiem un stāstīja, lai tikai tie turoties tālāk no Lorda kanclera tiesas, vienalga, kas ar viņiem notiktu. «Jo tas nozīmē,» — tā viņš teica, «ka tevi lēnām samaļ dzirnās, ka tevi izcepina uz lēnas uguns, ka tevi bites pa vienai vien sadzeļ līdz nāvei, ka tevi noslīcina, lejot pa pilienam, ka tu zaudē prātu pa sīkai drusciņai.»

Reiz viņš sevi tik tikko nepiebeidza taisni tai vietā, kur tagad stāv tā jaunā dāma.

Mēs klausījāmies, šaušalu pārņemti.

—   Viņš ienāk tur, pa tām durvīm, — teica vecais vīrs, lēni izstiepdams roku, — tai dienā, kad tas pa īstam notika (visa apkārtne te jau mēnešiem runāja, ka agri vai vēlu viņš to izdarīšot), — ienāk tai dienā pa durvīm, aiziet, rau, tur, apsēžas uz soliņa, kas tur toreiz stāvēja, un saka man (kā varat iedomāties, es tolaik biju krietnu joni jaunāks), lai atnesot viņam pinti vīna. «Jo man ir smagi ap dūšu, Kruk,» viņš saka, «atkal iet vaļā mana prāva, un man šķiet, ka spriedums ir tuvāk nekā jebkad.» Man bija skaidrs, ka vienu es viņu te neatstāšu, un es pierunāju viņu aiziet uz traktieri tur pāri pretī, viņā pusē manai ieliņai (tas ir, Cānserileinai); pats gāju pakaļ, pametu aci pa logu, un man izskatījās, ka viņš tur itin ērti apsēdies atzveltnes krēslā pie kamīna un citi sēž viņam apkārt. Nebiju vēl paguvis atnākt atpakaļ, kad izdzirdu noblīkšķam šāvienu, kas norībēja līdz pašam tiesasnamam. Es izmetos ārā — visi kaimiņi izmetās ārā —, un kādi divdesmit vienā balsī iebrēcās: «Toms Džāndiss!»

Večuks apklusa, bargi paskatījās uz mums, tad pievērsa skatienu lākturim, nopūta gaismu un aizvēra durtiņas.

—   Un mēs nekļūdījāmies, kā jūs viegli varat uzminēt. Ehēl Tas tik bija vareni, kā visi apkaimes ļautiņi todien gāzās iekšā tiesas zālē, kad atsākās prāva! Un mans dižais un skolotais amatbrālis, kā allaž, muļļājās un putrojās, un pūlējās izturēties tā, it kā viņi nekā nebūtu dzirdējuši par pēdējo notikumu šai lietā, bet, ja nejauši būtu dzirdējuši — ak, kungs tētīt! — it kā tas uz viņiem neattiektos.

Adas sejā, šķiet, nebija vairs ne asins lāsītes, un Ričards izskatījās gandrīz tikpat bāls. Ņemot vērā, kā jutos es pati — turklāt es taču nebiju prāvas līdzdalībniece —, es nebūt nebrīnījos, ka tik maz piedzīvojušām un jaunām sirdīm jāsažņaudzas, mantojumā iegūstot ieilgušu nelaimi, kas daudzos cilvēkos atstājusi baisas atmiņas. Es turklāt vēl jutos neveikli tāpēc, ka šim stāstam bija sakars arī ar nabaga jukušo būtni, kas tika atvedusi mūs šurp, taču, man par izbrīnu, viņa šķita to nemaz neievērojam un mierīgi veda mūs tālāk augšā, piemetinādama ar pārākas būtnes augstsirdīgu iecietību pret vienkārša mirstīgā vājībām, ka viņas saimnieks esot «mazdrusciņ … hm… jūs saprotat!».

Viņa dzīvoja nama augšstāvā visai palielā istabā, no kuras varēja saskatīt Linkolna korporācijas zāli. Šķiet, ka tas visupirmām kārtām bija savulaik pamudinājis viņu i/raudzīties dzīvesvietu šeit. Vecā dāma sacīja, ka nakti varot lūkoties uz šo ēku, it īpaši mēnessgaismā. Istaba bija tīra, taču pārsteidzoši tukša un kaila. Es redzēju tikai pašus nepieciešamākos mēbeļu gabalus, dažas pie sienām pielīmētas grāmatu reprodukcijas ar lordu kancleru un advokātu portretiem un kādu pusduci somu un likliņu — «ar dokumentiem», kā viņa mums paziņoja. Kamīnā neredzēja ne ogļu, ne pelnu, un nekur nebija manāms nekas no apģērba piederumiem vai pārtikas. Vaļējas bufetes plauktā atradās pāris šķīvju, pāris tasīšu un tamlīdzīgas lietas, taču visi trauki bija tīri un tukši. Aplaidusi skatienu visapkārt, es nodomāju, ka vecās sieviņas samocītajam izskatam varbūt ir nopietnāki cēloņi, nekā man bija licies iepriekš.

—   Es jūtos izcili pagodināta, — mūsu nabaga namamāte pavēstīja ar sevišķu laipnību, — par Džāndisu prāvas aizbilstamo apciemojumu. Un esmu jums liela parādniece par šo labo zīmi, ko jūs man atnesāt. Sī ir diezgan vientu|a mītne. Samērā vientu|a. Apstākļi ierobežo manu mītnes izvēli. Tāpēc ka man allaž jāiet pie lorda kanclera. Es še esmu nodzīvojusi daudzus gadus. Dienas es pavadu tiesas zālē, vakarus un naktis šeit. Naktis man ir garas, jo guļu es maz un domāju daudz. Tas, protams, ir neizbēgami, kad darīšana ar Lorda kanclera tiesu. Diemžēl nevaru piedāvāt jums šokolādi. Drīz es gaidu spriedumu, un tad mans stāvoklis kļūs krietni augstāks. Šobrīd es nekaunos atzīties Džāndisu prāvas aizbilstamiem (stingrā slepenībā), ka reizēm man grūti uzturēt pieklājīgu līmeni. Es esmu še izbaudījusi aukstumu. Esmu izbaudījusi vēl ko bargāku par aukstumu. Tam ir ļoti maz nozīmes. Lūdzami, atvainojiet, ka cilāju šādus necienīgus sīkumus.

Viņa pa pusei atvilka aizkaru no iegarenā bēniņu loga un pievērsa mūsu uzmanību veselai rindai putnu būrīšu, kas karājās pie tā; dažos mitinājās pat vairāki putni kopā. Tur bija cīruļi, kaņepju putniņi un cig|i — man šķiet, pavisam kādi divdesmit.

—   Es sāku turēt šos mazos radījumus, — viņa teica, — ar tādu mērķi, ko aizbilstamie noteikti sapratīs. Ar nodomu atdot viņiem brīvību. Kad sagaidīšu spriedumu. Jā-ā! Bet viņi nomirst nebrīvē. Nabaga dumjās radībiņas, viņu dzīvītes ir tik īsas pret Lorda kanclera tiesas procesiem, ka cits pēc cita viņi visi apmirst — jau kuro reizi. Vai zināt, es šaubos, vai kaut viens no šiem te, kaut gan šie visi ir jauniņi, nodzīvos līdz brīvībai. Cik nomācoši, vai ne?

Kaut gan palaikam viņas runā izskanēja ari pa jautājumam, atbildi viņa, šķiet, negaidīja, tikai izklaidīgi runāja tālāk, it kā būtu paradusi to darīt, kad neviena klausītāja nav līdzās.

—   Nudien, ticiet man, — viņa turpināja, — es brīžiem patiesi bažījos, vai pa to laiku, kamēr neskaidrība taps par skaidrību un Sestais jeb Lielais zīmogs izcīnīs uzvaru, mani pašu kādu dienu neatradīs še guļam sastingušu bez maņas, kā es esmu atradusi daudzus šos putniņus.

Par atbildi Adas līdzcietīgajam skatienam Ričards pamanījās izdevīgā brīdī klusi un nemanāmi nolikt uz kamīna malas dažus naudas gabalus. Mēs visi pievirzījāmies tuvāk būrīšiem, izlikdamies, ka gribam apskatīt putnus.

—   Es nevaru ļaut viņiem daudz dziedāt, — teica vecā sieviņa. — Jums tas var likties dīvaini, bet doma, ka viņi dzied, kamēr es klausos strīdus tiesas zālē, jauc man galvu. Un manai galvai jābūt ļoti skaidrai, saprotiet! Kādu citu reizi es jums pastāstīšu, kā viņus visus sauc. Šoreiz ne. Šodien, kad esmu sagaidījusi tik labu zīmi, viņi varēs dziedāt, cik vien tīk. Par godu jaunībai, — sekoja smaids un reveranss, — cerībai, — atkal smaids un reveranss, — un skaistumam! — Vēl viens smaids un reveranss. — Tā! Dosim viņiem labi daudz gaismas.

Putni sarosījās un sāka čivināt.

—   Es nevaru te pietiekami vēdināt, — teica mazā vecā dāma (istaba patiešām bija piesmakusi — ļoti būtu derējis atvērt logu), — tāpēc ka tā kaķene, ko lejā redzējāt, Lēdija Džeina, tīko pēc viņu dzīvībām. Veselām stundām tup uz treliņiem tur, ārpusē. Es esmu novērojusi, — viņa piebilda noslēpumainā čukstā, — ka viņas iedzimto nežēlību vēl pastiprina bailes no tā, ka putni var atgūt brīvibu. Pēc sprieduma, ko es gaidu drīz nākam. Tas radījums ir viltīgs un ļaunuma pilns. Reizēm man gandrīz šķiet, ka tas nemaz nav kaķis, bet vilks no vecvecās parunas.* Tik grūti ir atturēt viņu no savām durvīm.

Zvanu skaņas kaut kur kaimiņos atgādināja nabadzītei, ka pulkstenis ir jau pusdesmit, un tādējādi palīdzēja mums darīt galu šim apciemojumam agrāk, nekā mēs to būtu spējuši saviem spēkiem. Viņa steigšus paņēma savu somiņu ar dokumentiem, ko ienākot bija nolikusi uz galda, un apvaicājās, vai mēs arī ejot uz tiesas namu. Saņēmusi noliedzošu atbildi un piemetinājumu, ka mēs nekādā ziņā viņu neaizkavēsim, vecā dāma atvēra durvis, palaizdama mūs pirmos lejup pa kāpnēm.

—   Pēc tik labas zīmes ir pat vēl svarīgāk nekā citkārt, lai es būtu tur, pirms vēl ienācis lords kanclers, — viņa teica, — jo viņš var minēt manu lietu pašu pirmo. Man ir tāda sajūta, ka viņš to šorīt tiešām minēs pašu pirmo.

Lejup kāpjot, viņa brīdi apstājās, lai čukstus mums pavēstītu, ka visa māja esot pilna grabažu, ko viņas saimnieks pamazām piepircis un nevēloties pārdot, tāpēc ka viņš esot «mazdrusciņ… htn!…». Tas notika otrajā stāvā. Bet pirms tam viņa jau bija apstājusies tre šajā stāvā un klusi norādījusi uz kādām melnām durvīm.

—   Vienīgais iemītnieks, ja nerēķina mani, — viņa tagad čukstus paskaidroja, — tiesas dokumentu pārrakstītājs. Mūsu ielas bērneļi stāsta, ka viņš esot dvēseli pārdevis velnam. Nezinu, kur šis būtu varējis likt to naudu. Kuš!

Šķita, ka viņa pat tagad baidās, kaut tikai šis iemītnieks neizdzirdētu; ik pa brīdim atkārtodama: — Kuš! — nabadzīte tecēja uz pirkstgaliem, it kā pat viņas soļu troksnis varētu šim vīram darīt zināmu viņas teikto.

Iedami ārā cauri veikalam pa to pašu ceļu, pa kuru bijām ienākuši, mēs ieraudzījām veco vīru lādējam milzīgu daudzumu veca papīra saiņu tādā kā grīdas akā. Izskatījās, ka viņš ir pamatīgi nostrādājies: piere večukam bija viscaur norasojusi, līdzās gulēja krīta gabals, ar ko viņš, nometis lejā kārtējo paku vai vīstokli, uzvilka greizu kāsi uz sienas paneļa.

Ričards, Ada, mis Dželibija un mazā vecā dāma jau bija pagājuši viņam garām, un arī es tūliņ to būtu izdarījusi, bet viņš pieskārās man pie rokas, lai mani aizkavētu, un ar krītu uzvilka uz sienas lielo burtu «D», turklāt izdarīja to ļoti neparastā veidā, sākdams rakstīt no otra gala. Tas nebija iespiedburts, bet rakstītais, tāds, kādu to veidotu jebkurš ierēdnis no «Kendža un Kārboja» kantora.

—   Vai jūs varat to izlasīt? — viņš noprasīja, uzmezdams man vērīgu skatienu.

—   Protams, — es teicu. — Uzrakstīts taču ļoti skaidri.

—   Kas tas ir?

—   «D».

Vēlreiz uzmetis man skatienu, tad aši pārlaidis acis durvīm, večuks nodzēsa uzrakstīto un tā vietā uzvilka «ž» (šoreiz mazo burtu), un atkal noprasīja: — Kas tas ir?

Es pateicu. Tad viņš to atkal nodzēsa un uzrakstīja «ā», vaicādams to pašu, ko iepriekš. Tā viņš aši turpināja, līdz šai pašā neparastajā veidā, sākdams ik burtu vilkt no apakšas vai otra gala, bija izveidojis vārdu «Džāndiss», ne reizi neatstādams uz sienas divus burtus vienlaikus.

—   Un kas sanāk kopā? — viņš man noprasīja.

Kad es pateicu, viņš iesmējās. Tai pašā dīvainajā veidā, taču tikpat neparasti ātri viņš sāka atkal pa vienam burtam rakstīt un dzēst, līdz savirknēja vārdus «Saltais Nams». Arī tos es mazliet pārsteigta izlasīju, un viņš atkal iesmējās.

—   Ehē! — večuks izsaucās, nolikdams krītu. — Jūs redzat, man ir spējas atdarināt zīmes pēc atmiņas, jaunkundz, kaut gan es neprotu ne lasīt, ne rakstīt.

Viņš izskatījās gaužām netīkams, un viņa kaķene urbās manī ar zvērīgu skatienu, it kā es būtu tuvākā radiniece augšstāvā iesprostotajiem putniem, tāpēc es sajutu lielu atvieglojumu, kad ārdurvīs parādījās Ričards un teica:

—   Mis Samersone, es ceru, ka jūs nekaulējaties par savu matu pārdošanas cenu. Neļaujiet sevi iekārdināt! Misteram Krukam pilnīgi pietiek ar tiem trim maisiem tur lejā!

Es nevilcinādamās pateicu misteram Krukam arlaburītu un piebiedrojos ārā saviem draugiem; turpat mēs šķīrāmies no mazās vecās dāmas, kas ļoti ceremoniāli dāvāja mums savu svētību un atkārtoja vakarējo apgalvojumu, ka esot nolēmusi atalgot Adu un mani ar dzimtmuižām. Kad beidzot bijām tikuši līdz pagriezienam un dzīrāmies pazust no šīm ieliņām, mēs vēl pametām skatienu atpakaļ un redzējām, ka misters Kruks stāv sava veikala durvīs, uzlicis brilles un raudzīdamies mums pakaļ) kaķene tupēja viņam uz pleca, un tās gaisā izslietā nste, kas pacēlās večukam vienā galvas pusē, izskatījās pēc lielas cepures spalvas.

—   Varens rīta piedzīvojums te, Londonā! — nopūzdamies noteica Ričards. — Ai, māsīc, māsīc, Ir gan nomācoša skaņa šim Lorda kanclera tiesas vārdam!

—   Ari man tas izraisa vienīgi drūmas atmiņas, kopš vien es atceros to dzirdējusi, — atbildēja Ada.

—   Man tāpat, — domīgi piebilda Ričards.

—  Ja lords kanclers pieņemtu kaut vai man neizdevīgu lēmumu vai vismaz paziņotu, ka man pienākas… Cik daudz mums abām vajadzētu iztikai, Ester? — Ada pietvīkdama pavaicāja.

—   Nē! — iesaucās Ričards. — Lai tad viņš labāk atstāj tukšā mani! Es jebkurā laikā varu pieteikties armijā, un neviens tādēļ necietīs. Ja vien varētu, es ar prieku pārdotu visas savas izredzes, cik lēti un ātri vien iespējams.

—   Un dotos uz svešām zemēm? — jautāja Ada.

—  Jā!

—   Varbūt uz Indiju?

—   Kāpēc ne — varētu arī uz Indiju, — atteica Ričards.

—   Par to es neesmu domājusi, — sacīja Ada. — Mani tikai gauži skumdina tas, ka man jābūt daudzu savu radinieku un citu cilvēku ienaidniecei — cik es noprotu, tā tas ir — un ka viņiem jābūt maniem ienaidniekiem — cik noprotu, ari tā tas ir —, un ka mums visiem jācenšas citam citu izputināt, nezinot pat, kāpēc un kā, un visu mūžu jādzīvo pastāvīgā neuzticībā un naidā. Tas šķiet bezgala savādi, jo kaut kur taču jābūt taisnībai, ko krietns tiesnesis, visiem spēkiem pūlēdamies, nav spējis visus šos garos gadus uziet un atrast.

—   Ak, māsīc! — nopūtās Ričards. — Patiešām savādi! Visa šī tukšā, untumainā šaha spēle nudien ir loti savāda. Kad es vakar redzēju, cik nosvērti šī rāmā tiesa iet savu lēno gaitu, un domāju, cik nožēlojami klājas bandiniekiem uz šaha galdiņa, mani pārņēma reizē galvassāpes un sirdssāpes. Galva man sāpēja, prātojot, kā tas var notikt, ja cilvēki nav nedz muļķi, nedz nelieši, un sirds sāpēja, iedomājoties, ka viņi varētu būt gan vieni, gan otri. Bet, tā vai citādi, Ada… vai drīkstu saukt jūs par Adu?

—   Protams, drīkstat, brālēn Ričard.

—   Tā vai citādi, Lorda kanclera tiesa ar savu Jauno ietekmi mūs apdraudēt nespēs. Mēs esam laimīgi satikusies, pateicoties mūsu labajam radiniekam, un tā vairs nespēs mūs izšķirt!

— Ceru, ka nespēs nekad, brālēn Ričard, — maigi atbildēja Ada.

Mis Dželibija saspieda manu elkoni un uzmeta man ļoti zīmīgu skatienu. Es pasmaidīju pretī, un pārējo ceļa posmu mēs nostaigājām ļoti tīkamā noskaņā.

Pusstundu pēc mūsu atgriešanās lejā parādījās misis Dželibija, un turpmākās stundas gaitā uz ēdamistabu pakāpeniski un ar pārtraukumiem atceļoja nepieciešamie brokastu piederumi. Nav šaubu, ka misis Dželibija, tāpat kā katru diennakti, bija gan likusies gulēt, gan cēlusies augšā, taču neizskatījās, ka viņa, to darot, būtu pārģērbusies. Visu brokastlaiku viņa bija ļoti nodarbināta, jo rīta pasts atnesa smagu vēstuļu saini, kas attiecās uz Borribola-Gha jautājumu, un tādējādi viņai, pēc pašas izteikuma, priekšā stāvēja darba pilna diena. Bērni kūleņoja visapkārt, un viņu stilbi — īsti negadījumu reģistri — nemitīgi pārklājās ar jaunām piemiņas zīmēm; Ciepstiņš pusotru stundu nekur nebija atrodams, līdz kāds policists viņu pārveda mājās no Nūgetas tirgus. Nesatricināmā nosvērtība, kādu misis Dželibija parādīja gan viņa prombūtnes laikā, gan tad, kad bērns tika atdots ģimenes klēpim, pārsteidza mūs visus.

Tobrīd viņa jau aizrautīgi diktēja Kedijai, un Kedija īsā laikā atkal notraipījās ar tinti tikpat raiba, cik raibu mēs viņu bijām pirmoreiz ieraudzījuši. Pulksten vienos mums pakaļ ieradās vaļēja kariete un bagāžas rati. Misis Dželibija lika mums nodot sirsnīgus sveicienus savam labajam draugam misteram Džāndisain; Kedija pielēca no rakstāmgalda, lai izietu mūs pavadīt; gaitenī viņa mani noskūpstīja un palika stāvam uz pakāpieniem, kodīdama spalvu un šņukstēdama; Ciepstiņš, man par prieku, bija aizmidzis, un šķiršanās bēdas viņam tika aiztaupītas (mani māca bažas, ka uz Ņūgetas tirgu bērns bija aizklīdis, meklēdams mani), bet visi pārējie bērni sarāpās karietes aizmugurē, no kurienes kā zirņi izbira pa visu Teivisinnu, kad kariete sāka ripot un attālinājās no šīs apkaimes.

## VI NODAĻA

Gluži kā mājās.

Diena bija manāmi noskaidrojusies, un, kamēr mēs braucām rietumu virzienā, tā joprojām vēl skaidrojās. Ar patiku mēs ļāvāmies saules gaismai un spirgtajam gaisam, arvien vairāk brīnīdamies par ielu daudzumu, veikalu krāšņumu, dzīvo satiksmi un cilvēku pūļiem, kas līdz ar laika uzlabošanos šķita piepeši izplaukuši ielās kā daudzkrāsainas puķes. Tad sākām pamazām attālināties no brīnumainās pilsētas un ripot cauri nomalei, kas jau pati par sevi manās acīs bija itin liela pilsēta; beidzot atkal izbraucām uz īsta lauku ceļa, kura malās slējās vējdzirnavas, siena nojumes, jūdžu stabi; tepat brauca fermeri savos vezumos, smaržoja pēc pērnā siena, pie ēkām šūpojās izkārtnes, zemi izraiboja zirgu pakavu nospiedumi; visapkārt pletās tīrumi, slējās koki un stiepās dzīvžogu rindas. Bija ļoti tīkami vērot zaļo ainavu sev priekšā un dižo lielpilsētu aizmugurē, un, kad džinkstēdams mums garām pabrauca pajūgs ar brīnum skaistiem zirgiem, kam iejūga piederumi bija koši sarkani un pie ilkss dzidri skanēja zvārgulīši, viss apkārtējais šķita tik pacilājošs un jauks, ka mēs laikam visi trīs būtu varējuši piebiedroties zvaniņa dziesmai.

—  šis ceļš man visu laiku liek domāt par manu vārdabrāli Vitingtonu*, — teica Ričards, — un šis pajūgs vainago visu. Hei, kas noticis?

Mēs bijām apstājušies, un apstājies bija arī pajūgs. Zvaniņu mūzika, zirgiem stājoties, kļuva citāda un pārtapa maigā dzinkstoņā; tikai tad, ja kāds no zirgiem pameta augšup galvu vai nodrebinājās, gaisā atkal uzvirmoja sīka zvārgulīšu šķinda.

—  Mūsu vedējs pēta pajūgu, — teica Ričards, — un pajūga braucējs nāk šurpu pie mums. Sveicināti, draugsl — Pajūga vīrs jau stāvēja pie mūsu karietes durvīm. — Tas tik ir joks! — Ričards piebilda, ciešāk ieskatīdamies pienācējā. — Ada, viņam pie platmales ir jūsu vārds!

Pie šīs platmales bija visu mūsu vārdi. Aiz platmales lentes aizbāztas bija trīs mazas vēstulītes: viena adresēta Adai, viena Ričardam un viena man. Visas tās pajūga vīrs atdeva mums pēc piederības, iepriekš izlasīdams katru vārdu skaļi. Atbildot uz Ričarda jautājumu,

kas tās sūtījis, viņš īsi atbildēja: — Saimnieks, ser, ja jums labpatīk vaicāt, — un, atkal uzlicis platmali (tā vairāk atgādināja mīkstu bļodiņu), nošvīkstināja pātagu, atmodināja zvārgulīšus un, to mūzikas pavadīts, pazuda tālumā.

—   Vai tas ir mistera Džāndisa pajūgs? — Ričards uzsauca mūsu vedējam.

—   Jā, ser, — tas atbildēja, — ceļā uz Londonu.

Mēs atvērām vēstulītes. Visas bija līdzīgas cita citai un stingrā, labi salasāmā rokrakstā vēstīja šādus vārdus:

«Es gaidu mūsu tikšanos ar cerību, ka tā būs patīkama un nepiespiesta jebkuram no mums. Tādēļ es ierosinu tikties kā veciem draugiem un notikušo uzlūkot kā pašu par sevi saprotamu. Domāju, ka tā būs vieglāk mums visiem — man pavisam noteikti —, un pieņemiet manus laba vēlējumus.

Džons Džāndiss.»

Iespējams, ka man bija mazāk iemesla brīnīties nekā abiem maniem ceļabiedriem, jo man pašai vēl nekad nebija radusies izdevība patencināt to, kurš tik daudzus gadus bijis mans labdaris un vienīgais atbalsts virs zemes. Es nebiju izdomājusi, kā viņam pateikties, jo mana pateicība mājoja pārāk dziļi sirdī, taču tagad es sāku prātot, kā varēšu tikties ar viņu, nesacīdama vispār nekādu paldies, un jutu, ka tas patiesi būs ļoti grūti izdarāms.

Sīs vēstules pastiprināja neskaidro pārliecību, kāda bija radusies gan Ričardam, gan Adai, pašiem īsti neaptverot, kāpēc tā radusies: ka viņu brālēns Džāndiss nespēj paciest nekādas pateicības izpausmes par laipnību, ko kādam parādījis, un ka viņš spējīgs ķerties pie visneparastākajiem līdzekļiem, lai no tām izvairītos, — kaut vai mesties bēgt. Ada neskaidri atcerējās kādu mātes stāstu no agras bērnības laikiem: reiz šis cilvēks izdarījis mātei kādu sevišķu pakalpojumu, un, kad viņa devusies pie sava labdara uz māju, lai pateiktos viņam, viņš pa logu nejauši ieraudzījis nācēju tuvojamies un acumirklī aizbēdzis pa'dārza vārtiņiem, un trīs mēnešus pēc tam neticis , ne redzēts, ne dzirdēts. Sī saruna lika pārcilāt vēl daudz līdzīgu iespaidu, un patiesībā iznāca tā, ka mēs šim tematam veltījām vai visu dienu un ne par ko citu gandrīz nerunājām. Ja kādubrīd saruna nejauši novirzījās sānis,

mii-h to itin drīz atkal pagriezām atpakaļ un prātojām, Lidu gan būs māja, kurā nonāksim, kad īsti mēs tur noiiiisiin, vai sastapsim misteru Džāndisu tūlīt ierodoties v.ii pēc ilgākas kavēšanās, ko mēs viņam sacīsim un ko viņš sacīs mums. Par visu to mēs domājām un spriedām vēl un vēlreiz no gala.

Zirgiem šis ceļš bija ļoti grūts, taču gājēju taka lielākoties bija laba, tāpēc, ceļam ejot kalnup, mēs ikreiz izkāpām un gājām kājām, un tas mums tā iepatikās, ka mēs turpinājām ceļu kājām arī tad, kad bijām tikuši virsotnē un taka veda pa līdzenumu. Bārnetā mūs gaidīja citi zirgi, bet, tā kā tie tikai nupat bija pabaroti, mums vajadzēja pagaidīt, un mēs devāmies garā, spirdzinošā pastaigā pāri kopējām ganībām un vecam kaujas laukam, līdz kariete mūs panāca. Sie starplaiki tā paildzināja ceļojumu, ka bija jau beigusies īsā diena un sākusies garā nakts, kad mēs sasniedzām Sentolbensas pilsētiņu, kuras apkaimē, kā zinājām, atradās Saltais Nams.

Tobrīd, lai gan kariete vēl grabēdama ripoja pa vecās ieliņas bruģi, mēs jau bijām tāda satraukuma pārņemti, ka pat Ričards vēlāk atzinās — viņš sajutis neizskaidrojamu vēlēšanos doties atpakaļ. Mēs ar Adu drebējām no galvas līdz kājām, kaut gan saltā un speldzīgā vakara dēļ viņš mūs bija ar lielu rūpību ievīstījis segās. Kad, nogriezušies ap stūri, braucām ārā no pilsētiņas un Ričards paziņoja, ka mūsu vedējs — viņš jau ilgi bija jutis līdzi mūsu sakāpinātajām gaidām — skatoties atpakaļ un mājot ar galvu, mēs abas piecēlāmies karietē stāvus (Ričards pieturēja Adu, lai tā nenokristu) un raudzījāmies pāri klajumam cauri zvaigžņotajai tumsai uz savu ceļamērķi. Mums priekšā kalna virsotnē mirdzēja gaisma, un vedējs, rādīdams uz to ar pātagas kātu, iesaucās: — Tas ir Saltais Nams! — tad palaida zirgus rikšos un veda mūs tālāk tādā ašumā — kaut ari ceļš gāja kalnup —, ka riteņi sacēla ceļa putekļus ap mūsu galvām gluži kā ūdensdzirnavu vērpeti. Gaisma te pazuda skatienam, te atkal iemirdzējās — un tad mēs iegriezāmies kokiem apstādītā gatvē un traucāmies augšup pretī jau pavisam spožam mirdzumam. Gaišais logs piederēja šķietami vecmodīgam namam ar trim tornīšiem uz priekšējā jumta un lokveida piebraucamo ceļu, kas veda uz lieveni. Par mūsu ierašanos pavēstīja zvans, un, tā sulīgajai skaņai saplūstot ar tālīnām suņu rejām un spējai gaismas šaltij izplūstot pa atvērtajām durvīm, un nokarsušajiem

zirgiem kūpot un garojot, un mūsu pašu sirdīm strauji sitoties, mēs samulsuši un satraukti izkāpām no karietes.

—   Ada, mana mīļā, Ester, labais draugs, esiet sveicinātas! Ļoti priecājos, jūs redzot! Rič, ja man vēl kāda roka šobrīd būtu brīva, es to sniegtu jums!

Kungs, kurš sacīja šos vārdus skaņā, mundrā, laipnā balsī, vienu roku bija aplicis ap vidu Adai, otru man; viņš mūs abas tēvišķi noskūpstīja un, izvadījis cauri nama priekštelpai, ieveda nelielā, brūngani sārtā telpā, ko viscaur apspīdēja kamīna gaišās liesmas. Tur viņš mūs vēlreiz noskūpstīja un, atlaizdams rokas, apsēdināja mūs līdzās uz dīvāna, kas bija novietots kamīna tuvumā. Es jutu, ka mums jāpaliek tikpat atturīgām, ja gribam, lai viņš tūlīt pat nesteigtos pazust.

—   Nu tā, Rič! — viņš teica. — Tagad man roka brīva. Viens patiess vārds ir labāks par veselu runu. Es no sirds priecājos, jūs redzot. Jūs esat mājāo. Nāciet un sasildieties!

Ričards saņēma abas viņa rokas, instinktīvi pauzdams reizē cieņu un sirsnību, un tikai noteica (toties tik nopietni, ka es gluži vai satrūkos, jo man visu laiku bija bail, kaut tikai misters Džāndiss piepeši nenozuslu): — Jūs esat ļoti laipns, ser! Liels paldies jums! — nolika sānis platmali un mēteli un piegāja pie kamīna.

—   Kā jums patika brauciens? Un kā jums, mīļā, patika misis Dželibija? — misters Džāndiss vaicāja Adai.

Kamēr Ada viņam atbildēja, es pārlaidu skatienu (lieki piebilst, ar kādu interesi) namatēva sejai. Tā bija glīta, mundra, vērīga seja ar dzīvu un mainīgu izteiksmi; virs tās kuploja mazliet iesirmi tēraudpelēki mati. Es nospriedu, ka viņam drīzāk varētu būt ap sešdesmit, nevis piecdesmit gadu, taču viņa augums bija stalts, spēcīgs un dzīvības pilns. Jau no pirmā brīža, kad viņš mūs uzrunāja, viņa balss manī uzjundīja kaut kādas nenosakāmas atmiņas, bet tagad pavisam negaidot kāda pēkšņa kustība un draudzīgs acu uzmetiens atsauca man prātā svešo kungu, kas bija mans karietes ceļabiedrs pirms sešiem gadiem tai neaizmirstamajā dienā, kad devos uz Rcdingu. Es vairs nešaubījos, ka tas ir viņš. So atklā. jumu izdarījusi, es bezgala izbijos, jo viņš uztvēra manu skatienu un, itin kā lasīdams manas domas, pievērsa acis durvīm, tā ka es jau nodomāju, ka esam viņu zaudējuši. Tomēr ar prieku varu sacīt, ka viņš palika turpat un apjautājās, ko es domājot par misis Dželibiju.

—   Viņa ļoti nopūlas Āfrikas dēj, ser, — es teicu.

—       Cik cēli! — misters Džāndiss atbildēja. — Bet jūs atbildat tāpat kā Ada. — (Viņas atbildi es nebiju dzirdējusi.) — Man šķiet, ka jūs vīsi domājat kaut ko citu.

—       Mēs domājam, — es sacīju, pametusi acis uz Ričardu un Adu, kas ar skatieniem mudināja mani runāt,

—  ka viņa varbūt drusku par maz rūpējas par savu māiu.

—  Tātad tomēr! — iesaucās misters Džāndiss.

Es atkal satrūkos.

—       Klausieties! Es gribu zināt jūsu patiesās domas, mīļā. Varbūt es ar nolūku aizsūtīju jūs turp.

—       Mēs domājam, — es vilcinādamās teicu, — ka varbūt pareizāk ir sākt ar pienākumiem savās mājās1 ser, un varbūt, kamēr tic paliek nepaveikti un novārtā pamesti, nekādi citi pienākumi tos nevar aizstāt.

—   Dželibiju bērni, ser… — Ričards nāca man talkā.

—   Es nevaru atturēties no stiprāka vārda, ser, — viņi dzīvo pēc velna nožēlojami!

—  Viņa grib labu, — steigšus sacīja misters Džāndiss.

—  Vējš pūš no austrumu puses.

—       Kad mēs braucām šurp, tas pūta no ziemeļiem, — iebilda Ričards.

—       Mans mīļais Rič, — atteica misters Džāndiss, sabikstīdams uguni, — es varu apzvērēt, ka tas vai nu jau pūš, vai arī drīz pūtīs no austrumiem. Mani allaž moka nelāga sajūta, kad vējš ir austrumos.

—   Vai reimatisms, ser? — jautāja Ričards.

—       Šķiet, ka jā, Rič. Domāju gan. Un tātad mazie Džel… — es jau bažījos par viņiem — dzīvo pēc… ak dievs, vējs patiešām ir austrumos!

Izrunādams šos saraustītos teikumus, viņš bija pāris reižu nenoteikti pagājies turp un atpakaļ, vienā rokā joprojām turēdams biguli, otru laizdams caur matiem, un viņā jautās tāds labestīgs satraukums — it kā kaprīzs un reizē tik pievilcīgs —, ka mēs visi, bez šaubām, izjutām pret viņu lielāku sirsnību, nekā būtu varējuši izsacīt vārdos. Viņš pasniedza vienu elkoni Adai, otru man un, palūdzis Ričardu paņemt sveci, veda mūs uz durvju pusi, bet tad piepeši atkal griezās atpakaļ.

—       Tie mazie Dželibiji… Vai jūs nevarējāt… vai jūs nemēģinājāt… nu, ja tur nolītu karameļu lietus vai no gaisa sāktu birt trīsstūrainas aveņu tortes vai vēl kas tamlīdzīgs? — viņš teica.

—   Ai. brālēn… — Ada steigšus iesāka.

—   Jauki, manu mīlulīt! Man patīk, ka mani sauc par brālēnu. Varbūt «brālēns Džons» būtu vēl labāk.

—   Nu tad — brālēn Džoni — Ada smiedamās atkārtoja.

—   Ha, hal Tiešām lieliskil — ļoti iepriecināts atsaucās misters Džāndiss. — Tas skan tik neparasti dabiski. Jā, mīļā?

—   No gaisa nokrita kas labāks. Estere.

—   Tā? — atjautāja misters Džāndiss. — Un ko tad Estere darīja?

—   Ai, brālēn Džon! — Ada iesaucās, ar abām rokām satverdama viņa elkoni un purinādama galvu pret mani, jo es gribēju viņu apklusināt. — Estere uzreiz kļuva par viņu draudzeni. Estere viņus auklēja, iemidzināja, mazgāja un ģērba, stāstīja viņiem pasakas, mierināja un klusināja viņus, pirka viņiem dāvaniņas…— (Ak, mīļā draudzenei Es taču biju tikai izgājusi ar Ciepstiņu pastaigāties — pēc tam kad viņš atradās — un uzdāvinājusi viņam mazītiņu spēļu zirdziņu!) — Un, brālēn Džon, viņa atmaidzināja pat nabaga Kerolainu, vecāko meitu, un arī pret mani izturējās tik gādīgi un mīļi! Nē, nē, es tev neļaušu iebilst, Ester, mīļā! Tu taču zini, tu zini, ka tā ir taisnība!

Mana labsirdīgā, mīļā draudzene pastiepās garām brālēnam Džonam un noskūpstīja mani, tad, vērdamās viņam tieši acīs, drosmīgi sacīja: — Lai nu kā, brālēn Džon, bet es jums tomēr pateikšu paldies par šo draudzeni, ko jūs man sagādājāt! — Man bija tāda sajūta, it kā viņa tīši izaicinātu misteru Džāndisu, lai tas mestos projām. Tomēr viņš to nedarīja.

—   Kā jūs teicāt, Rič, no kuras puses pūta vējš? — misters Džāndiss jautāja.

— No ziemeļiem, kad mēs braucām šurp, ser.

—   Jums taisnība. Tas nav austrumu vējš. Esmu maldījies. Nāciet, meitenes, nāciet un apskatiet savu māju!

Sī bija viena no tām tīkami nesimetriskajām mājām, kur var staigāt pa kāpnēm augšup un lejup, no vienas istabas otrā un no otras trešā — un, kad šķiet, ka tās visas jau izstaigātas, atrodas atkal jaunas, vēl neredzētas, — un kur ir pārpilnām visādu priekšistabu un gaitenīšu, un kur negaidītās vietās atklājas senatnīgas istabas zemnieku stilā, ar spraišļotiem logiem, pa kuriem iekšā spraucas zaļumi no ārienes. Mana istaba, kurā iegājām

vispirms, bija tieši šāda, ar divslipņu griestiem, kuriem bija vairāk kaktu, nekā es jebkad vēlāk iespēju saskaitīt, un ar kamīnu — tajā dega uguns, un tas viscaur bija klāts dzidri baltām flīzēm; uz katras no tām bija attēlots mazs, liesmojošs ugunskurs. Ejot ārā no šīs istabas, vajadzēja nokāpt divus pakāpienus zemāk, un atklājās neliela, brīnum jauka dzīvojamā istaba ar skatu uz puķu dārzu, turpmāk paredzēta Adai un man. No tās trīs pakāpieni veda augšup Adas guļamistabā, kurai bija skaists, plats logs ar brīnišķu skatu uz milzīgu tumsas klajumu zem zvaigžņotās debess; pie loga padziļā nišā atradās sēdeklis, kurā mierīgi varētu apmesties trīs manas mīļās Adas. No šīs istabas izejot, varēja nokļūt nelielā galerijā, uz kuru veda pārējo labāko (tikai divu) istabu durvis, un no šīs galerijas nelielas kāpnītes zemiem pakāpieniem — šai īsajā posmā bija vairāki stūra pakāpieni — veda lejā nama priekštelpā. Ja no Adas istabas negāja ārā pa šīm durvīm, bet atpakaļ manā istabā un no manas istabas izgāja pa tām pašām durvīm, pa kurām ienākts, un pēc tam pakāpās augšup pa dažiem izliektiem pakāpieniem, kas negaidot nodalījās no galvenajām kāpnēm, varēja nokļūt veselā gaiteņu labirintā, kur stāvēja veļas ruļļi, trīsstūrveida galdiņi un kāds indiešu krēsls kuru varēja pārvērst par dīvānu, kasti vai gultu un kurš pēc izskata atgādināja kaut ko vidēju starp bambusa skeletu un milzu putnu būri; kāds to savulaik — vairs nebija zināms, kas un kad, — bija atvedis no Indijas. No turienes varēja nokļūt Ričarda istabā, kas bija pa daļai bibliotēka, pa daļai dzīvojamā istaba, pa daļai guļamistaba — būtībā daudzu telpu ērts apvienojums. Tikai mazs gaitenītis šķīra to no vienkāršās telpas, kurā visu cauru gadu pie vaļēja loga nakšņoja misters Džāndiss; no mēbelēm te bija vienīgi gulta, kas stāvēja istabas vidū, lai tai piekļūtu vairāk svaiga gaisa, un mazā blakusistabiņā — mazgājamais galds ar auksta ūdens krūzi. No šīs istabas varēja iziet citā gaitenī, no kura lejup veda sētas puses kāpnes un kurā varēja dzirdēt, kā ārpusē pie staļļiem kopēji aprūpē zirgus un skubina tos stāvēt vai turēties, jo tie slīdēja uz nelīdzenajiem akmeņiem. Izejot pa citām durvīm (katrai istabai bija vismaz divas durvis), varēja atkal nokāpt lejā priekštelpā, uz kuru veda pusducis pakāpienu un zems, velvēts gaitenis, un pārsteigumā prātot, kā izdevies nokļūt te atpakaļ vai arī iepriekš no šejienes izkļūt.

lapat ka visa māja, arī mēbeles bija vecmodīgas, kaut gan nelikās vecas, un valdzināja skatienu ar daudzveidīgām formām. Adas guļamistabu viscaur rotāja puķes — tās ziedēja gan uz mēbeļdrānas, gan uz tapetēm, gan samtā, gan izšuvumos, gan divu smagnēju, greznu krēslu brokāta apvilkumā; šie krēsli atradās katrs savā kamīna pusē, un lielāku ērtību labad katram līdzās kā mazs pāžs stāvēja kājsoliņš. Mūsu kopīgā dzīvojamā istaba bija zaļa, un to rotāja zem stikla gleznu rāmjos iesprostoti dažnedažādi pārsteigti un pārsteidzoši putni, kas no savas vietas vēroja citus rotājumus — īstu foreli akvārijā, tik brūnu un spīdošu, it kā pārlietu ar mērci, kapteiņa Kuka* bojāeju un Ķīnas tējas gatavošanas norisi, kādu lo attēlojuši ķīniešu mākslinieki. Manā istabā sienas greznoja ovālas kalendāra mēnešu gravīras: sievietes īsiem ņieburu vidukļiem un zem zoda sasietām lielām cepurēm galvā grābj sienu — jūnijs; smalki tērpušies kungi ar trīsstūrenēm rāda uz ciemata torņu smailēm — oktobris Krāsaini portreti bija ieraugāmi jebkurā mājas daļā, taču tie bija izkliedēti pa visām malām: brāli jauneklīgajam virsniekam, kura portrets karājās manā istabā, es atradu trauku skapī, bet skaistā jaunā līgava ar puķi pie ņiebura savā vēlāko gadu izskatā — ar sirmumu matos — bija ieraugāma brokastu istabā. To vietā pie savas istabas sienas es varēju apskatīt četrus eņģeļus no karalienes Annas* laikiem — viņi, šķiet, ne bez pūlēm nesa uz debesīm kādu bezrūpīga izskata kungu, apvītu puķu vītnēm, — un izšūtu kompozīciju, kas atveidoja augļus, katliņu un alfabētu. Visi pārvietojamie priekšmeti — skapji, krēsli, galdi, aizkari, spoguļi un pat adatu spilventiņi un smaržu pudelītes uz naktsgaldiņiem — veidoja tādu pašu neparasta sajaukuma ainu. Kopēja tiem nebija nekā, ja neņem vērā nevainojamo kārtīgumu, apbrīnojamo spodrību un lielos rožu ziedlapiņu un smaržīgās lavandas krājumus jebkura lieluma atvilktnē. Un tad vēl gaišie logi, kas, vietumis aizkaru apēnoti, meta atblāzmu zvaigžņotajā tumsā, nama gaišums, siltums un omulība, viesmīlīgā trauku šķinda kaut kur attālāk, kas liecināja par gatavošanos maltītei, namatēva cildenā seja, kas darīja gaišāku visu, ko redzējām, un rāmās vēja šalkas aiz loga, kas spēlēja pavadījumu visam, ko dzirdējām, — tādi bija mūsu pirmie iespaidi Saltajā Namā.

— Priecājos, ka jums te patīk, — teica misters Džāndiss, kad bija mūs atvedis atpakaļ Adas dzīvojamā istabā. — Ar greznību šis narns nelepojas, taču mājvieta te itin jauka — un kļūs vēl jaukāka, kad te būs tik daudz jaunības un dzīvības. Pēc nepilnas stundas ēdīsim vakariņas. Kopā ar mums būs vēl tikai viens cilvēks, pats jaukākais radījums zemes virsū — bērns.

—   Vēl kāds bērns, Ester! — iesaucās Ada.

—   Es nedomāju bērnu burtiskā nozīmē, — turpināja misters Džāndiss, — tas nav bērns gadu ziņā. Viņš ir pieaudzis — gandrīz tikpat vecs kā es —, taču prāta vienkāršībā, uztveres svaigumā, aizrautīgumā un brīnišķi naivajā neziņā par pasaulīgām lietām viņš ir īsts bērns.

Mēs nopratām, ka tam jābūt ļoti interesantam cilvēkam.

—   Viņš pazīst misis Dželibiju, — teica misters Džāndiss. — Viņš ir muzikāls cilvēks — tiesa, amatieris, bet varētu būt arī profesionālis. Viņš ir arī gleznotājs amatieris, bet varētu būt profesionālis. Ļoti spējīgs cilvēks, saištoša personība. Viņš bijis neveiksminieks savā dzīves ceļā, neveiksminieks centienos, neveiksminieks ģimenē, taču viņš par to neskumst — viņš ir bērns!

—   Tātad viņam pašam arī ir bērni? — vaicāja Ričards.

—   Jā, Rič! Pusducis. Vai pat vairāk. Laikam nav tālu no duča. Bet viņš tos nekad nav aprūpējis. Kā lai viņš to spētu? Viņam vajadzīgs kāds, kas rūpētos par viņu pašu. Saprotiet, viņš ir bērns! — atbildēja misters Džāndiss.

—   Un vai šie bērni ir pratuši paši parūpēties par sevi, ser? — jautāja Ričards.

—   Nu, apmēram — tā, kā jau varat iedomāties, — atteica misters Džāndiss, un viņa sejas izteiksme piepeši apmācās. — Mēdz teikt, ka trūcīgo bērni netiekot vis izaudzināti, bet izvilkti cauri bērnu dienām. Harolda Skinipola bērni arī šā tā ir izsitušies tām cauri… Baidos, ka vējš atkal grasās mainīties. Nudien, es to jūtu!

Ričards piebilda, ka šī vieta esot ļoti atklāta asam vakara vējam.

—   Tā tas ir, — teica misters Džāndiss. — Nav šaubu, ka tur ir visa vaina. Saltais Nams ir atsegts ikkatrai brāzmai. Bet mums tagad abiem jāiet uz vienu pusi, Riči NācietI

Tā kā mūsu mantas jau bija atvestas un viss vajadzīgais viegli atrodams, es jau pēc dažām minūtēm biju pārģērbusies un pašreiz liku pa vietām savus dažādos piederumus, kad ienāca istabmeita (nevis tā, kurai bija paredzēts apkalpot Adu, bet cita, ko es vēl nebiju redzējusi) un ienesa manā istabā groziņu ar diviem atslēgu saišķiem; katrai atslēgai bija piestiprināta zīmīte.

—   Lūdzu, jaunkundz, tās ir jums, — viņa teica.

—   Man? — es pārjautāju.

—   Saimniecības atslēgas, jaunkundz.

Mans izbrīns laikam bija skaidri saskatāms, jo viņa piebilda, pati mazliet izbrīnījusies: — Man lika tās tūdaļ atnest, tiklīdz jūs būšot viena, jaunkundz. Jūs tak esat mis Samersone, ja nekļūdos?

—  Jā, — es teicu. — Tā mani sauc.

—   Lielais saišķis ir saimniecības telpām un mazais pagrabiem, jaunkundz. Rīt no rīta, kādā laikā vien jums patiktos, es parādīšu, kuriem skapjiem un durvīm kas der.

Es teicu, ka būšu gatava pusseptiņos no rīta, un, kad viņa bija aizgājusi, paliku stāvam un skatāmies groziņā, pavisam samulsusi no negaidītās uzticēšanās. Tādu mani atrada Ada, un, kad es viņai parādīju atslēgas un pastāstīju, kas man nupat sacīts, arī viņa izturējās pret mani ar tik brīnišķu uzticību, ka es patiesi būtu nesaprātīga un nepateicīga, ja neprastu smelties tanī uzmundrinājumu. Es, protams, zināju, ka īstais iemesls ir manas mīļās draudzenes sirsnīgā daba, tomēr bija jauki ļauties tik patīkamiem maldiem.

Kad nogājām lejā, mūs iepazīstināja ar misteru Sklmpolu, kurš stāvēja pie kamīna un stāstīja Ričardam, cik ļoti viņam skolas gados paticis futbols. Viņš bija mundrs maza auguma cilvēks ar diezgan palielu galvu, taču seja viņam bija smalki veidota, balss patīkama un visā viņa būtnē jautās liela pievilcība. Viss, ko viņš teica, izskanēja tik nepiespiesti un brīvi un tika sacīts ar tādu aizraujošu pacilātību, ka viņā klausīties bija īsta bauda. Augumā būdams slaikāks par misteru Džāndisu, turklāt apveltīts ar veselīgāku sejas krāsu un brūnākiem matiem, viņš izskatījās jaunāks. Patiesībā viņš daudzējādā ziņā vairāk atgādināja dzīves vētrās cietušu jaunu cilvēku nekā labi saglabājušos pavecu kungu. Viņa izturēšanās veidā jautās tāda kā dabiska nevērība, un to pašu pauda viņa izskats (mati pajukuši izklaidus, kakla lakatiņš vaļīgs un brīvi krītošs, kā esmu redzējusi mākslinieku pašportretos) — manā apziņā tas nedalāmi saistījās ar romantisku jaunekli, kurš kaut kādā neparastā veidā piedzīvojis smagu lejupkritienu. Es skaidri sajutu, ka šis izturēšanās veids un izskats nepavisam nesaderas ar cilvēku, kura mūžs bijis pilns ikdienišķām rūpēm un raizēm.

No sarunas es sapratu, ka misters Skimpols ir studējis medicīnu un, savas profesijas pienākumus veikdams, savulaik dzīvojis kāda vācu augstmaņa galmā. Tomēr viņš mums pastāstīja, ka vienmēr esot bijis tīrais bērns svaru un mēru saprašanā un, atklāti sakot, vispār nekā neesot no tiem sapratis (vienīgi to, ka tie viņam pretīgi), tāpēc nekad neesot spējis parakstīt zāles ar nepieciešamo precizitāti. Viņš atzinās, ka viņa galva patiesībā sīkumus vispār neņemot pretī. Un ar lielu jautrību viņš mums pastāstīja, ka tad, kad vajadzējis iet nolaist augstmanim asinis vai dot medicīnisku padomu kādam no galma ļaudīm, viņu visbiežāk atraduši guļam gultā un lasām avīzes vai skicējam kaut ko uz papīra un uzzinājuši, ka viņš nevarot nākt. Kad augstmanis beidzot vairs nebijis tā ar mieru — «un viņam bija pilnīga taisnība», kā sirsnīgā atklātībā izteicās misters Skimpols, — darbs ticis uzteikts, un, tā kā misteram Skimpolam (kā viņš dzīvespriecīgi piebilda) «atlika pārtikt vairs tikai no mīlestības», viņš «iemīlējās un apprecējās, un sāka dzīvot sārtu vaidziņu sabiedrībā». Viņa labais draugs Džāndiss un vēl daži citi labi draugi ik pa laiciņam — garākam vai īsākam — palīdzējuši viņam atrast kādu atbalsta punktu dzīvē, taču veltīgi, jo viņā, jāatzīst, cieši mājojušas divas no senākajām pasaules vājībām: viena izpaudusies tā, ka viņam nebijis sajēgas par naudu, un otra — ka viņam nebijis sajēgas par laiku. So vājību dēļ viņš nekad nespējis ielāgot norunātas tikšanās, nekad nespējis noslēgt darījumus un nekad nezinājis, kāda kurai lietai vērtība. Nu, ko lai dara! Tāpat vien viņš kulies uz priekšu, un te nu viņš esot! Viņam ļoti patīkot lasīt avīzes, ļoti patīkot šo to pazīmēt, ļoti patīkot daba, ļoti patīkot māksla. No sabiedrības viņš vēloties tikai vienu — lai tā ļauj viņam dzīvot. Tas taču neesot daudz. Viņš neuzstādot augstas prasības dzīvei. Dodiet viņam avīzes, sarunu biedrus, mūziku, jērgaļu, kafiju, jauku dabas ainavu, augļus, kad tiem ir sezona, pāris lapu gludā Bristoles kartona, mazliet sarkanvīna — un vairāk nekā viņam nevajagot. Sai pasaulē viņš esot visīstākais bērns, taču viņš nemēdzot kārot neiespējamo. Viņš sakot pasaulei: «Ej_ laimīga savus ceļus! Nēsā sarkanus mundierus, zilus talārus, liec aiz ausīm zīmuļus, sien amatnieku priekšautus, dzenies pēc slavas, svētuma, bagātības — dari kas tev tīk, tikai ļauj Haroldam Skimpolam dzīvot!»

Visu to un vēl daudz ko citu viņš mums izstāstīja šajā vakarā — un izstāstīja to ne vien apbrīnojami saistoši un spilgti, bet turklāt vēl ar tādu dzīvespriecīgu atklā tību, it kā tas viņu pašu nemaz neskartu, it kā šis Skimpols būtu kāda trešā persona, it kā viņš zinātu, ka šim Skimpolam ir savas īpatnības, taču viņam ir arī savas vajadzības, par ko sabiedrībai jāgādā un ko nedrīkst noniecināt. Viņš patiesi bija valdzinoša personība. Ja es toreiz, tajās tālajās dienās, vispār jutu kādu apmulsumu (par ko nebūt neesmu pārliecināta), pretstatīdama to, ko viņš teica, tam, ko pati aizvien biju domājusi par dzīves pienākumiem un atbildību, tad šo apmulsumu izraisīja vienīgi neizpratne, kāpēc viņš no visiem šiem pienākumiem ir brīvs. Par to, ka viņš ir no tietn brīvs, man šaubu tikpat kā nebija; viņš pats to lika saprast pilnīgi nepārprotami.

— Es ne pēc kā netīkoju, — teica misters Skimpols ar tikpat nepiespiestu vieglumu. — īpašums man nenozīmē neko. Se ir mana drauga Džāndisa lieliskais nams. Es jūtos pateicīgs par to, ka viņam tas ir. Es varu to uzzīmēt, varu zīmēdams pārveidot. Varu sacerēt par to mūziku. lad es uzturos šeit, tas ir tieši tik daudz mans, cik man vajadzīgs, un tas man neprasa ne rūpes, ne izdevumus, ne atbildību. īsi sakot, mana nama pārvaldnieku sauc Džāndiss, un viņš mani nepievils. Mēs te pieminējām misis Dželibiju. Tā nu reiz ir sieviete ar vērīgu aci, stipru gribu un milzu spējām visos darījumu sīkumos, un ar kādu apbrīnojamu sparu viņa metas savos pasākumos! Es nenožēloju, ka man nav stipras gribas un milzu spēju darījumos un ka es neprotu ar apbrīnojamu sparu mesties pasākumos. Es varu jūsmot par viņu bez skaudības. Es varu priecāties līdzi viņas pasākumiem, fis varu sapņot par tiem. Es varu atlaisties zālē — jaukā laikā — un domās peldēt prom pa kādu Āfrikas upi, apskaujot visus iezemiešus, kas gadītos ceļā, un tikpat labi sajust dziļo klusumu, tikpat skaidri iztēloties biezās tropu mūžameža audzes kā tad, ja es tiešām būtu tur. Es nezinu, vai no tā ir kāds īstens labums vai ne, bet tas ir viss, ko es protu darīt, un to tad nu es daru, kā nākas. Un tāpēc, dieva dēļ, — ja Harolds Skimpols, šis paļāvīgais bērns, lūdz tevi, pasaule, tu, veikalnieku un dzīves praktiķu sakopojums, lai tu ļauj viņam dzīvot un jūsmot par cilvēku dzimumu, tad esi tik laba un dod viņam šo iespēju un Jauj, lai viņš jāj caur dzīvi savā šūpujzirgā!

Bija skaidrs, ka misters Džāndiss nav atstājis neievērotu šo daiļrunīgo lūgumu.

Priekšstats par mistera Skimpola vietu dzīvē mums tiktāl būtu licies skaidrs, ja viņš nepasteidzies piebilst vēl kaut ko.

— Jūs, cildenās būtnes, esat vienīgās, ko es apskaužu, — teica misters Skimpols, bezpersoniskā toni vērsdamies pie mums, saviem jaunajiem draugiem. — Apskaužu par jūsu spējām darīt to, ko jūs darāt. To pašu ar prieku darītu arī es, ja būtu jūsu vietā. Es nejūtu pret jums nekādu vulgāru pateicību. Man gandrīz vai šķiet, ka jums vajadzētu just pateicību pret mani par to, ka dodu jums izdevību baudīt augstsirdības prieku. Es zinu, ka jums tas patīk. Ir pat gluži iespējams, ka es esmu nācis pasaulē tieši tādēļ, lai bagātinātu jūsu laimes apcirkņus. Iespējams, ka esmu dzimis, lai būtu jūsu labdaris, palaikam dodams jums iespēju palīdzēt man, sīku vājībiņu gūsteknim. Kāpēc lai es nožēlotu savu neprasmi praktiskos sīkumos un pasaulīgos darījumos, ja tai ir tik patīkamas sekas? Tāpēc es to nenožēloju.

No visām viņa rotaļīgajām runām (kuras, kaut arī rotaļīgas, tomēr nozīmēja tieši to, ko izteica) šī pēdējā, šķiet, visvairāk atbilda mistera Džāndisa gaumei. Vēlāk jauni iemesli mani nereti atkal un atkal vedināja prātot, vai tas patiešām ir neparasti vai šķiet neparasti tikai man, ka viņš, kas pats kā neviens cits virs zemes prata just pateicību par katru sīkumu, tik ļoti vēlējās izbēgt no citu cilvēku pateicības izpausmēm.

Mēs visi jutāmies savaldzināti. Man šķita, ka tikai Adas un Ričarda jauko īpašību dēļ misters Skimpols, viņus pirmo reizi satikdams, spēj būt tik nesaistīti atklāts un parādīt sevi tik pievilcīgā gaismā. Viņi (jo sevišķi Ričards), protams, arī jutās iepriecināti un uzskatīja, ka baudīt tik valdzinoša cilvēka uzticēšanos ir neikdienišķa privilēģija. Jo labprātāk mēs klausījāmies, jo pacilātāk misters Skimpols runāja. Un viņa brīnišķais dzīvotprieks, apburošā vaļsirdība un aizkustinošais ieradums rotaļīgi čalot par savām vājībām, itin kā sakot: «Es, redziet, esmu bērnsl Jūs salīdzinājumā ar mani esat rūdīti viltnieki,» (viņš patiesi lika man tādai justies) «bet es esmu priecīgs un nevainīgs; aizmirstiet savas pasaulīgās rūpes un nāciet ar mani spēlēties!» — radīja patiesi žilbinošu iespaidu.

Turklāt viņš bija dāsni apveltīts ar daiļuma izjūtu, un viņa izsmalcinātā jūsniošana par visu skaisto un maigo jau vien būtu spējusi iekarot visu sirdis. Vakarā, kad es dzīros uzliet tēju un Ada blakusistabā dungodama spēlēja brālēnam Ričardam uz klavierēm kādu melodiju, ko abi sarunā bija pieminējuši, viņš atnāca un apsēdās uz dīvāna netālu no manis un sāka tā runāt par Adu, ka es gandrīz vai sajutu mīlestibu pret šo cilvēku.

—   Viņa ir kā rīts, — viņš teica. — Ar saviem zelta matiem, savām zilajām acīm un ziedošajiem vaigiem viņa ir kā vasaras rīts. Vismaz putniem tā noteikti liktos. Mēs nevaram saukt tādu brīnišķu jaunu būtni, visa cilvēku dzimuma priecētāju, par bāreni. Viņa ir Visuma bērns.

Pamanīju, ka misters Džāndiss stāv netālu no mums, rokas salicis aiz muguras, vērīgu smaidu sejā.

—   Baidos, ka Visums ir diezgan vienaldzīgs tēvs, — viņš piezīmēja.

—   01 Nezinu gan! — enerģiski izsaucās misters Skimpols.

—   Bet es domāju, ka zinu, — teica misters Džāndiss.

—   Nu jā! — atsaucās misters Skitnpols. — Jūs pazīstat pasauli (kas jūsu izpratnē ir Visums), un es to nepazīstu nemaz, tā ka lai paliek pēc jūsu prāta. Bet, ja notiktu pēc manējā, — un viņš uzmeta skatienu brālēnam un māsīcai, — tādas būtnes ceļā neatrastos neviena nicināmās dzīves īstenības ērkšķa; šis ceļš vestu caur lapotņu zaļumu, kur nebūtu ne pavasara, ne rudens, ne ziemas, tikai mūžīga vasara. To neskartu ne vecums, ne pārmaiņas. Tā tuvumā nemūžam netiktu izdvests zemiskais naudas vārds!

Alisters Džāndiss smaidīdams paplikšķināja viņam pa galvvidu, it kā viņš patiesi būtu bērns, tad, pagājies pāris soļu tālāk un atkal uz mirkli apstājies, uzmeta skatienu saviem jaunajiem radiniekiem. Viņa skatiens bija domīgs, bet tajā paudās kāda labsirdīga izteiksme, ko es vēlāk bieži (ai, cik bieži!) redzēju atkal no jauna un kas nu jau sen ir iegulusi man dziļi sirdī. Istabu, kurā atradās Ada un Ričards un kura bija savienota ar mūsējo, kur stāvēja viņš, apgaismoja vienīgi kamīna uguns. Ada sēdēja pie klavierēm, Ričards pieliecies stāvēja viņai līdzās. Viņu ēnas uz sienas bija saplūdušas kopā, un tās aplenca dīvainas formas, kas spokaini kustējās šaudīgo liesmu gaismā, kaut ari tās veidoja nekustīgi priekšmeti. Ada skāra taustiņus tik viegli un dziedāja tik klusām, ka vējš, kas šalkoja pār attālajiem pakalniem, bija tikpat sadzirdams kā šī mūzika. Nākotnes noslēpumainība un niecīgais pavediens, kas to saistīja ar tagadni, šķita strāvojam cauri visai šai ainai.

Tomēr šo brīdi es atsaucu atmiņā ne jau tādēļ, lai atsauktu atmiņā savus iztēles klejojumus, kaut gan atceros tos patiešām spilgti. Pirmkārt, man nepaslīdēja garam tas, ka mistera Džāndisa klusais skatiens pauž pavisam citādas domas un jūtas nekā mistera Skimpola vārdu plūdums pirins tā. Otrkārt, kaut ari mistera Džāndisa skatiens, novērsies no Adas un Ričarda, pakavējās pie manis tikai īsu mirkli, man radās tāda sajūta, it kā šajā brīdī viņš man uzticētu — turklāt apzinādamies, ka uztic to man un ka es pieņemu šo uzticēšanos, — cerību, ka Adu un Ričardu reiz varētu vienot ciešākas un svētākas radniecības saites.

Misters Skimpols prata spēlēt klavieres un čellu; viņš arī drusciņ komponēja — bija pat savulaik sacerējis pusi operas, bet šis darbs viņam bija apnicis — un spēlēja savus skaņdarbus ar nevainojamu gaumes izjūtu. Pēc tējas mums notika tāds kā neliels koncerts, kura klausītāji bijām mēs ar misteru Džāndisu un Ričards; Ričardu tā aizgrāba Adas dziedāšana, ka viņš man paziņoja — Ada laikam zinot visas dziesmas, kas jebkad sacerētas. Pēc neilga laiciņa es pamanīju, ka istabā vairs nav mistera Skimpola, un pēc brīža nozuda arī Ričards; kamēr es prātoju, kā Ričards var tik ilgi kavēties projām un tik daudz zaudēt, pa durvīm ielūkojās tā pati istabene, kas tika devusi man atslēgas, un teica: — Piedodiet, jaunkundz, — vai varētu jūs palūgt uz brītiņu?

Kad biju izgājusi pie viņas priekštelpā, istabene, rokas pacēlusi, man pavēstīja: — Ai, jaunkundz, misters Kārstons lūdz, vai jūs nevarot uznākt augšā mistera Skimpola istabā. Ar viņu nav labi, jaunkundzi

—   Nav labi? — es pārvaicāju.

—   Nav labi, jaunkundz. Pavisam pēkšņi, — istabene paziņoja.

Man radās bažas, vai tikai šī lēkme nav bīstama, tomēr es, protams, palūdzu, lai istabene izturas klusi un nevienu netraucē; ātri kāpdama augšup viņai nopakaļ, es centos apdomāt, kādas zāles vajadzētu, ja izrādītos, ka misters Skimpols ir slims. Istabene atrāva kādas durvis, un es iegāju istabā, kur, sev par neaprakstāmu pārsteigumu, neatradu vis misteru Skimpolu gu]am gultā vai pakritušu uz grīdas, bet ieraudzīju viņu stāvam pie kamīna un smaidām; Ričards ar gaužām apmulsušu seju raudzījās uz kādu vīru, kas sēdēja uz dīvāna. Sis vīrs bija ģērbies baltā mētelī, un viņam bija gludi pieglausti, visai pašķidri mati, ko viņš, slaucīdams ar mutautu, pieglauda vēl gludāk un šķietami padarīja vēl šķidrākus.

—   Mis Samersone, — steigšus sacīja Ričards, — cik labi, ka jūs atnācāt! Jūs varbūt dosiet mums padomu. Mūsu draugs misters Skimpols — tikai neuztraucieties! — tiek arestēts parāda dēļ.

—   Patiešām, mana mīļā mis Samersone, — piebilda misters Skimpols savā apburošajā vaļsirdībā, — es vēl nekad neesmu bijis situācijā, kurā man vēl vairāk būtu vajadzīgs jūsu lieliskais saprāts un neuzkrītošā prasme visu nokārtot un visur noderēt, ko nevar nepamanīt neviens, kuram bijusi laime kaut stundas ceturksni pavadīt jūsu sabiedrībā.

Uz dīvāna sēdošais cilvēks — viņam acīmredzot bija iesnas — tik skaļi nošņauca degunu, ka es satrūkos.

—   Vai jūs arestē lielas summas dēļ, ser? — es vaicāju misteram Skimpolam.

—   Mana mīļā mis Samersone, — viņš atbildēja, laipni papurinādams galvu, — es nezinu. Laikam te tika minēts kaut kas par dažām mārciņām un vēl kādiem tur šiliņiem un puspensu. '

—   Summa ir divdesmit četras mārciņas sešpadsmit šiliņi un septiņarpus pensi, — noteica svešais. — Tā tas ir.

—   Un izklausās, vismaz man tā izklausās, — sacīja misters Skimpols, — ka tā ir neliela summa?

Svešais nekā neatbildēja, tikai vēlreiz izšņauca degunu. Sis bija tik sparīgs šņaūciens, ka viņš gandrīz vai šķita pats palecamies uz augšu.

—   Misteram Skimpolam ir neērti griezties pie mana brālēna Džāndisa, — Ričards man paskaidroja, — jo viņš jau nesen… es ceru, ser, ka esmu pareizi sapratis — jūs nesen…

—   Ak jā! — ar smaidu atsaucās misters Skimpols. — Kaut gan es neatceros, cik īsti un kad īsti tas bija. Džāndiss jau mīļuprāt darītu to atkal, bet mani pārņēmis epikūrieša izvēlīgums — un man labāk patiktu baudīt palīdzību caur citu roku; man labāk gribētos, — un viņš paraudzījās uz Ričardu un mani, — ļaut augstsirdibas asnam sakuplot jaunā augsnē un uzplaukt jaunā ziedā.

—   Kā jums šķiet, mis Samersone, kas šobrīd te būtu pats labākais? — Ričards man iesāņus pavaicāja.

Es uzdrošinājos pirms atbildes došanas apjautāties, kas gaidāms, ja nauda netiks sagādāta.

—   Cietums, — atteica svešais vīrs, aukstasinīgi novietodams mutautiņu platmalē, kas gulēja zemē pie viņa kājām. — Vai arī Kouvinsa nams.

—   Vai drīkstu jautāt, ser, kas ir…

—   Kouvinsa nams? — atjautāja svešais. — Šerifa arestu māja.

Mēs ar Ričardu atkal saskatījāmies. Visneparastākais bija tas, ka iespējamais arests mulsināja mūs, nevis misteru Skimpolu. Viņš vēroja mūs ar labsirdīgu interesi, taču tajā, šķiet, nebija ne mi-ņas — ja drīkstu izteikt tik pretrunīgu domu — no savtīguma. Viņš savu likstu bija pilnībā novēlis sev no pleciem, un tā bija kļuvusi mūsējā.

—   Es domāju, — viņš ierosināja, gluži kā no labas sirds mums izpalīdzēt gribēdams, — ka misters Ričards vai viņa skaistā māsīca, vai viņi abi, būdami iesaistīti Lorda kanclera tiesas prāvā, kas skar lielus īpašumus (tā ļaudis runā), varbūt varētu kaut ko parakstīt vai novēlēt, dot kādu galvojumu vai piedāvāt savu atbildību. Es nezinu, kā tas saucas darījumu valodā, bet man šķiet, ka viņu rīcībā jābūt kādai iespējai to nokārtot.

—   Ne jābūt, ne ir, — atteica svešais.

—   Tiešām? — pārjautāja misters Skimpols. — Tas nu gan liekas dīvaini tādam, kas šajā jomā nav lietpratējs!

—   Liekas vai neliekas, — nepacietīgi atcirta svešinieks, — es jums saku: ne jābūt, ne ir!

—   Nomierinieties, lāga cilvēk, nomierinieties! — misters Skimpols rāmi bilda viņam, zīmēdams grāmatas priekšlapā viesa galvas uzmetumu. — Nekļūstiet ērcīgs sava amata dēļ! Mēs protam nošķirt jūs no jūsu kantora, mēs protam nošķirt indivīdu no viņa nodarbošanās. AAēs neesam tik aizspriedumaini, lai iedomātos, ka personiskajā dzīvē jūs nevarat būt cienījams cilvēks ar augstākā mērā dzejisku dvēseli, par kuru jūs varbūt pat nenojaušat.

Svešinieka vienīgā atbilde bija vēl viens negants šņāciens; vai tas bija apstiprinājums viņam piedēvētajam dzejiskumam vai arī nicinošs noraidījums, par to es neņemos spriest.

—   Nu, tad, mana mīļā mis Samersone un mans mīļais mister Ričard, — misters Skimpols paziņoja priecīga, nevainīga un paļāvīga bērna tonī, piešķiebtu galvu apskatīdams savu zīmējumu, — te nu jūs redzat, ka esmu gluži bezpalīdzīgs un pilnīgi jūsu rokās! Es vēlos vienīgi būt brīvs! Taurenīši ir brīvi. Cilvēce taču neliegs llaroldam Skimpolam to, ko tā atļauj taurenīšiem.

—  Mīļā mis Samersone, — čukstus sacīja Ričards, — man ir desmit mārciņas, kp es saņēmu no mistera Kendža. Jāmēģina rīkoties ar tām pašām.

Man bija piecpadsmit mārciņas un daži šiliņi, ko es vairāku gadu gaitā biju ietaupījusi no savām gada ceturkšņu izmaksām. Es arvien tiku domājusi, ka piepešs negadījums var izmest mani pasaulē vienu, bez tuviniekiem, bez iztikas līdzekļiem, un tāpēc centusies, lai man vienmēr būtu kaut cik naudas un grūtā brīdī es neattaptos gluži tukšām rokām. Es pastāstīju Ričardam par šo nelielo ietaupījumu un sacīju, ka man šobrīd tas nav vajadzīgs, tad devos naudai pakaļ, taktiski palūgusi viņu darīt zināmu misteram Skimpolam, ka mums būs tas prieks nomaksāt viņa parādu.

Kad es atgriezos, misters Skimpols noskūpstīja man roku un izskatījās itin aizkustināts. Ne jau pats sevis dēļ (es atkal izjutu šo mulsinošo un dīvaino pretrunu), bet mūsu dēļ, it kā personiski apsvērumi viņam nepastāvētu un aizkustināt viņu varētu vienīgi domas par mūsu laimi. Tā kā Ričards lūdza, lai cs pati nokārtojot rēķinus ar Kouvinsieti (kā misters Skimpols tagad jokodams dēvēja atnācēju) — tā izskatīšoties labāk —, es noskaitīju viņam naudu un saņēmu vajadzīgo apstiprinājumu. Arī tas sajūsmināja misteru Skimpolu.

Savus komplimentus viņš izteica tik izsmalcināti, ka es sarku mazāk, nekā varētu gaidīt, un nokārtoju rēķinus ar cilvēku baltajā mētelī, ne reizi nekļūdīdamās. Viņš ielika naudu sev kabatā un īsi noteica: — Nu, tad arlabvakaru, jaunkundzi

—   Mans draugs, — teica misters Skimpols, stāvēdams ar muguru pret uguni, nometis pie malas puspabeigto zīmējumu, — es jums vēlos kaut ko pavaicāt, nebūt negribēdams jūs apvainot.

Atbilde, man šķiet, skanēja: — Nu, tad speriet vaļā!

4

97

—   Vai jūs šorīt zinājāt, ka nāksiet šurp ar tādu uzdevumu? — jautāja misters Skimpols.

—   Zināju jau vakar pēcpusdienā, — atteica Kouvinsictis.

—   Un tas neiespaidoja jūsu ēstgribu? Nemaz nelika jums justies nelāgi?

—   Nepavisam, — teica Kouvinsietis. — Es zināju — ja nesastapšu jūs šodien, sastapšu rit. Diena šurp vai turp neko negroza.

—   Bet, kad jūs nācāt šurp, bija tik jauka diena, — turpināja misters Skimpols. — Spīdēja saule, šalkoja vējš, virs tīrumiem rotājās gaisma ar ēnu, putni dziedāja dziesmas…

—   Vai es saku, ka nedziedāja? — atcirta Kouvinsietis.

—   Nē, — piekrita misters Skimpols. — Bet ko jūs ceļā domājāt?

—   Kas vēl nebūs? — norūcās Kouvinsietis, un viņa sejā uzzibēja pavisam pikta izteiksme. — Ko domāju! Man ir pietiekami daudz darba un pietiekami maza alga arī bez kādas domāšanas. Lai es vēl domātu! — Tas izskanēja ar dziļu nicināšanu.

—   Nu, tad, cik saprotu, — turpināja misters Skimpols, — jūs nedomājāt, nu, piemēram, tā: «Haroldam Skimpolam patīk skatīties, kā spīd saule, patīk klausīties, kā šalc vējš, patīk vērot gaismas un ēnu rotaļas, patīk klausīties, kā dzied putni, šie dabas diženās katedrāles dziedoņi. Un vai es patiesi grasos atņemt Haroldam Skimpolam viņa daļu šais īpašumos, kas ir viņa vienīgās dzimtstiesibas?» Jūs nekā tamlīdzīga nedomājāt, vai ne?

—   Pavisam… noteikti… NE! — teica Kouvinsietis, kurš tik enerģiski vēlējās pilnīgi noraidīt šādu iedomu, ka spēja izpaust savu attieksmi, vienīgi ieturot garu pauzi aiz katra vārda un pēdējo vārdu pavadot ar tik sparīgu galvas atmetienu, ka jābrīnās, kāpēc kakls palika savā vietā.

—   Cik dīvainas un neizprotamas ir jūsu garīgās norises, jūs, darījumu cilvēki! — domīgi noteica misters Skimpols. — Pateicos jums, mans draugs! Arlabvakaru!

Tā kā mūsu prombūtne bija jau pietiekami ilga, lai lejā palikušajiem liktos dīvaina, es pasteidzos tūlīt atgriezties un sastapu Adu sēžam pie kamīna ar šuvekli un sarunājamies ar brālēnu Džonu. Drīz ienāca arī misters Skimpols un tūlīt pēc viņa Ričards. Pārējo vakara daļu es biju pietiekami aizņemta, mistera Džāndisa vadībā apgūstot pirmo mācību stundu triktraka spēlē — viņam šl spēle ļoti patika, un es, protams, vēlējos to iemācīties, cik ātri vien iespējams, cerībā, ka varētu kaut mazdrusciņ noderēt par spēles partneri, kad viņam nebūs labāka pretinieka. Kamēr misters Skimpols spēlēja fragmentus no saviem skaņdarbiem un, gan pie klavierēm, gan pie čella, gan pie mūsu galda sēdēdams, bez jebkādas piepūles saglabāja dzirkstošo omulību un raito runātprieku, es ik pa brīdim atgriezos pie domas, ka mēs ar Ričardu joprojām netiekam vaļā no sajūtas, it kā arests būtu draudējis mums un ka tas nudien ir bezgala savādi.

Bija jau vēls, kad mēs šķīrāmies, jo pulksten vienpadsmitos, kad Ada dzīrās iet augšā, misters Skimpols piesēdās pie klavierēm un sāka pacilāti skandēt: — «Dienai stundu nav daudz, tāpēc ziedot lai ļauts dažas stundas no nakts, dārgais draugs!»* — Bija pāri pusnaktij, kad viņš paņēma sveci un starojošu seju devās ārā no istabas, bet, man šķiet, ja vien viņam tā būtu labpaticies, viņš mierīgi būtu varējis noturēt mūs augšā līdz rīta ausmai. Ada un Ričards vēl brītiņu kavējās pie kamīna, prātodami, vai misis Dželibija ir jau beigusi diktēt meitai šīsdienas vēstuļu devu, kad pēc īsas prombūtnes istabā atgriezās misters Džāndiss.

—   Ak, mīļie, ko es dzirdu, ko es dzirdu! — viņš izsaucās, berzēdams pakausi un staigādams šurpu turpu ar savu labsirdīgo, raižpilno izteiksmi sejā. — Ko viņi man te stāsta! Rič, manu zēn, Ester, mīļā, ko jūs izdarījāt? Kāpēc jūs tā darījāt? Kā jūs to varējāt? Cik jūs katrs devāt?… Vējš atkal mainās. Es to jūtu caur un cauri!

Mēs ne viens, ne otrs nesapratām, ko īsti teikt.

—   Nu, Rič, sakiet taču! Pirms gulētiešanas man tas jānokārto. Cik tur aizgāja no jūsu kabatas? Jūs taču par abiem samaksājāt to parādu? Kāpēc? Kā jūs tā varējāt? … Ak dievs, jā, vējš griežas no austrumiem — pavisam noteikti!

—   Nudien, ser, — Ričards ierunājās, — man šķiet, ka nebūtu krietni jums to sacīt. Misters Skimpols paļāvās uz mums…

—   Lai dievs jūs svētī, manu mīļo zēn! Viņš taču paļaujas uz visiem! — teica misters Džāndiss, enerģiski pārlaizdams ar roku pār galvu un piepeši apstādamies.

—   Vai tiešām, ser?

—   Uz visiem! Un pēc nedēļas viņš būs atkal tieši tādā pašā ķibelē! — teica misters Džāndiss, atsākdams enerģiski soļot pa istabu ar izdzisušu sveci rokā. — Viņš vientnēr ir tādā ķibelē. Viņš tādā ir jau dzimis. Es nudien ticu, ka toreiz, kad māte laida viņu pasaulē, avīzēs parādījās ziņojums: «Pagājušajā otrdienā misis Skimpolai viņas Rūpju Rezidencē piedzimis Mūžīgo Parādu dēls.»

Ričards sirsnīgi pasmējās, tad piebilda: — Un tomēr, ser, es negribu ne iedragāt, ne sadragāt viņa uzticēšanos, un, ja es atļaušos jums godbijīgi aizrādīt, ka man pieklājas glabāt viņa noslēpumu, es ceru, ka jūs pārlieku neuzstāsiet. Protams, ja jūs tomēr uzstāsiet, es uzskatīšu, ka man nav taisnība, un pateikšu jums visu.

—   Ak! — izsaucās misters Džāndiss, atkal apstādamies un izklaidīgi mēģinādams iebāzt svečturi kabatā. — Es… ak mūžsl Nolieciet to kaut kur tālāk, mīļā! Es nezinu, ko es ar to gribēju darīt; pie visa vainīgs tas vējš — tam vienmēr ir tāds iespaids… Es neuzstāju, Rič, varbūt jums taisnība. Bet patiesi — uzkrist jums abiem ar Esteri un izspiest jūs kā divus ienākušos apelsīnus!… Nudien, naktī būs īsta auka!

Tagad viņš pārmaiņus bāza rokas kabatās, it kā gribētu tās ilgi tur atstāt, un atkal vilka tās ārā un enerģiski berzēja sev galvu.

Es iedrošinājos izmantot šo izdevību, lai atgādinātu, ka misters Skimpols, šādos jautājumos būdams īsts bērns…

—   Jā, mana mīļā? — atsaucās misters Džāndiss, uztvēris šo vārdu.

—   …būdams īsts bērns, ser, — es teicu, — turklāt tik atšķirīgs no citiem cilvēkiem …

—   Jums taisnība! — misters Džāndiss atplauka. — Jūsu sievietes saprāts ir uztvēris pašu galveno. Viņš ir bērns — īsts bērns. Atcerieties, es jau minēju, ka viņš ir bērns, kad pirmoreiz jums par viņu stāstīju.

—   Protams! Protams! — mēs piekritām,

—   Un viņš patiešām ir bērns. Vai ne? — vaicāja misters Džāndiss, atplaukdams arvien vairāk.

Jā, nudien, jā, mēs teicām.

—   Kad tā labi padomā, tas jau būtu mūsu pašu — es gribēju teikt, mans — bērnišķīguma kalngals, — sacīja misters Džāndiss, — kaut mirkli uzlūkot viņu par pieaugušu cilvēku. No viņa nevar prasīt atbildību. Pamēģiniet vien iedomāties Haroldu Skimpolu kā vīru ar iecerēm un plāniem, un saprašanu par sekām! Ha, ha, hā!

Tik patīkami bija vērot, kā nomāktība pagaist no viņa mundrās sejas, redzēt viņu no sirds priecājamies un ziiiāt — jo to nevarēja nezināt —, ka viņa prieka avots ir labsirdiba, kuras dēļ viņam grūti kādu nosodīt, turēt aizdomās vai klusībā apvainot, — ka es pamanīju asaras Adas acīs, kad viņa piebalsoja namatēva smiekliem, un sajutu tās kāpjam arī savējās.

—   Ak mūžs, kāds es esmu neattapīgs dulburis, — sauca misters Džāndiss, — ka man tas vēl jāatgādina! Visā šai notikumā taču skaidri saredzams bērns no galvas līdz kājām. Vienīgi bērns būtu iedomājies šādā situācijā izraudzīties jūs abus par sabiedrotajiem. Vienīgi bērns būtu iedomājies, ka jums ir nauda! Ja parāds būtu tūkstoš mārciņu, viņš būtu darījis taisni to pašu! — misters Džāndiss ar starojošu seju apgalvoja.

Pēc šovakar pieredzētā mēs visi viņam piekritām.

—   Protams, protams! — teica misters Džāndiss. — Un tomēr, Rič, Ester un arī jūs, Ada (jo es nezinu, vai pat jūsu mazais maciņš ir drošībā no viņa pieredzes trūkuma), — jums visiem man jāapsola, ka nekas tamlīdzīgs vairs netiks darīts. Nekādu aizdevumu! Pat sešus pensus ne!

Mēs visi cieši apsolījām prasīto; Ričards pameta uz mani jautru skatienu un pieskārās kabatai, it kā gribēdams atgādināt, ka mēs šo solījumu nemaz vairs nevaram pārkāpt.

—   Sim Skimpolam vajag tikai ērtu leļļu namiņu ar labu uzturu un dažus ļautiņus, pie kā iedzīvoties parādos un no kā aizņemties naudu, un zēns vairāk no dzīves neko neprasa, — noteica misters Džāndiss. — Šobrīd viņš droši vien jau dus savā bērna miegā; ir laiks arī man likt savu prātīga cilvēka galvu uz sava pasaulīgā spilvena. Ar labu nakti, mani mīļie! Lai dievs jūs svētī!

Pirms mēs bijām paguvuši aizdedzināt savas sveces, viņš vēlreiz smaidīdams ieskatījās istabā un paziņoja: — Nu re! Es nupat paskatījos uz vējrādi. Acīmredzot par vēju es uztraucos veltīgi. Tas pūš no dienvidiem. — Un viņš aizgāja, savā nodabā dungodams.

Mēs ar Adu, augšstāvā vēl brīdi parunājušās, abas nospriedām, ka šie pret vēju vērstie sīkie untumi ir tikai izdoma un ka viņš tos izmanto par vairogu jebkuram sarūgtinājumam, ko nespēj noslēpt, jo nevēlas pieminēt patieso cēloni, kādu nonievāt vai pelt. Mēs atzinām, ka tas ļoti labi piederas viņa ekscentriskajai labdarībai, un runājām par to, kāda liela atšķirība ir starp viņu un tiem kaprīzajiem ļautiņiem, kas piesauc laiku un vējus (jo sevišķi to vienu nelaimīgo vēju, ko viņš izvēlējies ar tik atšķirīgu nolūku) par ieganstu savam ērcīgajam un drūmajam garastāvoklim.

Sai vienā vakarā manai pateicībai pret misteru Džāndisu pievienojās tik daudz sirsnīgu jūtu, ka man, par spīti visiem juceklīgajiem iespaidiem, šķita — varbūt es pat sāku viņu jau saprast. Skaidri manāmās pretrunas mistera Skimpola vai misis Dželibijas personā es nespēju un nemaz necerēju izprast (vai domās izlīdzināt), jo mana dzīves pieredze bija pārāk niecīga un praktiskās zināšanas mazas. Es to pat nepūlējos darīt, jo, vienatnē palikušai, manas domas nodarbināja Ada un Ričards un tā uzticēšanās, ko attiecībā uz viņiem man šķita dāvājis misters Džāndiss. Arī mana iztēle, kas šovakar varbūt drusku ļāvās joņot līdzi vējam, nespēja būt gluži nesavtīga vien, kaut gan es labprāt būtu to piespiedusi tādai būt, ja vien spējusi. Tā klīda atpakaļ pagātnē uz krustmātes māju un atkal atgriezās pa taku, kas vienoja tās dienas ar manu šodienu, uzvandot atmiņā neskaidros minējumus, kuri palaikam bija uzzibsnījuši neziņas tumsā un saistījās ar jautājumu — cik daudz misteram Džāndisam zināms par manu senāko pagātni; starp tiem kādreiz bija pazibējusi pat iedoma, ka viņš varētu būt mans tēvs, — tiesa, tagad šis dīkais sapnis gan bija jau izgaisis.

Pavisam izgaisis, es nolēmu, pieceldamās no sēdekļa kamīna priekšā. Mana daļa nebija prātot par pagājušo, bet darboties šodienā ar možu prātu un pateicīgu sirdi. Tāpēc es sev teicu: «Ester, Ester, Ester! Atceries pienākumu, miļā!» — un tik pamatīgi sakratīju savu saimiecības atslēgu groziņu, ka tas ieskanējās kā mazi zvaniņi un ar gaišu cerību aizvadīja mani gulēt.

## VII NODAĻA

Spoku taka.

Kamēr Estere guļ un kamēr Estere mostas, Linkolnšīras pusē joprojām valda slapjš laiks. Lietus lāses krīt — pak, pak, pak! — cauru dienu un nakti uz platās, akmens plāksnēm klātās, garās terases — Spoku takas. Tur, Linkolnšīrā, laiks ir tik ļoti slikts, ka pat visdzīvākā iztēle tikai ar pūlēm spēj aptvert, ka tas kādreiz atkal kļūs labs. Tiesa, šobrīd te nekādi pārbagātie iztēles ce|ojurfti nav iespējami, jo sera Lestera šeit nav (taisnību sakot, viņa klātbūtne šai ziņā gan neko lielu nemainītu); viņš kopā ar milēdiju ir Parīzē, un pār Ceznivoldu krēslainiem spārniem nolaidusies vientulība.

Varbūt kāda iztēles rosība sastopama Ceznivoldas vienkāršāko mājdzīvnieku vidū. Zirgi staļļos — garajos staļļos vientulīgajā, sarkanu ķieģeļu iejoztajā pagalmā, kur tornī karājas liels zvans un pulkstenis ar varenu ciparnīcu (baloži, kas mitinās tā tuvumā un labprāt uz tās satupstas, šķiet, allaž pārbauda pēc tā laiku), — jā, zirgi varbūt reizēm kavējas kādās iedomu ainās par jauku laiku un varbūt ir bagātāki savā iztēlē nekā to kopēji. Vecais sainis, šis lieliskais medību rikšotājs, pievērsdams savu lielo aci restotajam lodziņam netālu no siles, varbūt atceras spilgto lapu zaļumu, kas pa to redzams citkārt, un smaržas, kas mēdz iestrāvot stallī, un varbūt iztēlē rikšo lieliskā skrējienā kopā ar medību suņiem, kamēr zirgupuisis, kas šobrīd mēž blakusstalli, spēj domāt tikai par savām dakšām un zaru slotu. Pelēkais kumeļš, kura vieta ir iepretī durvīm un kurš, nepacietīgi noraustīdams pavadu, saslej ausis un pagriež galvu ar skumīgu skatienu, līdzko durvis atveras un ienācējs viņam uzsauc: «Nū, pelēci, stāvi rāms! Šodien tevis nevienam nevajag!» — varbūt zina tikpat labi kā cilvēks, ka šodien viņa tiešām nevienam nevajag. Un viss šķietami vienmuļais un nebiedriskais pusducis pārējo, kas stāv kopējā steliņģī, iespējams, pavada garās, lietainās stundas aiz aizvērtām durvīm dzīvākās sarunās nekā kalpotāji savās istabās vai «Dedloku ģerboņa»* apmeklētāji un varbūt pat kavē sev laiku, skolodami gudrībās (vai varbūt netikumos) jauno poniju, kas nepiesiets staigā pa stūra steliņģi.

Un dogs, kas snauduļo savā pagalma būdā, lielo galvu uz ķepām uzlicis, varbūt domā par karstām un saulainām dienām, kad staļļu ēnas nemitīgi mainās, pārbaudot viņa pacietību un zināmā dienas stundā atstājot viņam tik niecīgu pavēni kā paša būdas ēnu, kur tad nu viņš tup, elsodams un ņurdēdams, un ļoti ilgodamies sagrābt zobos ko citu, nevis tikai savu asti un ķēdi. Tagad pussnaudā un pusnomodā viņš varbūt atceras ļaužu pilnu māju, braucamo pilnu ratnīcu, zirgu pilnus staļļus un zirgupuišu pilnas saimniecības ēkas, līdz viņam zūd priekšstats par šodienu un viņš izlien no būdas, lai pa

los

skatītos, kas īsti notiek. Tad, nīgri noskurinājies, viņš domās varbūt norūcas: «Lietus, lietus, lietus! Viens vienīgs lietus — un neviena no saimniekiem!» — un, ielīdis atpakaļ būdā, drūmi nožāvājas un atkal laižas guļus.

Un to pašu var teikt par suņiem, kuri tup savās būdās parka viņā malā un kurus palaikam sagrābj nemiers, un kuru grūtsirdīgās balsis, kad vējš kļūst īpaši negants, dzirdamas visā mājā: augšstāvā, apakšstavā un iniledijas istabā. Tās var pieskandēt visu apkaimi, kamēr visapkārt gurdi un vienmuļi pakšķ lietus lāses. Arī truši ar savām nodevīgajām ļipiņām, šaudīdamies iekšā un ārā no alām zem koku saknēm, varbūt dzīvi iztēlojas vējainās dienas, kad ausis šūpojas līdzi ik pūsmai, vai ari tos pievilcīgos gadalaikus, kad var skrubināt jaunus, saldus asnus. Tītars putnu aplokā, mūžam neapmierināts ar pastāvošo kārtību (droši vien visupirms ar Ziemsvētkiem), varbūt atmiņās kavējas pie sev netaisni nolaupītā vasaras rīta, kad viņš starp nozāģētiem kokiem atrada taku uz klēti ar miežiem. Saīgusī zoss, kas noliecas, lai izlīstu pa veco, divdesmit pēdu augsto vārtu apakšu, varbūt gāgina — tikai mēs nesaprotam — cildinājumus tādam laikam, kad šie vārti met ēnu.

Lai būtu kā būdams, bet citāda fantāzijas rosība Ceznivoldā nav manāma. Ja arī tāda paretam kaut kur uzplaiksni, tad iet garu ceļu kā ik sīkais troksnītis šai atbalsīm bagātajā vietā un parasti dzemdina rēgus un burvestības.

Lietus te Linkolnšīrā ir lijis tik pamatīgi un tik ilgi, ka misis Raunsvela, Ceznivoldas saimniecības pārzine, vairākkārt bijusi spiesta noņemt acenes un noslaucīt tās, lai pārliecinātos, ka lāses nav tikai uz to stikliem vien. Par to gan pietiekami skaidri liecina arī lietus čaboņa, taču misis Raunsvela ir pakurla, kaut arī pati tam neparko negrib ticēt. Viņa ir cienījama veca dāma glītiem vaibstiem, stalta, allaž apbrīnojami kārtīga un tik varenu miesas būvi gan no priekšās, gan aizmugures, ka neviens, kas viņu pazīst, nebūtu sevišķi pārsteigts, ja pēc viņas nāves izrādītos, ka par korseti viņai kalpojušas plata, vecmodīga kamīna restes. Laika apstākļi misis Raunsvelu sevišķi neietekmē. Māja stāv vienā un tajā pašā vietā jebkādos laika apstākļos, un māja, viņas pašas vārdiem runājot, ir tā, par ko viņai jāgādā. Viņa sēž savā istabā (pirmajā stāvā ar ieeju no sānu gaiteņa, ar velvētu logu, kas paver skatu uz rūpīgi iezīmētu četrstūri, kuru vienādos attālumos rotā rūpīgi apcirpti, apaji koki un rūpīgi nogludināti, apaji akmeņi, itin kā koki grasītos saspēlēt ar akmeņiem ķegļus), un visa māja bauda atpūtu kopā ar viņu. Kad vajadzēs, viņa atvērs durvis un sāks rosīgi darboties, bet pašlaik nams ir slēgts un atdusas pie misis Raunsvelas platajām, bruņās iejoztajām krutīm majestātiskā miegā.

Ir gandrīz neiespējami iedomāties Ceznivoldu bez misis Raunsvelas, taču viņa tur ir nodzīvojusi tikai piecdesmit gadu. Pajautājiet viņai šai lietainajā dienā, cik laika viņa te aizvadījusi, un viņa atbildēs: «Piecdesmit gadus trīs mēnešus un divas nedēļas ar tā Kunga palīgu, ja nodzīvošu līdz otrdienai.» Misters Raunsvels ir šķīries no pasaules neilgu laiciņu pirms jaukās bizīšu modes norieta un paglabājis savējo (ja vien ņēmis to līdzi) parka kapsētas stūrī netālu no vecmodīgā portāla. Viņš dzimis tuvējā pilsētiņā — tāpat kā viņa jaunā atraitne. Viņas augšupeja Dedloku dzimtā sākusies pēdējā sera Lestera laikā, un tā sākusies no pieliekamā kambara.

Pašreizējais Dedloku pārstāvis ir brīnišķīgs saimnieks. Viņš dzīvo pārliecībā, ka viņa padotajiem nevienam nav un nevar būt nekāda sava rakstura, nekādu vēlmju un uzskatu, un nešaubīgi tic, ka ir nācis pasaulē, lai aizstātu viņiem jebkuru nepieciešamību pēc tā visa. Ja viņš negaidot atklātu pretējo, viņš tā apstulbtu, ka laikam nekad vairs nespētu atgūties — ja nu vienīgi tik daudz, lai ievaidētos un nomirtu. Tomēr viņš ir brīnišķīgs saimnieks un uzskata, ka tādam viņam pēc ieņemamā stāvokļa art pienākas būt. Pret misis Raunsvelu viņš jūt lielas simpātijas un mēdz sacīt, ka viņa esot sevišķi cienījama un godājama sieviete. Ierodoties Ceznivoldā un aizbraucot no tās, viņš vienmēr sniedz misis Raunsvelai roku, un, ja viņš gulētu smagi slims vai arī būtu notriekts vai sabraukts satiksmes negadījumā, vai nonācis jebkādā citā situācijā, kas Dedlokiem nozīmē nepatikšanas, viņš, ja vēl spētu runāt, teiktu klātesošajiem: «Atstājiet mani un atsūtiet šurp misis Raunsvelu!» — juzdams, ka šādā reizē viņa pašcieņu labāk sargās viņas nekā jebkura cita cilvēka klātbūtne.

Misis Raunsvela zina, ko nozīmē nebaltas dienas. Viņai bijuši divi dēli, jaunākais no viņiem nodevies trakulīgai dzīvei un pēc tam aizgājis armijā, no kuras vairs nav atgriezies. Vēl šodien misis Raunsvelas rāmās rokas zaudē mieru, kad viņa ierunājas par dēlu, un, atrāvušās no ņiebura, satraukti ņirbinās šurp turp, kamēr viņa stāsta, kāds skaists, kāds lielisks, kāds jautrs, labsirdīgs un gudrs zēns viņš esot bijis. Ir zināms, ka viņas otrs dēls Ceznivoldā būtu ticis apgādāts ar visu nepieciešamo un ar laiku iecelts par pārvaldnieku, taču viņš skolas gados aizrāvies ar tehniku un sācis no kastroļiem meistarot tvaikamašīnas un putnu dzirdināmās ietaises, ko putni paši varētu ar visniecīgāko piepūli darbināt, izmantodams tur tik meistarīgas hidrauliskā spiediena ierīces, ka izslāpušam kanārijputniņam pieticis vārda burtiskā nozīmē tikai pielikt plecu — un darbs bijis padarīts. Savā laikā šīs tieksmes darīja misis Raunsvelai lielas raizes. Ar mātes sāpošo sirdi viņa izjuta to kā soli pa Vota Tailera ceļu, labi zinādama, ka tādi ir sera Lestera uzskati par jebkuru amata mākslu, kuras būtiskas sastāvdaļas ir dūmi un garš skurstenis. Tomēr nelabojamais jaunais dumpinieks (visādi citādi maigas dabas jauneklis, bet ļoti neatlaidīgs), gadiem ritot, pat nedomāja apžēloties par māti, gluži otrādi, konstruēja mehānisku steļļu modeli, un tad viņa bija spiesta, asaras slaukot, atzīties par šīm dēla novirzēm baronetam. «Misis Raunsvela,» teica sers Lesters, «jūs zināt, ka es nekad neielaižos strīdos ne ar vienu un ne par ko. Jums būtu drīzāk jātiek vaļā no sava zēna; jums vajadzētu iekārtot viņu kādā fabrikā. Es domāju, ka dzelzs apstrādes apvidi tālāk uz ziemeļiem puikam ar šādām tieksmēm ir vispiemērotākā vieta.» Un zēns aizceļoja tālāk uz ziemeļiem, un tur, tālāk uz ziemeļiem, viņš arī izauga, un, ja arī sers Lesters Dedloks kādreiz sastapa viņu, kad puisis ieradās Ceznivoldā apciemot māti, vai arī kādreiz vēlāk iedomājās par viņu, t;av šaubu, ka saimnieks redzēja viņā tikai daļiņu no tiem vairākiem tūkstošiem sazvērnieku, kas — melni un drūmi — mēdz divus vai trīs vakarus nedēļā sanākt kopā lāpu gaismā, nelikumīgu dziņu vadīti.

Tomēr, par spīti visam, misis Raunsvelas dēls ir izaudzis gan spēkā un veiklībā, gan amata prasmē, iekārtojies dzīvē, apprecējies un pagādājis misis Raunsvelai mazdēlu, kas nesen nokalpojis savus mācekļa gadus un atgriezies no ceļojuma pa tālām zemēm, kur bijis nosūtīts, lai papildinātos zinībās un nobriestu gatavībā šīs dzīves riskantajam ceļam, un šobrīd stāv, atbalstījies pret kamīnu misis Raunsvelas istabā Ceznivoldā.

— Ļoti, ļoti priecājos, tevi redzot, Votl Patiešām ļoti, ļoti priecājos! — saka misis Raunsvela. — Tu esi lielisks puisis. Tu esi līdzīgs savam nabaga tēvocim Džordzam. Ak! — un misis Raunsveias rokas kļūst nemieriias — kā allaž, kad viņa piemin šo vārdu.

—   Stāsta, ka es esot līdzīgs savam tēvam, vecmāmiņ.

—       Arī viņam, mans mīļais, bet visvairāk tomēr savam nabaga tēvocim Džordžam. Un savam mīļajam tēvam tāpat. — Misis Raunsvela atkal saliek rokas klēpī. — Vai viņam klājas labi?

—   Lieliski, vecmāmiņ, visādā ziņā lieliski.

—       Lai slavēts dievs! — Misis Raunsvela mīl savu dēlu, taču jūt pret viņu tādu kā aizvainojuma pilnu līdzcietību — apmēram tā kā pret ļoti godājamu kareivi, kas pārgājis ienaidnieka pusē.

—   Vai viņš no tiesas ir laimīgs? — viņa vaicā.

—   No tiesas.

—        Lai slavēts dievs! Un viņš tātad audzinājis tevi par savu sekotāju un sūtījis tevi uz svešām zemēm un tamlīdzīgi? Nu, viņš jau zina labāk. Ārpus Ceznivoldas varbūt ir pasaule, ko es nesaprotu. Kaut arī neesmu vairs jauna. Un esmu redzējusi ne mazumu labas sabiedrības!

—       Vecmāmiņ, — saka jaunais cilvēks, mainīdams sarunas tematu, — tā bija ļoti jauka meitene, ko es pirmīt sastapu kopā ar tevi. Vai tu viņu sauci par Rozu?

—       Jā, dēliņ. Viņa ir kādas mūsu ciema atraitnes meita. Istabmeitas šais laikos ir tik grūti apmācīt, tāpēc es paņēmu viņu pie sevis pavisam jaunu. Spējīga skolniece, labi izmācīsies. Viņa jau tagad prot ļoti jauki izrādīt apmeklētājiem namu. Viņa dzīvo tepat pie manis un ēd pie mana galda.

—   Es ceru, ka neesmu viņu aizbaidījis prom?

—       Man šķiet, viņa domā, ka mums pārrunājamas ģimenes lietas. Viņa ir ļoti kautrīga. Teicama īpašība jaunai sievietei, — saka misis Raunsvela un piebilst ar nopūtu, kas izpleš viņas ņieburu līdz pēdējai iespējai,

—  un daudz retāk sastopama nekā agrākos laikos!

Jaunais cilvēks noliec galvu, pieņemdams gudro pieredzes mācību. Misis Raunsvela ieklausās.

—        Riteņi klab! — viņa saka. Viņas sarunu biedra daudz jaunākās ausis tos saklausījušas jau labu brīdi iepriekš.

—   Kas tad nu, debestiņ augstā, sadomājis braukt šurp šādā laikā?

Pēc neilga brīža pie durvīm atskan klauvējiens. — Nāciet iekšā! — Ienāk tumšacaina, tumšmataina, kautra ciemata skaistule — tik pievilcīga, ziedoši sārta un reizē maigi Irausla, spirgta kā pusplaucis pumpurs — lietus lāses, kas trīsuļo viņas matos, izskatās pēc rasas uz nupat plūktas puķes ziedlapām.

—   Kādi viesi ieradušies, Roza? — vaicā misis Raunsvela.

—   Divi jauni cilvēki kabrioletā, kundze, un gribot apskatīt namu… Jā, es jau viņiem teicu! — Tā ir aša atbilde uz pārzines noraidošo žestu. — Es piegāju pie ārdurvīm un paskaidroju, ka nav ne īstā diena, ne īstais laiks, bet jaunais cilvēks, kas vadīja kabrioletu, noņēma platmali turpat lietū un lūdza, lai es aiznesot jums viņa vizītkarti.

—   Izlasi to, manu mīļo VotI — saka saimniecības pārzine.

Roza tik ļoti mulst, pasniedzot viņam kartīti, ka tā nokrīt starp viņiem abiem zemē, un, steigdamies to pacelt, viņi abi gandrīz vai sasitas pierēm. Roza samulst vēl vairāk nekā iepriekš.

—   «Misters Gapijs», — vēsta vizītkarte, un vairāk neko tā nepasaka.

—   Gapijs! — atkārto misis Raunsvela. — Misters Gapijs! Kādas blēņas, nekad tādu uzvārdu neesmu dzirdējusi!

—   Ja drīkstu bilst, viņš man arī tā teica! — saka Roza. — Viņš vēl teica, ka viņi abi ar otru jauno kungu atbraukuši no Londonas tikai vakarvakarā ar pasta karieti uz miertiesnešu sēdi, bet tā esot ātri beigusies — un viņi nezinot, ko pagaidām sadarīt; viņi esot daudz saklausījušies par Ceznivoldu, tāpēc atbraukuši pa visu lietu to apskatīt. Viņi ir tiesasvīri. Viņš teica, ka pats gan neesot no mistera Talkinghorna kantora, bet esot pārliecināts, ka drīkst atsaukties uz misteru Talkinghornu, ja vajadzīgs. — Aptvērusi, cik gara runa viņai izdevusies, Roza samulst vairāk nekā jebkad.

Jā, misters Talkinghorns jau nu ir tikpat kā daļa no Čeznivoldas, turklāt viņš, cik noprotams, ir bijis misis Raunsvelas testamenta sastādītājs. Vecā dāma kļūst pieļāvīgāka, ir ar mieru parādīt apmeklētājiem labvēlību, un Roza aiziet. Toties mazdēlu pārņēmusi piepeša vēlēšanās pašam apskatīt namu, un viņš nolemj pievienoties atnācējiem. Vecmāmiņu šāda interese iepriecina, un viņa dodas puisim līdzi; par godu mazdēlam, jāteic, ka viņam nepavisam nepatīk veco dāmu šādi apgrūtināt.

—   Ļoti pateicos jums, kundze! — saka misters Gapijs, priekštelpā vilkdams nost slapjo lietusmēteli. — Zināt,

mēs, Londonas advokāti, reti tiekam ārpusē un, kad tāda

izdevība rodas, cenšamies neko nepalaist garām.

Vecā saimniecības pārzine ar iecietīgu stingrību pamāj uz lielo kāpņu pusi. Misters Gapijs un viņa draugs seko Rozai, misis Raunsvela ar mazdēlu dodas aiz viņiem, un pa priekšu iet jauns dārznieks, kam jāatver slēģi.

Kā tas daždien mēdz būt ar muižas namu apskatītājiem, misters Gapijs un viņa draugs ir jau paguruši līdz nāvei, pirms vēl apskate lāgā sākusies. Viņi te aizklīst nomaļus, kur nevajag, te skatās uz to, ko nevajag, un neliekas ne zinis par to, ko vajag; viņi stāv, mutes atplētuši, kad paveras jaunas istabas, pauž dziļu dvēseles grūtsirdību un jūtas gauži paguruši. Ikkatrā istabā, kur viņi ieiet, misis Raunsvela, stalta kā pats šis nams, nostājas nomaļus loga ailē vai citā līdzīgā stūrītī un ar atturīgu atzinību klausās Rozas stāstījumu. Viņas mazdēls tik uzmanīgi tver katru vārdu, ka Roza kļūst biklāka nekā jebkad — un arī skaistāka. Tā viņi iet no istabas istabā, uz īsu brīdi atdzīvinādami portretos iemūžinātos Dcdlokus, kad jaunais dārznieks ielaiž istabā gaismu, un nododami tos atkal aizmirstībai, kad viņš istabu aptumšo. Nomocītajam misteram Gapijam un viņa bēdu māktajam draugam šķiet, ka nemūžam nebūs gala šai Dedloku ciltij, kuras varenība šķiet slēpjamies tai apstāklī, ka septiņu gadsimtu laikā Dedloki nav izdarījuši nekā ievērojama, ar ko atšķirtos no citiem.

Pat Ceznivoldas garā viesistaba nespēj uzlabot mistera Gapija omu. Viņš ir tā izvārdzis, ka pagurst jau uz sliekšņa un tik tikko spēj sakopot spēkus, lai ieietu iekšā. Taču virs kamīna pakārtais portrets, ko gleznojis iecienīts šolaiku mākslinieks, iedarbojas uz viņu kā burvju spēks. Viņš vienā mirklī atdzīvojas. Viņš raugās tajā ar neparastu interesi; tas šķiet viņu piesaistām un valdzinām ar dīvainu varu.

—   Mans dievs! — misters Gapijs izgrūž. — Kas tā tāda ir?

—   Portrets virs kamīna attēlo pašreizējo lēdiju Dedloku, — saka Roza. — Uzskata, ka šeit sevišķi veiksmīgi uztverta līdzība un ka tas ir labākais mākslinieka darbs.

—   Lai jods mani sasper, ja es šo lēdiju kaut reizi esmu redzējis! — izsaucas misters Gapijs un apjucis stīvi paveras draugā. — Bet es viņu pazīstu! Vai šis attēls kādreiz ir ticis iegravēts, jaunkundz?

—   Sis portrets ne reizi nav iegravēts. Sers Lesters nekad nav devis piekrišanu.

—   Tad nu gan! — paklusi nosaka misters Gapijs.

—   Lai es pie zemes pieaugu, ja tas nav viens dīvains joks, — es tik labi pazīstu šo attēlu! Tātad tā ir lēdija Dedloka!

—   Portretā pa labi redzams pašreizējais sers Lesters Dedloks. Portretā pa kreisi ir attēlots viņa tēvs, nelaiķis sers Lesters.

Misters Gapijs pat lāgā nepaskatās uz abiem augstmaņiem. — Pilnīgi nesaprotami, — viņš murmina, joprojām raudzīdamies uz milēdijas portretu, — kā var būt, ka es tik labi pazīstu šo attēlu! Lai es caur zemi izkrītu, — viņš vēl piebilst, paskatīdamies apkārt, — ja neesmu šo portretu redzējis sapnī, nudien!

Tā kā nevienam no klātesošajiem nav īpašas intereses par mistera Gapija sapņiem, šī iespēja tālāk apcerēta netiek. Tomēr portrets tik ļoti ir aizņēmis viņa prātus, ka viņš paliek nekustīgi stāvam tā priekšā, līdz jaunais dārznieks aizver slēģus; kad viņš iznāk no istabas — gluži kā apnfātībā, kura ir visai dīvaina, tomēr pietiekama aizstājēja interesei, — un apmulsušu skatienu seko pārējiem citās istabās, šķiet, ka viņš atkal visur meklē lēdiju Dedloku.

Viņam vairs neizdodas to ieraudzīt. Viņš redz milēdijas istabas — tās publikai rāda pēdējās, jo tās ir īpaši elegantas, — un raugās pa logu, pa kuru pavisam nesen raudzījušies viņa, mocīdamās grūtsirdībā neciešamā laika dēļ. Viss kādreiz beidzas — pat mājas, kuru aplūkošanai cilvēki ziedo neizmērojamus pūliņus un nogurst, pirms vēl sākuši ar tām iepazīties. Viņš ir ticis galā ar skatāmo, un spirgtā ciemata skaistule ir galā ar stāstāmo, kas aizvien beidzas šādi:

—   Ļoti interesanta ir akmens terase tur lejā. Pēc senas dzimtas leģendas tā iedēvēta par Spoku taku.

—   Tā? — ar dedzīgu ziņkāri atjautā misters Gapijs.

—    Kāda ir šī leģenda, jaunkundz? Vai tā saistīta ar portretu?

—   Lūdzu, lūdzu, pastāstiet mums to, — pusčukstus saka Vots.

—   Es to nezinu, ser… — Roza mulst arvien vairāk.

—   Tā netiek stāstīta apmeklētājiem un ir jau gandrīz piemirsta, — saka saimniecības pārzine, panākdamās uz priekšu. — Tas patiesībā ir tikai tāds dzimtas joku stāsts.

—   Atvainojiet, kundze, ja vaicāšu vēlreiz — vai tam ir kāds sakars ar portretu? — jautā misters Gapijs. — Jo tik tiešām es jums saku: jo vairāk par šo portretu domāju, jo labāk to pazīstu — un pats nesaprotu, kādēļ to pazīstu'

Nē, leģendai nav nekāda sakara ar portretu, to saimniecības pārzine var droši apgalvot. Misters Gapijs pateicas viņai par ziņām un vēl jo vairāk pateicas par visu pārējo. Viņi ar draugu dodas projām, sekodami dārzniekam, kas noved viņus lejā pa citām kāpnēm; drīz vien var dzirdēt viņus aizbraucam. Arā jau krēslo. Misis Raunsvela pietiekami uzticas abiem saviem jaunajiem klausītājiem, lai pastāstītu viņiem, kā terase ieguvusi savu baiso vārdu. Viņa apsēstas lielā krēslā pie strauji satumstošā loga un sāk stāstīt:

—  Tais ļaunajās dienās, mani mīļie, kad valdīja karalis Čārlzs Pirmais*, tas ir, ļaunajās tāpēc, ka dumpinieki apvienojās, lai saceltos pret šo lielisko karali, — Ceznivoldas īpašnieks bija sers Morberijs Dedloks. Vai arī pirms viņa šai dzimtā bijušas kādas ziņas par spoku, to nemāku teikt. Manuprāt, tas ir pilnīgi iespējams.

Misis Raunsvela tā domā tāpēc, ka uzskata: tik senai un nozīmīgai dzimtai ir tiesības uz savu spoku. Viņa uzskata spoku par vienu no augstāko aprindu privilēģijām, par izsmalcinātu atšķirības zīmi, uz ko vienkāršā tauta nevar pretendēt.

—   Lieki atgādināt, ka sers Morberijs Dedloks bija svētā mocekļa atbalstītājs, — saka misis Raunsvela. — Tomēr ir pamats domāt, ka viņa lēdija, kuras dzīslās neritēja šīs dzimtas asinis, nostājās ļauno dumpinieku pusē. Stāsta, ka viņai bijuši radinieki starp karaļa Čārlza ienaidniekiem, ka viņa ar tiem sarakstījusies, ka viņa tiem devusi ziņas. Kad vien še satikušies kādi lauku labdzimušie kungi, kas bija uzticīgi Viņa majestātei, milēdija allaž esot bijusi tuvāk apspriežu istabas durvīm, nekā piederētos. Vai tu nedzirdi tādus kā soļus uz terases, Vot?

Roza pievirzās tuvāk saimniecības pārzinei.

—   Es dzirdu lietus lāses uz akmeņiem, — atbild jaunais cilvēks, — un dzirdu dīvainu atbalsi — man vismaz šķiet, ka atbalsi, — kas ļoti atgādina nevienādus soļus.

Saimniecības pārzine svinīgā nopietnībā pamāj ar galvu un turpina:

—   Pa daļai šīs uzskatu atšķirības dēļ un pa daļai aiz citiem iemesliem sera Morber'ija un viņa lēdijas dzīve nebūt neritēja gludi. Viņa bija augstprātīgas dabas sieviete. Sis pāris nesaderēja ne gadu, ne raksturu ziņā, un viņiem nebija bērnu, kas šo nesaderību varētu izlīdzināt. Pēc tam kad pilsoņu karos tika nogalēts viņas mīļākais brālis, pavisam jauns kungs (un to izdarīja sera Morberija tuvs radinieks), viņu pārņēma tāds niknums, ka viņa sāka ienīst visu cilti, kurā ieprecējusies. Kad Dedlokiem vajadzēja jāt projām no Ceznivoldas, lai kalpotu karalim, viņa ne vienreiz vien nakts melnumā aizzagās uz staļļiem un savainoja zirgiem kājas; un te nu nāk šā stāsta pati galvenā daļa. Reiz kādu nakti sers Morberijs ieraudzīja sievu steidzamies lejup pa kāpnēm un sekoja viņai līdz stallim, kurā atradās viņa mīļākais zirgs. Tur viņš sagrāba lēdiju pie rokas, un, vai nu abiem cīnoties vai krītot, vai arī pārbiedētajam zirgam satrakojoties, viņa dabūja ievainojumu gūžā un no tās dienas sāka nīkuļot.

Saimniecības pārzines balss ir picklususi gandrīz līdz čukstam.

—   Viņa bija dāma ar skaistu augumu un iznesīgu stāju. Par notikušo viņa nekad nežēlojās, nekad nevienam neieminējās, ka kļuvusi kropla vai cieš sāpes, tikai dienu no dienas pūlējās staigāt pa terasi, turēdamās pie balustrādes, gāja turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, turp un atpakaļ, gan saulē, gan ēnā, un dienu no dienas tas viņai kļuva arvien grūtāk. Beidzot kādā pēcpusdienā viņas vīrs (kuram viņa kopš tā vakara vairs netika bildusi neviena vienīga vārda, nepaklausīdama nekādām pierunām), stāvēdams pie lielā dienvidu loga, ieraudzīja sievu nokrītam uz akmens plātnēm. Sers Morberijs steidzās lejā, lai viņu pieceltu, taču lēdija atgrūda vīru un, raudzīdamās viņā ar ciešu, saltu skatienu, teica: «Es nomiršu tepat, kur tiku staigājusi. Un še es staigāšu, ari kapā būdama. Se es staigāšu, līdz šī nama lepnums tiks samīts. Un, kad pār to nāks nelaime vai negods, tad lai Dedloki klausās manos soļos!»

Vots paraugās uz Rozu. Rozas vaigs apmācas arvien vairāk, un viņa lūkojas zemē, pa pusei izbiedēta, pa pusei nokaunējusies.

—   Turpat uz vietas viņa arī nomira. Un kopš tā laika, — saka misis Raunsvela, — ir radies šis vārds — Spoku taka. Ja šīs skaņas ir atbalss, tad tāda atbalss, ko cizird tikai pēc tumsas iestāšanās, un bieži vien tā vispār nozūd uz ilgāku laiku. Taču laiku pa laikam tā atkal atgriežas un ir skaidri dzirdama ikreiz, kad dzimtu piemeklē slimiba vai nāve.

—  Vai negods, vecmāmiņ, — piebilst Vots.

—   Negods Ceznivoltiu nekad nepiemeklē, — atsaka saimniecības pārzine.

Mazdēls atvainodamies piemetina: — Tiesa. Tiesa gan.

—  Tāds ir šis stāsts. Lai kas būtu šī skaņa, tā allaž ir nelaimes vēstnese, — saka misis Raunsvela, celdamās no krēsla, — un zīmīgi, ka tajā nevar neklausīties. Milēdija, kura nebaidās ne no kā, piekrīt, ka tad, kad šī skaņa dzirdama, tajā nevar neklausīties. To nevar noklusināt. Tev aiz muguras, Vot, ir liels franču pulkstenis (tur nolikts ar nolūku), kas tikšķ skaļi un smagi un var atskaņot mūziku. Vai tu proti ar tādām lietām apieties?

—   Protu gan, vecmāmiņ, un tīri labi.

—  Iedarbini to.

Vots iedarbina pulksteni — gan tā gaitu, gan mūziku,

—   Un tagad panāc šurp, — saka saimniecības pārzine. — Vēl šurpāk, dēls, tuvāk milēdijas spilvenam. Nezinu, vai ir jau pietiekami tumšs, tomēr ieklausies! Vai tu dzirdi šo skaņu uz terases cauri mūzikai, tikšķiem un citiem trokšņiem?

—   Dzirdu pavisam skaidri.

—   To pašu saka milēdija.

## VIII NODAĻA

Kā apklāt grēku daudzumu*

Kad es pirms ausmas iestāšanās savā istabā ģērbos, mani ļoli vilināja logs, kura melnajās rūtīs kā divas bākas spulgoja manu sveču atspīdumi, un, redzot ārpusē visu vēl tinamies vakarvakara neskaidrajā tumsas plīvurā, es gaidīju pārvērtību, gaismai uzaustot. Kad skats pamazām tapa pārredzams un atsedza ainavu, pār kuru tumsā bija auļojis vējš tāpat kā manas atmiņas pār manu dzīvi, es ar patiku vēroju nepazīstamos apveidus, kas bijuši ap mani dusas laikā. Sākumā tos miglā tik tikko varēja izšķirt, un virs tiem vēl mirgoja vēlīnās zvaigznes. Kad šis bālais starpposms beidzās, aina sāka plesties plašumā un atklāt arvien jaunus apveidus tik ātri, ka ik reizi, paskatoties logā, es būtu varējusi ieraudzīt pietiekami daudz jauna veselas stundas vērojumam. Gluži nemanot manas sveces kļuva par vienīgo neiederīgo daļu šai rītā, visi istabas tumšie kakti pieplūda ar gaismu, un saule spoži iemirdzējās pār gaišo apkaimi, kurā dižena visam pāri slējās abatijas baznīca ar savu masīvo torni, mezdama bālāku ēnas sliedi, nekā šķita piederamies tās raupji masīvajam stāvam. Taču skarba āriene (ceru, ka to man dzīve iemācījusi) bieži iet roku rokā ar rāma maiguma izpausmēm.

Ikkatra mājas daļa bija tādā kārtībā un ikviens bija tik uzmanīgs pret mani, ka man nebija nemaz grūti tikt skaidrībā par abiem saviem atslēgu saišķiem, tomēr, pūlēdamās paturēt prātā katra trauku skapja un katras sīkākās pieliekamā atvilktnes saturu, pierakstīdama uz tāfelītes ziņas par džemu, marināžu, konservu krājumiem, pudelēm, glāzēm, traukiem un daudz ko citu un vispār no dabas būdama pedantiski kārtīga, vecmeitai līdzīga dumiķe, es visu rītu biju tik aizņemta, ka, izdzirdusi zvanu, nespēju pat ticēt, ka pienācis jau brokastlaiks. Aši izsteidzos no istabas un uzliku tēju, jo rūpes par tējas kanniņu bija nodotas manā ziņa; tā kā visi vēl kavējās un lejā neviena nebija, es nolēmu vēl ielūkoties dārzā un kaut ko uzzināt arī par to. Izrādījās, ka tā ir ļoti tīkama vieta; mājas priekšā stiepās jaukā aleja un ceļš, pa kuru bijām piebraukuši (un uz kura, starp citu, mūsu kariete bija tik ļoti izdangājusi granti, ka es palūdzu dārzniekam to izlīdzināt), aizmugurē pletās puķu dārzs, un virs tā bija redzams manas mīļās draudzenes logs — viņa to nupat atrāva vaļā un uzsmaidīja man, gluži kā iztālēm raidīdama man skūpstu. Aiz puķu dārza bija sakņu dārzs, aiz tā aploks, tālāk neliels, ērts nožogojums siena stirpām un aiz tā glīts fermas pagalms. Pati māja ar saviem trim augstajiem jumta izciļņiem, dažnedažādu formu logiem — citi lieli, citi pavisam mazi, bet visi ļoti tīkami acij —, ar režģu veidojumu rozēm un sausseržiem dienvidu pusē un ar visu savu omulīgo, labsirdīgi viesmīlīgo izskatu bija — tā izteicās Ada, kopā ar namatēvu iznākusi ārā man pretī, — brālēna Džona īsti cienīgs nams — visai drosmīgs izteikums, taču viņš par to tikai ieknieba viņas jaukajā vaidziņā.

Misters Skimpols pie brokastgalda bija tikpat pievilcīgs kā iepriekšējā vakarā. Uz galda stāvēja medus, un tas rosināja viņu uzsākt sarunu par bitēm. Viņš teica, ka pret medu viņam neesot nekādu iebildumu (un tam varēja ticēt, jo likās, ka tas viņam garšo), taču protestēja

pret daudzināto bišu iedomibu. Viņš nepavisam nesaprotot, kādēļ darbīgā bite viņam būtu jāuzskata par paraugu; viņaprāt, bitei patīkot vākt medu, citādi tā to nedarītu — neviens taču neliek. Bitei neesot nekāda pamata tā lepoties ar savām sliecībām. Ja katrs konditors skrietu dūkdams pa pasauli un drāztos virsū visam, kas gadās ceļā, un egoistiski pieprasītu, lai visi ievēro, ka viņš steidzas darīt savu darbu un viņu nedrīkst kavēt, tad pasaule kļūtu pagalam neciešama vieta. Un vai tad galu galā nav smieklīgi, ka visu tavu bagātību izkūpina ar dūrnekli, līdzko tā sakrāta? Kurš domātu labu par Mančestras amatnieku, kas vērptu kokvilnu tikai pašas vēpšanas pēc? Misters Skimpols atzina, ka tranu uzskatot par daudz gudrākas un jaukākas idejas iemiesojumu. Trans, neko netēlodams, pasaka: «Atvainojiet, es nudien nevaru gādāt par veikalu! Es dzīvoju pasaulē, kurā ir tik daudz, ko redzēt, un tam atvēlēts tik īss laiks, ka man jāizmanto sava brīvība, lai skatītos visapkārt, un es palūgšu par dienišķo maizi gādāt kādam citam, kurš nevēlas skatīties apkārt.» Tā misters Skimpols saprata trana filozofiju, un tā viņam likās ļoti laba filozofija: trans, pēc šīs teorijas, vienmēr vēlējās palikt labās attiecībās ar bitēm, un to, pēc viņa domām, šis miermīlīgais radījums spētu jebkad, ja vien tā pašapzinīgā dūcēja viņam to ļautu un nebūtu tik iedomīga uz savu medu.

Viņš šķetināja šo domu ar apbrīnojamu vieglumu no dažādām pusēm un sagādāja jautrību mums visiem, taču atkal bija manāms, ka šajos vārdos slēpjas īsta nopietnība. Es atstāju pārējos joprojām klausāmies viņā un devos veikt savus jaunos pienākumus. Kad biju jau zināmu laiku tiem veltījusi un pašlaik ar atslēgu groziņu rokā gāju atpakaļ, misters Džāndiss iesauca mani nelielā istabiņā blakām savai guļamtelpai; tā bija tāda kā maza bibliotēka, pilna grāmatām un papīru kaudzēm, un reizē gandrīz vai mazs muzejs, kur izstādītas viņa kurpes, zābaki un cepuru kārbas.

—   Sēdieties, mīļā, — teica misters Džāndiss. — Jums jāzina, ka šī ir mana Rūcamistaba. Kad esmu nelāgā omā, es nāku uz šejieni izrūkties.

—    Acīmredzot jūs šeit ienākat ļoti reti, ser, — es teicu. ' — O, jūs mani nepazīstat! — viņš iesaucās. — Kad mani pieviļ vai sarūgtina… nu, vējš, kad tas pūš no austrumiem… es meklēju patvērumu šeit. Rūcamistaba ir viscītīgāk izmantotā telpa šai mājā. Jūs vēl nenojau-

I IR šat ne pusi no manām dažādajām omām. Mana mijā, kā jūs drebat!

Es tur neko nevarēju darīt, lai kā centos: būdama divatā ar šo labdarīgo cilvēku, sastapdama viņa laipno skatienu un juzdamās tik laimīga un tik godāta šai vietā, es nespēju valdīt savu pārpilno sirdi.

Es noskūpstīju viņam roku. Nezinu, ko tobrīd sacīju un vai vispār ko teicu. Viņš izskatījās apmulsis un piegāja pie loga; es gandrīz vai nodomāju, ka viņš grib lēkt ārā, bet tad mans namatēvs apgriezās — un es nomierinājos, jo viņa acīs izlasīju, ko viņš, turp aiziedams, gribējis noslēpt. Viņš draudzīgi papliķēja ar plaukstu man pa galvu, un es apsēdos.

—   Nu tā! Nu tā! — viņš teica. — Viss kārtībā. Fū! Nedariet muļķības!

—   Tas vairs neatkārtosies, ser, — es atbildēju, — bet sākumā ir grūti…

—   Blēņas! — viņš teica. — Kāpēc grūti? Nepavisam. Es padzirdu par kādu lāga bārenīti, kam nav aizgādņa, un ieņemu galvā, ka pats būšu tas aizgādnis. Viņa paaugas un daudzkārt attaisno manu uzticību, un es palieku viņas aizbildnis un draugs. Kas tur īpašs? Nu tā! Nu mēs esam nokārtojuši vecus rēķinus, un «manā priekšā atkal tava seja — tik uzticama, paļāvīga, jauka».

Es sev sacīju: «Ester, mīļā, tu mani pārsteidz. To es no tevis tik tiešām negaidīju!» — un tas tik labi iedarbojās, ka es rāmi saliku rokas sev klēpī virs groziņa un pilnīgi atguvu savaldīšanos. Mistera Džāndisa sejā parādījās atzinība, un viņš sāka runāt ar mani tik draudzīgi, it kā mums jau kopš neatminamiem laikiem būtu parasts katru rītu tā aprunāties. Arī man gandrīz vai radās tāda sajūta.

—   Ester, — viņš sacīja, — jūs, bez šaubām, neko nesaprotat no šīs kanclera tiesas prāvas?

Es, protams, papurināju galvu.

—   Nezinu, kas to saprot, — viņš teica. — Likuma sargi to ir samudžinājuši tādā grīstē, ka sākotnējās prāvas būtība jau sen pagaisusi. Tā saistīta ar kādu testamentu un tiesībām rīkoties ar mantojumu — vismaz kādreiz tā bijusi. Šodien tā ir saistīta vairs tikai ar izmaksām. Mēs arvien parādāmies un pazūdam, un zvēram, un pratinām, un iegrāmatojam, un izgrāmatojam, un argumentējam, un zīmogojam, un aicinām, un nosūtām, un ziņojam, un riņķojam ap lordu kancleru un visiem viņa pavadoņiem, un cēlā taisnīgumā griežam danci uz kapa pusi — un tas viss notiek izmaksu vārdā. Tāds ir lielais lemjamais jautājums. Viss pārējais kaut kādā neizskaidrojamā veidā ir izkūpējis gaisā.

—   Bet jūs teicāt, ser, — es sacīju, lai atgrieztu viņu sarunas sākumā, jo viņš jau sāka berzēt pakausi, — ka runa bijusi par testamentu.

—   Ak jā, par testamentu — kad tur vispār vēl bija kāda jēga, — viņš atteica. — Viens no Džāndisiern kādā nestundā iemantoja lielu bagātību un sastādīja lielu testamentu. Risinot jautājumu, kā pēc šī testamenta rīkoties ar novēlēto mantojumu, viss testamenta mantojums ir notērēts, visi testamenta mantinieki novesti līdz tik nožēlojamam stāvoklim, ka šis naudas novēlējums būtu pietiekams sods, ja viņi būtu pastrādājuši negantu noziegumu, un pats testaments ir kļuvis par nevērtīgu papīru. Sīs nožēlojamās prāvas gaitā visu, ko ikviens tajā iesaistītais, izņemot vienu cilvēku, jau zina, tiek uzdots noskaidrot šim vienīgajam cilvēkam, kurš to nezina; šīs nožēlojamās prāvas gaitā ikvienam atkal un atkal jāgādā tādi noraksti un materiāli, kas ap to jau sakrājušies veseliem vezumiem (vai arī jāmaksā par tiem, kaut arī to nav, un tas notiek visbiežāk, jo nevienam jau šo papīru nevajag), un ikvienam jāgriežas tādā ellišķā riņķa dancī ap maksām un izmaksām, ap nejēdzībām un blēdībām šurpu un turpu, turpu un atpakaļ, kāds pat raganu sabatā nav redzēts. Taisnīguma tiesa* pārsūta jautājumus uz Likumtiesu, Likumtiesa sūta tos atpakaļ Taisnīguma tiesai; Likumtiesa nospriež, ka nevar nokārtot to, Taisnīguma tiesa spriež, ka nevar nokārtot šito, un neviena nevar ne tik daudz kā pateikt, ka neko nevar, ja nepieaicina tādu un tādu pilnvaroto un tādu un tādu advokātu personai A un tādu un tādu pilnvaroto un tādu un tādu advokātu personai B — un tā uz priekšu visa alfabēta garumā kā bērnu pantiņā par ābolu pīrāgu.* Un tādā veidā cauri daudziem gadiem un daudziem mūžiem viss iet uz priekšu un nekad nebeidzas. Un mēs nevaram izkļūt no šīs prāvas ne ar kādiem nosacījumiem, jo esam padariti par tās dalībniekiem un par tādiem mums jāpaliek, vai mēs to gribam vai negribam. Bet nav jēgas do-

māt par to! Kad mans vectēva brālis, nabaga Toms Džāndiss, sāka par to domāt, tas viņam bija beigu sākums!

—   Vai tas misters Džāndiss, ser, par kuru man tika stāstīts?

Viņš nopietni pamāja ar galvu. — Es biju viņa mantinieks, un šis bija viņa nams, Ester. Kad es ierados šeit, tas patiesi bija salts un drūms. Viņš tajā bija atstājis savas nelaimīgās dzīves pēdas.

—   Tad gan tas ir ļoti pārvērties! — es teicu.

—   Pirms viņa šīs mājas sauca par Kalngaliem. Vectēva brālis pārdēvēja tās šajā vārdā un dzīvoja te ļoti noslēgti, dienu un nakti nīkdams pie nolādētajām prāvas dokumentu kaudzēm, bezcerīgi tiekdamies atšķetināt neizprotamo mudžekli un darīt tam visam reiz galu. Tikmēr nams nīka novārtā, vējš svilpoja caur sienu plaisām, lietus lija iekšā pa cauro jumtu, celiņš satrunējušo durvju priekšā aizauga nezālēm. Kad es atvedu šurp viņa mirstīgās atliekas, man likās, ka arī šim namam iešauts galvā — tas bija tik sabrucis un izpostīts.

Sos vārdus teikdams, viņš nodrebēja, brītiņu pagājās uz priekšu un atpakaļ, tad paskatījās uz mani un it kā atdzīvojās, atnāca atpakaļ un apsēdās, turēdams rokas kabatās.

—   Es jau jums teicu, mīļā, ka šī ir Rūcamistaba. Pie kā es paliku?

Es atgādināju viņam, ka runa bijusi par cerīgo pārmaiņu, ko viņš radījis Saltajā Namā.

—   Saltajā Namā, jā. Tur, Londonā, atrodas kāds mūsu nekustams īpašums — šobrīd tas ir apmēram tādā stāvoklī, kādā toreiz bija Saltais Nams; es teicu — mūsu īpašums, domādams prāvas īpašumu, bet man vajadzētu saukt to par izmaksu īpašumu, jo izmaksas ir vienīgais spēks zemes virsū, kas vēl kaut ko no tā var izdabūt un gūst no tā kaut kādu labumu, bet visiem citiem tas ir iikai kauna traips acij un moku nasta sirdij. Tā ir iela ar grūstošām mājām un akliem, izsistiem logiem, kam nav nevienas rūts un pat neviena logu rāmja; vieni vienīgi slēģi tur vēl karājas eņģēs, un tie paši pa vienam krīt zemē, dzelzs margas sairst zem čaganās rūsas kārtas, skursteņi sagumst, akmens pakāpieni pie katrām durvīm (un katras no tām varētu būt Nāves durvis) pārklājas ar zaļganu sūnojumu, un pat pamati, uz kā turas šīs drupas, irst pīšļos. Kaut gan Salto Namu neskāra Lorda kanclera tiesa, tā skāra nama saimnieku un tās zīmogs bija uzspiests abiem. Tādas ir Lielā zīmoga pēdas visā Anglijā, mīļā, — pat bērni tās pazīst!

—   Cik pārvērties ir šis namsl — es atkal sacīju.

—  Jā, ir jau gan, — viņš atbildēja krietni mundrāk,

—   un jūs esat gudra, ka cenšaties man allaž atgādināt lietas gaišo pusi. — (Es — gudra… nē, nudien!) — Par šo visu es nekad nerunāju un pat nedomāju — vienīgi te, šajā istabā. Ja jums šķiet, ka vajadzētu pastāstīt to Adai un Ričam, — viņš nopietni paskatījās uz mani, — jūs varat to darīt. Es atstāju to jūsu ziņā, Ester.

—   Es ceru, ser… — es iesāku.

—   Man šķiet, ka jūs drīzāk varētu saukt mani par aizbildni, mīļā.

Es jutu, ka man atkal aizsmok kakls, un nostrostēju sevi par to: «Izbeidz, Ester, tu zini, ka tā nedrīkst!» — jo viņš izlikās pieprasām to nevērīgi, gandrīz untumaini, bez jebkādas tēvišķas laipnības. Manas plaukstas virs saimniecības atslēgām tikko jaušami nodrebēja, kā atgādinādamas, kas man klēpī, un es vēl apņēmīgāk saliku rokas virs groziņa un paraudzījos viņā pavisam mierīgi.

—   Es ceru, aizbildni, ka jūs pārlieku daudz neatstāsiet manā ziņā, — es teicu. — Ceru, ka jūs mani nepārvērtējat. Droši vien jums nāksies vilties, kad sapratīsiet, ka es neesmu gudra — un tā nudien ir patiesība, ko jūs tikpat drīz atklātu, ja arī man pašai pietrūktu dūšas to atzīt.

Viņš nepavisam neizskatījās vīlies, gluži otrādi. Smaidīdams pār visu vaigu, viņš pavēstīja, ka pazīstot mani patiešām ļoti labi un ka viņa acīs es esot pietiekami gudra.

—   Man gribētos cerēt, ka tā tiešām ir, — es teicu,

—  taču es ļoti šaubos par to, aizbildni.

—   Jūs esat pietiekami gudra, lai būtu šeit visu mūsu labais gariņš, mīļā, — viņš rotaļīgi atbildēja, — mazā, labā večiņa no bērnu (tikai ne Skimpola) dziesmiņas.

«Kurp tu tā lidosi, vecenīt?

Kvēpus no debesīm notīrīt.»

Jūs tos tik labi notīrīsiet no mūsu debesīm, saimniekodama šai namā, ka pienāks diena, kad mums vajadzēs pamest šo Rūcamistabu un aiznaglot tās durvis.

Tā radās manas iesaukas Vecenīte*, Mazā Večiņa, Saimniecīte, Kvēpenīte, Labā Burve, Labais Gariņš un tik daudz citu līdzīgu vārdu, ka mans īstais starp tiem gandrīz tika aizmirsts.

—   Tomēr atgriezīsimies pie mūsu sarunas, — teica misters Džāndiss. — Te ir Ričs, lielisks, daudzsološs jauneklis. Ko īsti vajadzētu ar viņu darīt?

Ak dievs, kā viņam var nākt prātā vaicāt man tādu padomu!

—   Te nu viņš ir, Ester, — turpināja misters Džāndiss, ērti sabāzis rokas kabatās un izstiepis kājas. — Viņam vajadzīgs amats, viņam kaut kas jāizvēlas. Te droši vien būs jāsastopas ar veselu milzumu parūktumsonības, bet tas ir jādara.

—  Ar ko jāsastopas, aizbildni? — es vaicāju.

—   Ar parūktumsonību, — viņš teica. — Tas ir vienīgais vārds, kādā es to varu nosaukt. Ričs ir Lorda kanclera tiesas aizbilstamais, mīļā. Tāpēc savs vārds te būs sakāms «Kendžam un Kārbojam»; savs vārds te būs sakāms lietvedim Tādam un Tādam — kaut kādam komiskam darbonim prāvas būtībai kaut kur kādā aizmugures istabiņā Cānserileinas apkaimē, Aristokrātu laukuma attālākā stūrī; savs vārds te būs sakāms advokātam, savs vārds te būs sakāms lordam kancleram, savs vārds te būs sakāms tā pavadoņiem; viņus visus par to vajadzēs pieklājīgi atalgot; viss notiks varen plaši un svinīgi, daudzvārdīgi, neapmierinoši un dārgi, un to visu es saucu vienā vārdā — par parūktumsonību. Kā cilvēce spējusi apsirgt ar parūktumsonību un par kādiem grēkiem šie jaunie cilvēki tagad iemesti tās bedrē, to es nezinu, tik tiešām ne!

Misters Džāndiss atkal sāka berzēt galvu un sūroties par vēja virzienu. Taču arī te izpaudās viņa brīnišķā laipnība pret mani: vienalga, vai viņš berzēja galvu vai staigāja turp un atpakaļ, vai darīja abus reizē, viņa seja arvien atmaiga draudzīgā izteiksmē, kolīdz mūsu skatieni sastapās, un viņš atkal kļuva omulīgs, sabāza rokas kabatās, apsēdās un izstiepa kājas.

—   Varbūt pareizākais būtu vispirms pavaicāt misteram Ričardam, ko viņš pats vēlas, — es teicu.

—   Pilnīgi pareizi, — misters Džāndiss piekrita. — Tieši par to es domāju. Vai zināt, pamēģiniet jūs ar savu smalkjūtību, savu neuzkrītošo prasmi uzsākt šādas sarunas ar viņu un Adu un paskatieties, kas tur sanāk. Jūs ar savām spējām noteikti piekļūsiet vistuvāk patiesībai, Labo Večiņ.

Mani no tiesas biedēja doma par savu pieaugošo lomu un tiem daudzajiem pienākumiem, kas man uzticēti. Tā es to nepavisam nebiju domājusi, es biju domājusi, ka viņam pašam vajadzētu parunāt ar Ričardu. Taču to es, protams, nesacīju; pateicu tikai, ka darīšu, ko pratīšu,

kaut gan baidos (un man patiešām šķita, ka jāsaka tas vēlreiz), ka viņš uzskata mani par krietni gudrāku, nekā es patiesībā esmu. Par to mans aizbildnis tikai pasmējās vistīkamākos smieklus, kādus es jebkad biju dzirdējusi.

—   Nu, tā! — viņš noteica, pieceldamies un atstumdams krēslu. — Man šķiet, ka šai dienai mums Rūcamistabas sarunu pietiek. Vēl tikai beidzamais vārds. Ester, mana mīļā, vai jūs negribat man kaut ko jautāt?

Viņš tik uzmanīgi raudzījās manī, ka arī es paraudzījos viņā sevišķi uzmanīgi un, šķiet, sapratu viņu.

—   Vai par mani pašu, ser? — es vaicāju.

—   Jā.

—   Aizbildni, — es teicu, uzdrīkstēdamās ielikt savu roku, kas piepeši bija kļuvusi neparasti auksta, viņējā, — es nejautāšu neko. Esmu pilnīgi pārliecināta — ja būtu kas tāds, ko man pienāktos zināt vai būtu kāda vajadzība zināt, man nebūtu jums tas jāvaicā. Ja es pilnībā nedāvātu jums visu savu paļāvību un uzticību, man patiesi būtu cieta sirds. Man nekas nav jums vaicājams, it nekas.

Viņš ielika manu delnu sev elkonī, un mēs devāmies meklēt Adu. Kopš šī brīža es ar viņu jutos pavisam brīvi un nepiespiesti, pavisam apmierināta savā neziņā un pavisam laimīga.

Sākumā mūsu dzīve Saltajā Namā bija visai rosīga un nodarbināta, jo mums vajadzēja iepazīties ar daudziem tuviem un tālākiem apkaimes iedzīvotājiem, kas pazina misteru Džāndisu. Adai un man šķita, ka viņu pazīst ikviens, kas vēlas tādā vai citādā veidā rīkoties ar citam piederošu naudu. Kad mēs sākām šķirot viņa vēstules un reizēm no rīta Rūcamistabā arī uzrakstījām pa kādai atbildei viņa vietā, mūs pārsteidza atklājums, ka gandrīz visiem, kas viņam raksta, ievērojamākais dzīves mērķis ir piedalīties komitejās, kas ieņem un izdod naudu. Dāmas tam nodevās tikpat vētraini kā kungi, brīžiem man likās, ka pat vēl vētraināk. Viņas ar neredzētu degsmi metās visādās komitejās un vāca ziedojumus ar tādu aizrautību, ko grūti aprakstīt. Mums likās, ka dažas no viņām visu mūžu pavada, izsūtot ziedojumu kartītes katram, , kas vien atrodams pasta adrešu grāmatā, — šiliņu kartītes, puskronu kartītes, pussoverēnu kartītes, pensu kartītes. Viņas gribēja visu. Viņas gribēja apģērba gabalus, viņas gribēja audekla lupatas, viņas gribēja naudu, viņas gribēja ogles, viņas gribēja zupu, viņas gribēja atbalstu, viņas gribēja autogrāfus, viņas gribēja flancli, viņas gribēja visu, kas vien misteram Džāndisam bija — vai ari nebija. Viņu mērķi bija tikpat dažādi kā viņu prasības. Viņas gribēja celt jaunas mājas, viņas gribēja nomaksāt parādus par vecajām mājām, viņas gribēja kādā grezna izskata ēkā (klāt pielikts bija arī iecerētās būves rietumu fasādes gravējums) nodibināt Žēlsirdīgās Marijas māsu ordeni; viņas gribēja dāvāt balvu misis Dželibijai, viņas gribēja likt gleznot sava ministra portretu un dāvināt to viņa sievasmātei, kuras sirsnīgās jūtas pret viņu visiem labi zināmas; viņas gribēja, man šķiet, dabūt visu, sākot ar piecsimt tūkstošiem brošūru un beidzot ar ikgada renti, sākot ar marmora pieminekli un beidzot ar sudraba tējkannu. Viņas dēvēja sevi daudz un dažādos vārdos un titulos. Tur bija Anglijas Sievietes, Lielbritānijas Meitas, Visu Galveno Tikumu (atsevišķi minētu) Māsas, AmerikasPilsones, Dāmas ar visdažādākajiem apzīmējumiem. Viņas allaž mutuļoja satraukumā par priekšvēlēšanu balsu vākšanu un vēlēšanu gaitu. Mums ar savu necilo prātu likās — un tas izrietēja arī no viņu pašu aprakstiem —, ka viņas nemitīgi skaita balsis tūkstošos un desmittūkstošos, tomēr nekad ar saviem kandidātiem nekur uz priekšu netiek. Galva sasāpējās, domājot, kādu drudžainu dzīvi dzīvo visas šīs sievietes.

Viena no viņām, kas sevišķi izcēlās ar šo alkatīgo labdarību (ja tā drīkst izteikties), bija dāma, vārdā misis Pārdigla; spriežot pēc misteram Džāndisam rakstīto vēstuļu skaita, viņa bija mūsu namatēvam gandrīz tikpat varena sarakstes partnere kā pati misis Dželibija. Mēs ievērojām, ka vējš arvien maina virzienu, tiklīdz saruna novirzās uz misis Pārdiglu, un tas ik reizi iztraucēja misteru Džāndisu un neļāva viņam sarunu turpināt; uzzinājām no viņa tikai to, ka labdarīgie ļaudis esot dalāmi divās grupās: vieni, kas dara nedaudz un ar lielu troksni, un otri, kas dara daudz un bez jebkāda trokšņa. Tāpēc mūs urdīja ziņkāre ieraudzīt misis Pārdiglu — šķita, ka viņa pieder pie pirmās grupas, — un mēs nopriecājāmies, kad viņa kopā ar saviem pieciem mazajiem puisēniem kādu dienu ieradās pie mums viesos.

Tā bija ļoti iespaidīga izskata dāma ar brillēm uz varenā deguna un skaļu balsi; izskatījās, ka viņai vajag daudz telpas. Un patiešām — ar saviem kuplajiem svārkiem viņa apgāza vairākus nelielus krēslus. Tā kā mājās bijām tikai mēs ar Adu, mēs viņu saņēmām pabikli,

jo viņa šķila iebrāžamies kā auksts viesulis, no kura pat mazie Pārdiglēni kļuvuši zilgani.

—   Sie, jaunās dāmas, — pēc pirmajiem apsveicināšanās vārdiem ļoti runātīgi paziņoja misis Pārdigla, — ir mani pieci zēni. Iespējams, ka esat redzējušas viņu vārdus ziedojumu sarakstā (un varbūt ne vienreiz vien), kas atrodas pie mūsu godājamā drauga mistera Džāndisa. Egberts, mans vecākais (divpadsmit gadu), ir tas zēns, kas nosūtīja savu kabatasnaudu, kopā piecus šiliņus un trīs pensus, tokahopo cilts indiāņiem. Osvalds, mans otrais (desmit ar pusi), ir tas bērns, kas ziedoja divus šiliņus deviņus pensus veltei mūsu tautas izcilajiem kalējmeistariem. Frensiss, mans trešais (deviņi gadi), ir ziedojis šiliņu un sešarpus pensus; Fēlikss, ceturtais (septiņi), ziedoja astoņus pensus darbanespējīgām atraitnēm; Alfrēds, jaunākais (pieci), ir brīvprātīgi iestājies «Mazgadīgo Prieka brālībā» un apņēmies nekad mūžā nelietot tabaku.

Mēs pirmo reizi redzējām tik neapmierināta izskata bērnus. Drūmu iespaidu atstāja ne vien viņu sarauktās, krunkainās sejiņas — kaut gan arī tās nevarēja neievērot —, bet jo sevišķi aizturētā neapmierinātība, kas šķita darām viņus gluži mežonīgus. Izdzirdot tokahopo indiāņu vārdu, es no tiesas varēju iztēloties Egbcrtu par vienu no briesmīgākajiem šīs cilts karotājiem, jo viņš man uzmeta negantu skatienu no saraukto uzacu apakšas. Kad tika pieminēts katra ziedojuma apmērs, ikvienā no šīm sejām iegūla drūma, dīvaini atriebīga izteiksme, taču vecākais zēns pārspēja visus. Tomēr man jāaizbildina mazais «Prieka brālības» rekrūtis, kura nožēlojamā sejiņa visu laiku palika vienlīdz grūtsirdīga.

—   Cik noprotu, jūs esat viesojušies pie misis Dželibijas? — teica misis Pārdigla.

Mēs apstiprinājām, ka esam pārlaiduši tur vienu nakti.

—   Misis Dželibija, — turpināja enerģiskā dāma, aizvien runādama tādā pašā uzstājīgi skaļā, bargā tonī, tā ka man palika iespaids, it kā arī viņas balsij būtu uzliktas brilles (pie viena varu piebilst, ka tieši brilles darīja vēl jo nepievilcīgākas misis Pārdiglas acis, ko Ada nosauca par «burbuļacīm», jo tās bija ļoti izvelbtas), —

, misis Dželibija ir sabiedrības labdare — un viņai nepieciešama palīdzīga roka. Mani zēni jau ir ziedojuši naudu Āfrikas plānam — Egberts atdeva šiliņu un sešus pensus (tas ir pilnīgi viss viņa deviņu nedēļu ienākums),

Osvalds — šiliņu un pusotra pensa, kas viņam nozīmēja to pašu, un pārējie ar saviem niecīgajiem līdzekļiem rīkojās tāpat. Un tomēr gluži visur es misis Dželibijai nevaru piekrist. Es neatzīstu to, kā viņa izturas pret savu jauno paaudzi. To ir ievērojuši daudzi. Ir zināms, ka viņas jaunākie ģimenes locekļi tiek pilnīgi atstumti no līdzdalības tais jomās, kam viņa pati nodevusies ar sirdi un dvēseli. Varbūt viņa rīkojas pareizi, varbūt ne, bet neatkarīgi no tā es pret savu jauno paaudzi izturos citādi. Es viņus ņemu visur sev līdzi.

Vēlāk es nešaubīgi sapratu (un Ada tāpat), ka tieši šie vārdi no niknā vecākā zēna mutes izrāva spalgu kliedzienu. Viņš to pārvērta žāvās, taču vispirms bija kliedziens.

—  Visu cauru gadu ik rītus pusseptiņos viņi nāk man līdzi uz rīta lūgšanu (tā norit brīnišķīgi) un, protams, dara to arī ziemas vidū, — misis Pārdigla steigšus stāstīja, — un viņi ir kopā ar mani visos manos nemitīgajos dienas pienākumos. Es esmu skolu aizgādne, apmeklējamo aizgādne, priekšlasītāja un izsniedzēja; es esmu veļas vākšanas komitejā un daudzās vispārīgās komitejās, un mans vēlētāju saraksts jau vien ir milzum garš — varbūt garāks nekā visiem citiem. Bet zēni nāk man līdzi visur un tādējādi apgūst tās zināšanas par trūcīgajiem un tās iemaņas labdarīgā rīcībā vispār — īsi sakot, to apziņu un izjūtu, kas turpmākajā dzīvē vedinās viņus kalpot saviem tuvākiem un gūt gandarījumu sev pašiem. Mani bērni nav tukšu prieku meklētāji; visu savu kabatasnaudu līdz pēdējam viņi izlieto ziedojumiem, vadīdamies pēc maniem norādījumiem, un viņi ir apmeklējuši tik daudz publisku sanāksmju un noklausījušies tik daudz lekciju, runu un diskusiju kā reti kurš. Alfrēds (piecus gadus vecs), kurš, kā jau minēju, pats no brīva prāta ir iestājies «Mazgadīgo Prieka brālībā», bija viens no ļoti nedaudzajiem bērniem, kas izrādīja apzinīgu aktivitāti šai virzienā pēc vakara sapulces priekšsēdētāja divu stundu ilgā dedzīgā aicinājuma.

Alfrēds raidīja mums spīvu skatienu, it kā likdams saprast, ka nekad nevarēs un negribēs aizmirst tā vakara pāridarījumu.

—   Varbūt jūs būsiet ievērojusi, mis Samersone, — turpināja misis Pārdigla, — ka dažos no manis pieminētajiem sarakstiem, kuri ir mūsu godājamā drauga mistera Džāndisa pārziņā, aiz manu bērnu vārdiem minēts

O. A. Pārdigls, Karaliskās Biedrības* loceklis, viena mārciņa. Tas ir viņu tēvs. Mēs parasti turamies pie vienas kārtības. Vispirms es uzrakstu pati savu niecīgo devumu, tad mana jaunā paaudze pieraksta savu ziedojumu daļu, un beidzot sarakstu noslēdz misters Pārdigls. Misters Pārdigls ar lielu prieku ziedo savus nelielos ietaupījumus pēc maniem norādījumiem; tādējādi viss šis darbs kalpo ne vien mūsu pašu priekam, bet arī, kā mēs ceram, — arī citu labklājībai.

Interesanti būtu zināt: ja misters Pārdigls pusdienotu kopā ar misteru Dželibiju un ja misters Dželibijs pēc maltītes sadomātu izkratīt sirdi misteram Pārdiglam, vai misters Pārdigls arī savukārt atbildētu misteram Dželibijam ar tādu pašu uzticēšanos? Laikam biju diezgan apjukusi, nākdama uz tādām domām, taču tās gluži neviļus uznira man galvā.

—   Jums te ir itin skaista apkārtne! — teica misis Pārdigla.

Mēs nopriecājāmies par iespēju mainīt tematu un piegājām pie loga, lai norādītu uz ainavas jaukumiem, kurus viešņas brilles šķita vērojam ar dīvainu vienaldzību.

—   Vai jūs pazīstat misteru Gašeru? — viņa jautāja.

Vajadzēja atzīties, ka mums nav smaidījusi laime kļūt

par mistera Gašera paziņām.

—   Tad jūs esat daudz zaudējušas, varat man ticēt, — teica misis Pārdigla tai pašā valdonīgajā manierē. — Viņš ir ļoti kvēls un aizrautīgs orators — uguns, nudien! Ja viņš nostātos uz paaugstinājuma tur, tajā zālienā, kas pēc sava izvietojuma un formas ir kā radīts publiskai sapulcei, viņš jebkuru jūsu piedāvāto tematu spētu izvērst stundām ilgā runā. Nu, jādomā, jaunās dāmas, — misis Pārdigla noteica, dodamās atpakaļ uz sava krēsla pusi un pa ceļam gluži kā ar neredzama spēka palīdzību apgāzdama nelielu galdiņu ar manu rokdarbu groziņu, kaut gan tas bija itin pieklājīgā attālumā, — ka tagad jūs jau esat skaidrībā par mani?

Tas patiesi bija tik mulsinošs jautājums, ka Ada paraudzījās uz mani ar neviltotu apjukumu. Savukārt mani pietvīkušie vaigi, šķiet, liecināja, cik grēcīga ir mana sirdsapziņa pēc visa, ko tiku klusībā pārlikusi.

—   Skaidrībā — ar to es domāju, ka jūs esat uztvērušas mana rakstura spilgtāko iezīmi, — misis Pārdigla paskaidroja. — Es apzinos, ka tā ir tik spilgta, ka tūdaļ top redzama, līdzko es sevi kaut mazliet atklāju. Jā gan!

Nenoliedzu — es esmu lietišķa sieviete. Man patīk grūts darbs, tas man dara prieku. Rūpes nāk man par labu. Es esmu tā pieradusi pie grūta darba, tā norūdījusies, ka nezinu, ko nozīmē nogurums.

Mēs nomurminājām, ka tas nu gan ir pārsteidzoši un apsveicami, — vai kaut ko tamlīdzīgu. Šķiet, ka mēs pašas īsti neapzinājāmies, ko sakām, tikai centāmies būt pieklājīgas.

—   Es nesaprotu, ko nozīmē nogurt. Mani nemaz nevar nogurdināt — pat ja kāds to gribētu! — paziņoja misis Pārdigla. — Tas pūliņu daudzums (kas man neprasa nekādas pūles), tas darīšanu daudzums (kas man neliekas nekas sevišķs), kas nāk pār mani, reizēm pārsteidz mani pašu. Brīžiem es redzu, ka mana jaunā paaudze un misters Pārdigls ir gluži paguruši, to visu vērodami vien, kamēr es pati, nepārspīlējot varu teikt, esmu spirgta kā rīta vējš.

Ja vecākais zēns ar satumsušo skatienu vispār varēja izskatīties vēl ļaunāks nekā iepriekš, tad tas notika šajā brīdī. Es ievēroju, ka labās rokas delna viņam savilkās dūrē un paslepšus iebelza pa cepuri, ko viņš turēja, iespiedis zem kreisā elkoņa.

—   Tā man ir milzu priekšrocība manās gaitās, — teica misis Pārdigla. — Ja es redzu, ka mans sarunu biedrs nevēlas uzklausīt, kas man sakāms, es šādam cilvēkam pasaku skaidri un gaiši: «Es nespēju nogurt, mīļais draugs, es nemgurstu nekad, un es esmu apņēmusies turpināt, līdz bušu galā.» Tas lieliski noder! Mis Samersone, es ceru, ka tūlīt pat varu cerēt uz jūsu līdzdalību manos turpmākajos labdarības apmeklējumos un vistuvākajā laikā arī uz mis Klēras atbalstu?

Iesākumā es mēģināju aizbildināties ar vispārīgiem ieganstiem, teikdama, ka man uzticēts daudz darāmā, ko nedrīkstu pamest novārtā. Tomēr šādi iebildumi netika ņemti nopietni, un tad sacīju jau tiešāk, ka neesmu pārliecināta par savām dotībām. Ka jūtos pārāk nepieredzējusi, lai prastu pielāgot savu prātu tādiem prātiem, kas tapuši pavisam citādos apstākļos, un lai vērstos pie tiem visatbilstošākajā veidā. Ka man trūkst to smalko zināšanu par cilvēka dvēseli, kam šādā darbā jābūt sevišķai nozīmei. Ka man vēl daudz jāmācās pašai, pirms iespēšu mācīt citus, un ka nevaru paļauties tikai uz saviem labajiem nodomiem vien. So iemeslu dēļ, es teicu, man Šķiet, ka vislabāk būtu, ja es censtos kļūt pēc. iespējas noderīga un sniegt savus pakalpojumus tiem, kas ir tepat man līdzās, un ļaut šim pienākumu lokam paplašināties pamazām un dabiskā gaitā. Visu to es sacīju bez jebkādas pašpārliecības, jo misis Pārdigla bija krietni vecāka par mani, turklāt ar lielu pieredzi, un viņas izturēšanās bija tik ļoti valdonīga.

— Jūs maldāties, mis Samersone, — viņa teica, — bet iespējams, ka jūs neesat sagatavota grūtam darbam vai pārdzīvojumiem, ar ko tas saistīts, un tam ir milzīga nozīme. Ja jūs vēlētos redzēt, kā es veicu savu darbu, — es nupat pošos kopā ar savu jauno paaudzi apmeklēt kādu ķieģeļu dedzinātāju (ļoti nelāgas dabas viru) un labprāt paņemšu jūs līdzi. Arī mis Klēru, ja viņa vēlēsies darīt man šo patikšanu.

Mēs ar Adu saskatījāmies; mēs tikpat bijām domājušas kaut kur iziet, tādēļ pieņēmām šo piedāvājumu. Kad, cepures uzlikušas, steigšus atgriezāmies pie viesiem, Pārdiglu zēni nīka turpat kaktā, bet misis Pārdigla grozījās pa istabu, apgāzdama gandrīz visus nelielos priekšmetus, kas tajā bija atrodami. Misis Pārdigla tūdaļ uzņēmās aizbildniecību par Adu, un es viņām sekoju kopā ar zēnu pulciņu.

Vēlāk Ada man pastāstīja, ka misis Pārdigla tikpat skaļā balsī (to patiesi dzirdēju arī es) visu ceļu līdz pat ķieģeļu dedzinātāja mājām runājusi par kādu satraucošu sacensību, kas divus vai trīs gadus risinājusies starp viņu un kādu citu dāmu, kura bijusi viņas sāncense pensijas kandidātu sarakstu sastādīšanā. Šai sakarā norisinājies bezgaldaudz drukāšanas, solīšanas, pilnvarošanas un balsu vākšanas, un, pēc visa spriežot, tas sacēlis neredzēti dzīvu rosību visos, kas ar to saistīti, vienīgi pašus izredzētos pensionārus ne… jo viņi tā arī nebija nekā saņēmuši.

Man ļoti patīk izjust bērnu uzticēšanos, un es esmu laimīga, ka parasti saņemu to diezgan dāsni, taču šoreiz jutos nokļuvusi visai neveiklā stāvoklī. Līdzko bijām izgājuši pa durvīm, Egberts ar īstena lielceļu laupītāja /uzstājību pieprasīja šiliņu, atsaukdamies uz to, ka no viņa esot «izspiesta» visa kabatasnauda. Es aizrādīju, ka šādu vārdu nepieklājas lietot, sevišķi attiecībā uz māti (jo viņš nīgri piemetināja: — Viņa, protams, kurš cits! —), bet viņš man ieknieba un izgrūda: — Nūja! Kā tad! Un jūs pati? Diez kā jums pašai tas patiktu! Ko viņa te tēlo un izliekas, ka dod man naudu, ja pēc tam atkal pievāc to atpakaļ? Kāpēc to sauc par manu kabatasnaudu, ja man nekad to neļauj tērēt? — Sie drudžainie jautājumi tā uzbudināja gan viņa, gan Osvalda un Frcnsisa prātus, ka viņi visi reizē sāka man kniebt, turklāt ieurbdamies manos delmos ar tik izsmalcināti negantiem, sīkiem tvērieniem, ka es tik tikko noturējos nciekliegusies. Fēlikss tai pašā laikā pamanījās uzkāpt man uz kājas. Un «Prieka brālības» loceklis, kuram nekas cits neatlika kā atturēties gan no tabakas, gan kūkām, jo visa viņa niecīgā kabatasnauda allaž tika izlietota, līdz viņam nenonākusi, gluži pārbiedēja mani, kad gājām garām konditorejai, — zēna seja žēlumā un dusmās pietvīka violeti sarkana. Nekad neviena pastaiga kopā ar bērniem man nav prasījusi tādu fizisku un morālu piepūli kā šis gājiens nedabiski grūtsirdīgo bērnu sabiedrībā, kad tie mani pagodināja ar dabisku izturēšanos.

Es jutos priecīga, kad bijām sasnieguši ķieģeļu dedzinātāja māju, kaut gan tā izskatījās gauži nožēlojama — tāpat kā pārējās būdas, kas cita citai blakus slējās ap ķieģeļu cepli; cūkkūtis te rēgojās gandrīz pie pašiem logiem — to izsistajās rūtīs melnēja caurumi — un durvju priekšā pletās sīki, nožēlojami dārziņi, kuros neredzēja nekā cita kā vienīgi sastāvējušās ūdenslāmas. šur tur pie stūra bija izlikta kāda veca bļoda, kurā krājās no jumta pilošais lietusūdens, citur tādas pašas bļodas, dubļiem pilnas, lielas un melnas, rēgojās ārā no peļķēm. Pie durvīm un logiem dirnēja pa kādam vīrietim vai sievietei, kas rnums sevišķu uzmanību nepievērsa, tikai, kad gājām garām, palaikam saskatīdamies nosmējās vai arī izmeta, lai tas kungu dzimums bēdājot paši par savām darīšanām un lai nelaužot galvas un nesmērējot apavus, skraidīdami pa citu ļaužu mājām.

Misis Pārdigla, iedama visiem pa priekšu kā morālā spēka un apņēmības īstens iemiesojums un nemitīgi runādama par šo ļautiņu nekārtīgo dzīvesveidu (kaut gan es šaubos, vai pat visapzinīgākie no mums spētu šādos apstākļos dzīvot kārtīgi), ieveda mūs vienā no attālākajām mājelēm, vienstāva ēkā, kurā mēs aizņēmām gandrīz visu telpu. Vēl šajā drēgnā, nožēlojamā istabā pie pavarda sēdēja sieviete ar zilumu zem acs un auklēja sīku, vārgu mazuli, kas smagi elsoja; uz grīdas visā garumā, smēķēdams pīpi, gulēja kāds vīrietis, pēc izskata — gaužām pagrimis; apģērbs viņam bija viscaur notriepts dubļiem un māliem. Cits — spēcīga izskata jauns vīrietis tobrīd sprādzēja sunim kakla siksnu un kāda pašapzinīga meitene kaut ko mazgāja |oti netīrā ūdenī. Kad mēs ienācām, viņi visi paskatījās uz mums, bet sieviete, šķiet, pagrieza seju vairāk uz uguns pusi, kā slēpdama nozilināto aci; neviens mums nesacīja neviena sveiciena vārda.

—   Nu, mani draugi! — misis Pārdigla viņus uzrunāja. Man tomēr likās, ka viņas balsī nekāda draudzīguma nedzird; tā bija krietni par sausu un lietišķu. — Kā jums visiem klājas? Es atkal esmu šeit. Atcerieties, es jums teicu, ka mani jūs nokausēt nevarēsiet. Grūts darbs man dara prieku, un doto vārdu es vienmēr turu.

—   Va' t' tik vien jūsu ir? — novilka uz grīdas guļošais, kurš, galvu uz rokas atbalstījis, skatījās uz mums platām acīm. — Va' nav ārā vēl kāds palicis?

—   Nē, mans draugs, — atteica misis Pārdigla, apsēzdamās uz viena no ķeblīšiem un tūdaļ pat apgāzdama otru. — Mēs visi esam šeit.

—   Man, redz, likās — tā kā par maz, vai? — sacīja tas pats vīrietis, neizņemdams pīpi no zobiem un cītīgi mūs pētīdams.

Jaunais cilvēks un meitene sāka smieties. Divi jaunā cilvēka draugi, kas, mums ienākot, bija atkāpušies pie durvīm un stāvēja tur, rokas kabatās sabāzuši, skaļi piebalsoja viņa smiekliem.

—  Jūs nevarat mani nokausēt, labie ļaudis, — misis Pārdigla sacīja durvīs stāvētājiem. — Grūts darbs man sagādā prieku, un, jo grūtāku jūs man to darāt, jo vairāk tas man patīk.

—   Nu, tad dariet viņai to vieglu! — norūcās uz grīdas guļošais. — Un lai tam reiz ir gals! Lai beidz te ložņāt pa manu māju! Lai beidz mani tramdīt kā vecu āpsi! Tagad nu te okšķerēs un prašņās, kā parasts, — zinu jau, zinu to jūsu skaitāmo! Nu, tad tā! Nav jums nekas jāskaita un jāprašņā. Es jums to aiztaupīšu. Vai mans skuķis mazgā lupatas? Jā, viņš tās mazgā gan. Paskat' uz to ūdeni! Paostiet to! Tādu mēs te dzeram. Kā labi patīk, un vai šņabis nav labāks? Vai mana istaba nav netīra? Jā, ir netīra, skaidrs, ka netīra, un skaidrs, ka slikta priekš veselības, un mēs te ir sadzīvojuši piecus netīrus un neveselīgus bērneļus, kas visi apmiruši, knapi sākuši dzīvot, un tas šiem bija pats labākais un mums tāpat. Vai es ir lasījis to grāmateli, ko jūs te atstāja? Nē, es nav lasījis to grāmateli, ko jūs te atstāja. Te neviens nernāk lasīt, un, ja ar mācētu, man tādas nevajag. Tāda grāmatele der maziem bērniem, nevis man. Ja jūs sadomās atstāt man lelli, es ar to vis nespēlēšos. Un kā es pats esmu uzvedies? Re, tā — trīs dienas biju pillā un būtu vēl ceturto ar, ja pietiktu naudas. Vai es netaisos kādreiz aiziet uz baznīcu? Nē, es netaisos iet ne uz kādu baznīcu. Ja ar ietu, neviens mani tur ar prieku negaidītu, tādi kā es baznīckungam par prastu. Un kā mana sieva dabūja zilu aci? Re, tā: es šai to uzdauzīju, un, ja šī teiks, ka ne, tas būs skaidri melots!

To visu teikdams, vīrs bija izņēmis pīpi no mutes; tagad viņš apgriezās uz otriem sāniem un atsāka smēķēšanu. Misis Pārdigla, kas caur brillēm bija raudzījušies viņā ar iespaidīgu savaldību, šķiet, apņēmās vēl vairāk izvest šo cilvēku no pacietības: viņa izvilka Bībeli gluži kā policista zizli un pasludināja arestu visai ģimenei, protams, arestu reliģiska priekšlasījuma veidā, bet viņa to tiešām darīja tā, it kā būtu nepielūdzams policists, kas ved visu pulciņu uz iecirkni.

Mēs ar Adu jutāmies bezgala neveikli. Sapratām, ka mums nevajadzēja nākt šurp, ka esam uzbāzīgi un nelūgti viesi, un abas nodomājām, ka misis Pārdigla gan gūtu daudz labākus panākumus, ja necenstos tik akli valdīt pār citiem cilvēkiem. Bērni īgnām sejām vērās tukšumā; mājinieki mums tikpat kā nepievērsa uzmanību, tikai brīžiem jaunais vīrietis paskubināja suni uz riešanu, parasti tajos brīžos, kad misis Pārdiglas lasījums kļuva sevišķi iedvesmots. Mēs abas sāpīgi apzinājāmies, ka mūs no šīs ģimenes šķir dzelzs siena, ko mūsu jaunā paziņa vis nespēs noārdīt. Kurš to spētu un kādā veidā, mēs nezinājām, taču labi sapratām, ka viņa tā nav. Pat tas, ko šī dāma lasīja un runāja, mums šķita neveiksmīgi izraudzīts šādiem klausītājiem — arī tad, ja tas tiktu pasniegts neuzbāzīgi un smalkjūtīgi. Par mazo grāmatiņu, ko tika noniecinājis uz grīdas guļošais vīrs, mēs sīkāk uzzinājām vēlāk, un misters Džāndiss izteicās, ka diez vai pat Robinsons_ Krūzo būtu spējis to izlasīt, kaut arī viņam uz vientuļās salas nebija nekādas citas lasāmvielas.

Sajā stāvoklī mēs jutām milzīgu atvieglojumu, kad misis Pārdigla beidza lasīšanu. Vīrietis uz grīdas atkal pagrieza galvu uz viņas pusi un drūmi noteica:

— Nu tā! Cauri gan, ko?

—   Šodien jā, mans draugs. Bet es nekad nepagurstu. Es jūs apciemošu atkal, kad pienāks jūsu kārta, — ar brāzmainu možumu atbildēja misis Pārdigla.

—   Ja tik jūs vāķās prom, — viņš nolamājies izmeta, salikdams rokas uz vēdera un aizvērdams acis, — tad man visviens.

Misis Pārdigla piecēlās promiešanai un sagrieza šaurajā istabiņā tādu virpuli, ka gulētājam gandrīz izlidoja pīpe no zobiem. Paņēmusi pie katras rokas pa vienam no savas jaunās paaudzes un pavēlējusi pārējiem sekot, turklāt izteikusi cerību, ka ķieģeļu dedzinātājs un viss viņa nams būšot labākā stāvoklī, kad viņa citreiz atnākšot, enerģiskā dāma devās uz nākamo māju. Es ceru, ka tas nebūs pārlieku nepieklājīgi no manas puses, ja teikšu, ka šeit, tāpat kā visur citur, viņa patiesi nodemonstrēja tādu sniegumu, kas nebūt neliecināja par labu plaša mēroga labdarībai un tiem, kuri ar to nodarbojas.

Viņa nešaubījās, ka mēs viņai sekojam, bet mēs, tiklīdz telpa kļuva brīvāka, piegājām pie sievietes, kas sēdēja pavarda tuvumā, un pajautājām, vai bērns ir slims.

Sieviete tikai paskatījās uz klēpī guļošo mazuli. Mēs jau agrāk bijām ievērojušas, ka, pievēršot seju bērnam, viņa aizsedza sasisto aci ar roku, it kā vēlēdamās nošķirt no šī nabaga mazulīša jebkādas domas par troksni, varmācību un cietsirdīgu apiešanos.

Ada, kuras laipno sirdi aizkustināja bērna izskats, noliecās, lai pieskartos mazajai sejiņai. Tikko viņa dzīrās to darīt, es sapratu, kas notiek, un atrāvu viņu atpakaļ. Bērns mira.

—   Ai, Ester! — iekliedzās Ada, noslīdējusi uz ceļiem tam līdzās. — Paskaties! Ai, Ester, mīļā, tāds mazulītis! Nelaimīgais, klusais, jaukais bērniņš! Kā man viņa žēl! Kā man žēl viņa mātes! Nemūžam neesmu redzējusi tik bēdīgu skatu. Ai, bērniņ, bērniņ!

Līdzjūtība un maigums, ar kādu viņa raudādama noliecās pār abiem un saņēma mātes roku, būtu aizkustinājusi jebkuras mātes sirdi, kas vien spēj pukstēt. Sieviete vispirms pārsteigta paraudzījās uz viņu, tad sāka gauži raudāt.

Pēc brītiņa es paņēmu vieglo vīstoklTti no viņas klēpja; es centos darīt, ko spēju, lai bērna aiziešanai būtu maigāka un rāmāka, noliku to uz lāviņas un apsedzu ar savu mutautu. Mēs mēģinājām mierināt māti un čukstējām viņai, ko mūsu Pestītājs teicis par bērniem. Viņa neko neatbildēja, tikai sēdēja un raudāja, rūgti raudāja.

Pagriezusies atpakaļ, es redzēju, ka jaunais vīrietis ir izvedis suni ārā un pats stāv durvīs, skatīdamies uz mums; viņa acis bija sausas, un viņš klusēja. Klusēja arī meitene, apsēdusies stūrī un raudzīdamās zemē. Vīrietis, kas gulēja uz grīdas, bija piecēlies. Viņš joprojām ar iecirtīgu izskatu smēķēja pīpi, bet neteica ne vārda.

Kamēr es raudzījos uz viņiem, istabā iesteidzās kāda neglīta, ļoti trūcīgi ģērbusies sieviete un, pieskrējusi tieši pie nabaga mātes, iesaucās: — Dženij! Dženij! — Māte piecēlās un apkrita ienācējai ap kaklu.

Arī šai sievietei uz sejas un rokām bija redzamas varmācīgas apiešanās pēdas. Viņā nebija nekā pievilcīga, un viņa spēja izraisīt vienīgi līdzjūtību, bet šai brīdī, kad viņa, asarām ritot, mierināja nabaga māti, viņa izskatījās pat skaista. Es saku — mierināja, kaut gan viņas vienīgie vārdi bija: «Dženij! Dženij!» Visu pārējo pauda tonis, kādā vārdi tika sacīti.

Es jutos dziļi aizkustināta, redzot šīs abas sievietes — raupjas, nožēlojamas, sasistas — tik vienotas savās bēdās; sapratu, cik daudz viņas spēj dot viena otrai un kā šī saskarsme mīkstina abu grūtās dzīves pārbaudījumos nocietinātās sirdis. Manuprāt, šo cilvēku labākās īpašības mūsu acīm paliek tikpat kā apslēptas. Ko nabaga cilvēks nozīmē nabaga cilvēkam, zina tikai viņi paši un dievs.

Mēs sapratām, ka labāk tagad iet projām un netraucēt viņus. Klusi izslīdējām ārā, neviena nemanītas. Tikai pie durvīm stāvošais vīrietis mūs ievēroja un, sapratis, ka eja par šauru, lai mēs tiktu viņam garām, izgāja ārā pirmais. Izskatījās, ka viņš negrib izrādīt, ka darījis to mūsu dēļ, taču mēs to sapratām un pateicāmies viņam. Viņš neko neatbildēja.

Visu mājupceļu Ada bija tik skumju pārmākta un Ričards, ko sastapām mājās, tik ļoti satraucās, redzēdams viņu raudam (kaut gan, Adai promesot, viņš man atzinās, ka arī tāda viņa esot ļoti skaista), ka mēs nolēmām vakarā atkal doties turp ar kādu sīku mierinājuma velti, vēlreiz apciemot ķieģeļu dedzinātāja ģimeni. Misteram Džāndisam mēs par to stāstījām, cik maz vien iespējams, taču vējš tūdaļ pat mainīja virzienu.

— Saprotiet, viņi ir lieliski cilvēki, gan misis Pārdigla, gan visi tie citi, — viņš teica, atkal sākdams stai gāt pa istabu. — Lieliski cilvēki! Dara daudz laba un grib darīt vēl vairāk. Bet viņi grib visu tikai pēc vienas receptes, par visu varu laužas galējībās, gatavi dzīt sīkas nagliņas ar kalēja veseri. Visu dara ar lielu kņadu un troksni un nekad, sasodīts, nepagurst!… Ak dievs, tas vējš patiešām ir neciešams!

Vakarā Ričards mūs pavadīja līdz šārīta apmeklējuma vietai. Pa ce|am mums vajadzēja iet gar kādu trokšņainu dzertuvi, pie kuras durvīm pulcējās bars vīriešu. To vidu bija arī mazā bērna tēvs, kareivīgi iekarsis kādā strīdā. Nedaudz attālāk mēs pagājām garām jaunajam vīrietim ar suni, kurš uzkavējās līdzīgā sabiedrībā. Būdu pudura galā stāvēja viņa māsa un smiedamās sarunājās ar citām jaunām sievietēm, taču, kad mēs gājām garām, viņa izskatījās nokaunējusies un aizgriezās.

Mēs atstājām savu pavadoni netālu no ķieģeļu dedzinātāja mājas un devāmies tālāk vienas. Nonākušas pie durvīm, mēs ieraudzījām, ka pa tām bažīgi lūkojās ārā sieviete, kas dienā bija nākusi mierināt nelaimīgo māti.

—   Tās esat jūs, jaunās dāmas? — viņa čukstus noprasīja. — Es skatos, vai nenāk mans saimnieks. Sirds vai lec pa muti ārā. Ja viņš ķers mani ārpus mājas, nositīs kā likts.

—   Vai jūs runājat par savu vīru? — es jautāju.

—   Nūja, jaunkundz, par savu saimnieku. Dženija guļ, pagalam nomocījusies. Sitās septiņas dienas un naktis nav ne lāgā bērnu no rokām izlaidusi, nabadzīte, ja nu vien, kad es uz kādu brīdi varēju to paņemt.

Atbrīvodama mums ceļu, viņa klusi iegāja istabā uri nolika mūsu atnesto pie nožēlojamās gultas, kurā gulēja bērna māte. Istabu sakopt neviens nebija mēģinājis — un šķita jau arī bezcerīgi panākt tīrību šādā telpā —, bet mazā vaska krāsas radībiņa, kas šķita izstarojam bezgaldaudz drūma svinīguma, bija sakopta, nomazgāta un rūpīgi ieģērbta baltas drānas gabaliņos un uz mana mutauta, kas joprojām sedza nabaga bērnu, tās pašas raupjās, rētainās rokas tik viegli, tik maigi bija nolikušas svaigu pļavas ziedu pušķīti!

—   Lai debess jūs atalgo! — mēs viņai teicām. — Jūs esat laba sieviete.

—   Vai es, jaunās dāmas? — viņa pārsteigta atjautāja. — Cst! Dženij, Dženij!

Mate miegā bija ievaidējusies un sākusi grozīties. Pazīstamās balss skaņa šķita viņu atkal nomierinām. Viņa pieklusa.

Ne prātā man nenāca, pace]ot mutautu, lai vēlreiz paskatītos uz sīciņo gulētāju zem tā, un itin kā ieraugot staru vainagu ap bērnu caur Adas noslīgušajiem matiem, kad viņa bēdās nokāra galvu, — ne prātā man nenāca tobrīd doma, uz kā satrauktajām krūtīm atdusēsies šis mutauts, atstājis šo nekustīgo un rāmo ķermenīti! Es tikai domāju, ka varbūt bērna sargeņģelim nebūs palikusi nepamanīta šī sieviete, kas to atkal pārklājusi mazulim ar savu līdzjūtīgo roku; ka viņa nebūs palikusi nepamanīta arī tad, kad mēs devāmies projām, atstājuši viņu pie durvīm, kur viņa pārmaiņus te skatījās un klausījās ārā, baiļodamās par sevi, te atkal savā rāmi mierinošajā balsī čukstēja: — Dženij, Dženij!

## IX NODAĻA

Zimes un pazīmes.

Es nesaprotu, kāpēc iznāk tā, ka es vienmēr rakstu pati par sevi. Es visu laiku gribu rakstīt par citiem un cenšos par sevi domāt, cik maz vien iespējams, un ik reizi, kad attopos, ka atkal esmu pati ienākusi stāstā, patiešām satraucos un sev saku: «Ak tu, apnicīgā čalotāja, vai es tev neteicu, lai tu paej pie malas?» — bet tas neko nelīdz. Es ceru, ka ikviens, kas varētu lasīt manis rakstīto, sapratīs: ja šīs lappuses vēsta daudz ko par mani, tad acīmredzot vienīgi tāpēc, ka man tajās tiešām ir kāda loma un to es nevaru novērst.

Mēs ar manu mīļo draudzeni kopā lasījām, šuvām, spēlējām klavieres, un mūsu laiks bija tik nodarbināts, ka ziemas dienas aizskrēja kā putni ar zibošiem spārniem. Parasti pēcpusdienās un vienmēr vakaros mums piebiedrojās Ričards. Kaut gan viņš bija viens no nemierīgākajiem radījumiem zemes virsū, mūsu sabiedrība viņam neapšaubāmi patika.

Viņam ļoti, ļoti, ļoti patika Ada. To es domāju nopietni un labāk pateikšu uzreiz. Nekad agrāk man nebija gadījies redzēt, kā jauni cilvēki iemīlas, tomēr par viņiem man ātri viss kļuva skaidrs. Protams, es to nedrīkstēju sacīt vai kā citādi izrādīt. Gluži otrādi, šajā ziņā es izturējos tik atturīgi un neattapīgi, ka reizēm, sēdēdama pie šuvekļa, pati sevi prātoju, vai tikai nekļūstu īstena viltniece.

Bet tur nekā nevarēja darīt. Man atlika vienīgi klusēt, un es arī turējos klusa kā pele. Arī viņi turējās klusi kā peles, ciktāl runa ir par vārdiem, taču nevainīgā uzticēšanās, ko viņi man dāvāja jo dienas jo vairāk, kamēr paši jo dienas jo vairāk pieķērās viens otram, bija tik aizkustinoša, ka man reizēm bija pavisam grūti noslēpt, cik man interesanti to visu vērot.

—   Mūsu mīļā Mazā Večiņa ir tik nepārspējami laba Večiņa, — reizēm noteica Ričards, rīta agrumā iznācis man pretī dārzā, pasmiedamies savus tīkamos smieklus un varbūt tikko jaušami pietvīkdams, — ka es bez viņas netieku ne no vietas. Pirms es sāku savu juceklīgo dienas gaitu — apsēžos, lai urbtos pa grāmatām un noņemtos ar amata rīkiem, un pēc tam auļoju pāri kalniem un lejām, pa visu apkaimi kā tāds lielceļa laupītājs, — man tik ļoti vajag kādu brīdi prātīgi pastaigāt kopā ar mūsu jauko draudzeni, ka es atkal esmu šeit!

—   Vai zini, Labo Gariņ, — citvakar sacīja Ada, nolikusi galvu man uz pleca, kamīna ugunij atspulgojoties domīgajās acīs, — kad mēs sēžam te, augšā, man negribas sarunāties. Tikai brītiņu pasēdēt un padomāt, jūtot tavu mīļo seju tepat līdzās, ieklausīties vēja brāzmās un atcerēties nabaga jūrniekus tālu selgā…

Ak tā! Tad jau Ričards varbūt dzīrās kļūt par jūrnieku. Mēs par to bijām runājuši daudzkārt, un šajās sarunās bija izskanējusi doma, ka viņš varētu piepildīt bērnu dienu sapņus par jūru. Misters Džāndiss bija aizrakstījis kādam radiniekam, visai ievērojamai personai, seram Lesteram Dedlokam, pieminēdams šo Ričarda vēlmi un aizlikdams vārdu viņa labā, un sers Lesters bija laipni atbildējis, ka viņš labprāt palīdzētu jaunajam džentlmenim viņa centienos, ja vien tas būtu viņa spēkos, taču tas diez vai būšot iespējams un ka milēdija liekot sveicināt jauno džentlmeni (ar kuru, kā viņa nemaldīgi atceroties, viņu saistot attāla asinsradniecība) un ticot, ka viņš vienmēr godam veikšot savu pienākumu jebkurā cienījamā amatā, kam nolemšot veltīt savus spēkus. . — Cik saprotu, ir skaidrs, ka man vajadzēs lauzt ceļu paša spēkiem, — Ričards man teica. — Tas nekas! Tā bijis jādara daudziem, un daudzi ar to tikuši galā. Es vienīgi vēlētos, kaut vispirms manā rīcībā būtu viens uzņēmīgs korsārs, kas nolaupītu lordu kancleru un turētu viņu pie maizes un ūdens, kamēr viņš dotu spriedumu mūsu prāvā. Viņš dabūtu krietni kristies svarā, ja beidzot nesarosītos!

Līdzās neapsīkstošajam dzīvespriekam, optimismam un mundrumam Ričarda dabā mājoja tāda kā vieglprātība, kas mani gauži mulsināja — galvenokārt tāpēc, ka viņš pats visdīvainākajā kārtā uzskatīja to par apdomību. Tā bija jaušama visos viņa prātojumos par naudu, turklāt ļoti savdabīgā veidā, ko, manuprāt, vislabāk var paskaidrot, uz mirkli atgriežoties pie mūsu aizdevuma misteram Skimpolam.

Misters Džāndiss bija no mistera Skimpola vai Kouvinsieša uzzinājis aizdotās summas lielumu un nodevis šo naudu man līdz ar norādījumu paturēt savu daļu un atdot pārējo Ričardam. Ja saskaitītu gan tos sikos, neapdomīgos tēriņus, ko Ričards aizbildināja ar savu desmit mārciņu atgūšanu, gan tās reizes, kad viņš man šo atguvumu pieminēja tā, it kā būtu šo naudu ietaupījis vai nopelnījis, sanāktu visai iespaidīga summa.

—   Kāpēc gan ne, manu prātīgo saimniecīt? — viņš man jautāja, kad bez mazākās apdomas gribēja ziedot ķieģeļu dedzinātājam piecas mārciņas. — Es taču Kouvinsieša darījumā ieguvu veselas desmit mārciņas!

—   Kā tad tā? — es brīnījos.

—   Nu, kā — es atdevu desmit mārciņas, kuras biju labprātīgi nolēmis atdot un nekad vairs necerēju ieraudzīt. To taču tu nenoliegsi?

—   Nē, — es piekritu.

—   Nu, re! Un tad es ieguvu savā rīcībā desmit mārciņas …

—  Tās pašas desmit mārciņas, — es atgādināju.

—   Tam nav nekādas nozīmes! — nepacietīgi atsaucās Ričards. — Man ir par desmit mārciņām vairāk, nekā es biju paredzējis, tātad es varu atļauties tās tērēt bez īpašas prātošanas.

Kad mēs Ričardu atrunājām no piecu mārciņu ziedošanas, pārliecinādami viņu, ka tā nenesīs nekādu labumu, viņš pēc tieši tāda paša principa ieskaitīja šo summu savos ienākumos un izdarīja vēl tālākus secinājumus.

—   Nu, tad tā, — viņš mēdza prātot, — tai ķieģeļu dedzinātāja apciemojumā es ietaupīju piecas mārciņas, tātad, ja es pasta ratos aizlaižu līdz Londonai un atpakaļ — un tas man maksā četras mārciņas —, es vienu esmu ietaupPjis. Un, ticiet man, ietaupīt vienu mārciņu nozīmē ļoti daudz: ietaupīt kaut pensu ir tikpat kā to iegūt!

Manuprāt, Ričards pēc dabas bija tik sirsnīgs un augstsirdīgs, cik vien iespējams. Viņš bija aizrautīgs un drosmīgs un, par spīti visai savai nevaldāmi trauksmīgajai dabai, spēja būt tik maigs, ka jau pēc dažām nedēļām viņš man šķita kā brālis. Maigums mājoja viņā no dabas un būtu dāsni izpaudies arī bez Adas ietekmes, taču tagad viņš kļuva nepārspējams sarunu biedrs, allaž gatavs izrādīt interesi, allaž tik laimīgs, dzīvespriecīgs un bezrūpīgs. Varu droši teikt, ka es, sēdēdama viņiem līdzās, pastaigādamās kopā ar viņiem, sarunādamās ar viņiem un dienu no dienas vērodama, kā viņi arvien vairāk iemīl viens otru, neko par to nerunādami un katrs dzīvodami kautrā pārliecībā, ka šī mīla ir pats lielākais noslēpums, par ko nenojauš varbūt pat otrs, — es varu droši teikt, ka jutos gandrīz tikpat dziļi šī valdzinošā sapņa varā un gandrīz tikpat laimīga par to kā viņi paši.

Tā mēs nodzīvojām krietni ilgi, līdz kādu rītu brokastlaikā misters Džāndiss saņēma vēstuli un, paskatījies uz aploksni, noteica: — No Boitorna? Skat tikai! — un, atvēris to, izlasīja ar acīm redzamu prieku; kad bija ticis līdz pusei, viņš mums paziņoja, ka Boitorns grasoties mūs apciemot. «Kas gan ir šis Boitorns?» mēs visi nodomājām. Un es uzdrošinos piebilst, ka mēs arī nodomājām — vismaz es pavisam noteikti —, vai tikai šis Boitorns kaut kādi nestāsies ceļā mūsu turpmākajām gaitām.

—   Ar šo vīru, Lorensu Boitornu, mēs reizē gājām skolā, — teica misters Džāndiss, bungodams ar pirkstiem pa vēstuli, kad bija to nolicis uz galda, — tas bija pirms vairāk nekā četrdesmit pieciem gadiem. Tolaik viņš bija pats nemierīgākais zēns pasaulē un tagad ir pats nemierīgākais vīrietis. Tolaik viņš bija pats skaļākais zēns pasaulē un tagad ir pats skaļākais vīrietis. Tolaik viņš bija pats spēcīgākais un veselīgākais zēns pasaulē un'tagad ir pats spēcīgākais un veselīgākais vīrietis. Varens cilvēks!

—   Vai augumā, ser? — jautāja Ričards.

—   Ari augumā, Rič, — atbildēja misters Džāndiss. — Viņš ir gadus desmit vecāks par mani, pāris collu garāks, allaž turas braši kā vecs kareivis, galvu atmetis un krūtis izriezis; delnas viņam kā kalējam, tikai tīras, un plaušas! Tās nav salīdzināmas ne ar ko. Vienalga, vai viņš runā vai smejas, vai krāc, tās liek tricēt visām nama sijām.

Kamēr misters Džāndiss apjūsmoja sava drauga Boitorna tēlu, mēs ievērojām labvēlīgu zīmi — vējš ne reizi netika mainījis virzienu.

—   Bet galvenais ir tas, kas šim vīram iekšā: viņa atsaucīgā sirds, viņa kvēlā daba, viņa spirgtais gars, Rič un Ada, un arī mazā Kvēpenīt, jo jūs jau visus interesē mūsu viesis, — tas ir galvenais, ko es gribēju teikt par viņu, — misters Džāndiss turpināja. — Valoda viņam ir tikpat krāšņa kā balss. Viņš arvien metas galējībās, nemitīgi pārspīlē. Kaut ko nopeldams, viņš ir pats niknuma iemiesojums. Pēc runas spriežot, viņu var noturēt par īstu briesmoni, un šķiet, ka tādu slavu viņš viena otra acīs tiešām ir iemantojis. Nu, tā! Vairāk neko es jums iepriekš nestāstīšu. Nebrīnieties, ja redzēsiet, ka viņš iestājas man par tādu kā aizbildni; viņš nav aizmirsis, ka es skolā biju pabikls zēns un ka mūsu draudzība sākās ar to, ka viņš reiz pirms brokastīm manam galvenajam tirānam izsita divus zobus (pats viņš gan saka — sešus). Boitorns kopā ar savu sulaini būs klāt šodien pēc pusdienas, mīļā. —' Sī pēdējā piezīme tika veltīta man.

Es parūpējos, lai mistera Boitorna uzņemšanai tiktu sagatavots viss vajadzīgais, un mēs ar interesi sākām gaidīt viņa ierašanos. Tomēr pēcpusdiena pagāja — un neviens neatbrauca. Pienāca vakara maltītes laiks — un joprojām neviena nebija. Mēs uz stundu atlikām ēšanu un apsēdāmies pie kamīna, kur kavējāmies liesmu atblāzmā — vienīgajā apgaismojumā —, bet tad ārdurvis piepeši atsprāga vaļā un visu priekštelpu piedārdināja nedzirdēti sparīga un skaņa valoda:

—   Džāndis, mēs aizmaldījāmies uz citu pusi viena beidzamā paklīdeņa dēļ, kurš mums pateica, ka jāgriežas pa labi, nevis pa kreisi. Ak, šis nožēlojamais kauna traips uz zemes vaiga! Viņa tēvs, bez šaubām, bijis pēdējais nelietis, ja devis pasaulei tādu dēlu. Es to vīru nošautu bez vismazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem!

—   Vai viņš to darīja tīšām? — misters Džāndiss apvaicājās.

—   Man nav ne mazāko šaubu, ka tas nelietis visu mūžu ir pavadījis, maldinādams ceļa braucējus! — atmeta viesis. — Kā es te stāvu, man tak uzreiz likās, ka viņam ir visnelietīgākais ģīmis, kāds vispār redzēts, — jau tad, kad viņš man lika nogriezties pa labi. Un tomēr es stāvēju tam vīram taisni pretī — un uesadevu viņam pa pauri 1

—   Varbūt pa zobiem? — sacīja misters Džāndiss.

—   Ha, ha, iia! — iesmējās misters Lorenss Boitorns, un māja patiesi viscaur nodrebēja. — Ak tad neesi vēl aizmirsis, ko? Ha, ha, ha! Jā, tas toreiz bija vēl viens beidzamais izdzimtenis! Tā zeļļa ģīmis puikas gados bija visīstākais nodevības, gļēvuma un cietsirdības iemiesojums, viens melns putnubiedēklis citu neliešu vidū, kā es te stāvu! Ja es šodien satiktu šo nepārspējamo despotu kaut kur uz ielas, notriektu viņu zemē kā vecu pelavtnaisu!

—   Par to es nešaubos, — teica misters Džāndiss. — Nu, vai nekāpsim augšā?

—   Kā es te stāvu, Džāndis, — atbildēja viesis un, šķiet, uzmeta acis pulkstenim, — ja tu būtu precējies, es pie dārza vārtiņiem būtu griezies atpakaļ un drīzāk devies uz pašām nepieejamākām Himalaju virsotnēm nekā nācis te iekšā šai nepiedienīgajā laikā.

—   Vai tad nu gluži tik tālu? — teica misters Džāndiss.

—   Zvēru pie sava goda un dzīvības! — iesaucās viesis. — Neparko es neuzņemtos tādu grēku, ka pārdrošā nekaunībā liktu namamātei visu šo garo laiku sevi gaidīt, — nekad un neparko! Tad drīzāk es darītu sev galu — tik tiešām to es drīzāk būtu ar mieru!

Sādi sarunādamies, viņi kāpa augšup, un drīz vien mēs dzirdējām, kā viesis savā guļamistabā dārdina: — Ila, ha, ha! — un atkal: — l!a, ha, ha! — līdz šķita, ka šie smiekli pielīp pat visneskanīgākajai atbalsij tuvākā apkārtnē un tā smejas viņam līdzi tikpat sirsnīgi kā mēs, viņa smieklos klausīdamies.

Mēs visi sajūtām labvēlību pret šo viesi — kaut kas bezgala patiess jautās gan šajos smieklos, gan šajā enerģiskajā, veselīgajā balsī, gan sulīgajā apaļumā, ar kādu tika pausts ik teiktais vārds, gan niknuma izvirdumos, kas dārdēja kā tukšas lielgabalu zalves, nevienam nenodarot pāri. Mēs ar pārsteigumu secinājām, ka šo iespaidu pastiprināja arī viņa izskats. Taču, kad misters Džāndiss mūs iepazīstināja ar viesi, izrādījās, ka viņš ir ne vien ļoti simpātisks pavecs kungs — brašs un stalts, kā mums tika aprakstīts, ar masīvu, sirmu galvu, patīkami nosvērtu sejas izteiksmi klusēšanas brīžos, augumu, kas, iespējams, būtu kļuvis korpulents, ja viņš kaut mirkli dotu tam mier u, un zodu, kas viegli būtu varējis pārtapt dubultzodā, ja nebūtu spiests bez mitas darboties līdzi dedzīgajiem jūtu izpaudumiem, — bet arī īsts džentlmenis savā uzvedībā, tik bruņniecisks un laipns, ar tik sirsnīgu un patīkamu smaidu sejā, kas tik nepārprotami pauda, ka viņam nekas nav slēpjams, un rādīja viņu savā patiesajā būtībā — kā cilvēku, kas nespēj (Ričarda vārdiem runājot) neko darīt ierobežotā mērā un šauj ar lielgabaliem tāpēc, ka mazākus ieročus vispār netur sev klāt, — ka es pie vakariņu galda vēroju viņu ar vienlīdz lielu labpatiku, vienalga, vai viņš smaidot sarunājās ar Adu un mani vai, mistera Džāndisa izaicināts, izšāva kārtējo pārspīlējumu zalvi, vai atmeta galvu atpaka| kā dzinējsuns un nodārdināja savu vareno: — Ha, ha, hal

—   Ceru, ka tu savu putnu esi paņēmis līdzi? — apprasījās misters Džāndiss.

—   Zvēru pie debess, tas ir pats apbrīnojamākais putns visā Eiropā! — atsaucās viesis. — Pats izcilākais radījums! Es to putnu nepārdotu ne par desmittūkstoš ginejām. Es esmu novēlējis viņam ikgadēju izmaksu — gadījumam, ja viņš mani pārdzīvotu. Pēc saprašanas un pieķeršanās spējām viņš ir unikāla parādība. Tāpat kā pirms tam viņa tēvs bija viens no nepārspējamākiem putniem, kas jebkad redzēti!

So cildinājumu objekts bija loti mazs kanārijputniņš, kas bija tik pieradināts, ka mistera Boitorna sulainis nonesa to lejā uz rādītājpirksta; cēli apmetis loku apkārt istabai, tas notupās savam saimniekam uz galvas. Vērojot, kā misters Boitorns drīz atkal ļauj vaļu neganta sašutuma izpausmēm, bet šis mazais, vārais radījums rātni tup viņam uz galvvidus, es nodomāju, ka šī aina trāpīgi raksturo mūsu viesa dabu.

—   Kā es te stāvu, Džāndis, — viņš noskaldīja, saudzīgi pastiepdams kanārijputniņam gabaliņu maizes, ko paknābāt, — ja es būtu tavā vietā, es jau rīt no rīta pakamptu jebkuru kanclertiesas kungu aiz rīkles un purinātu, kamēr šim visa nauda izbirst no kabatām un kauli zem ādas sāk grabēt. Es piespiestu viņus darīt tai lietai galu, vienalga, ar labu vai ļaunu. Ja tu uzticētu man, lai es to nokārtoju, es tev ar lielāko prieku izdarītu šo pakalpojumu! — (Un visu laiku sīciņais kanārijputniņš knābāja druskas no viņa delnas.)

—   Paldies tev, Lorens, bet diez vai prāva pašlaik ir tādā stāvoklī, ka tā spētu pavirzīties uz priekšu, kaut arī tu gluži likumīgā ce]ā pārpurinātu visus tiesnešus un advokātus! — smiedamies atteica misters Džāndiss.

—   Zemes virsū nav redzēts otrs tāds nolādēts elles katls kā šī Lorda kanclera tiesa! — iesaucās misters Boitorns. — Tur nav citu zāļu kā tikai desmittūkstoš centneru pulvera zem grīdas vienā rosīgā dienā sesijas vidū, kad tur savesti visi viņu likumpapīri, protokoli un precedentu reģistri un sanākuši visi viņu darboņi, augsti un zemi, sīki un lieli, no dēla — galvenā grāmatveža līdz viņa tēvam — pašam velnam, un ar vienu kārtīgu blīkšķi visu saspert putekjos!

Nebija iespējams valdīt smieklus, klausoties, ar kādu sparu un nopietnību viņš pasludināja savu bargo reformas projektu. Kad mēs sākām smieties, arī viņa varenais rumpis nodrebēja — un atkal visa apkārtne šķita atbalsojam viņa vareno: — Ha, ha, ha! — Tas ne drusciņ nesatrauca putnu, kurš pilnīgi apzinājās savu drošību un lēkāja pa galdu, žirgti grozīdams galviņu te uz vienu, te otru pusi un palaikam uzmezdams savu vērīgo, zibošo aci saimniekam tā, it kā tas nebūtu nekas cits kā tāds pats putnēns.

—   Bet kā ir ar tavām un kaimiņa tiesībām uz ceļu? — vaicāja misters Džāndiss. — Tu jau pats arī neesi brīvs no likuma kalpu spaidiem!

—   Tas blēdis ir apsūdzējis mani par robežu pārkāpšanu, un es esmu apsūdzējis viņu par to pašu, — atteica misters Boilorns. — Zvēru pie debess, ka viņš ir pats uzpūtīgākais cilvēks zemes virsū! No morāles viedokļa viņš nav nekāds sers Lesters. Sers Lucifers būtu viņam īstais vārds.

—   Kāds pagodinājums mūsu tālīnajam radiniekam! — mans aizbildnis smiedamies sacīja Adai un Ričardam.

—   Es lūgtu mis Klēras un mistera Kārstona piedošanu, — sacīja mūsu viesis, — ja jaunkundzes mīlīgā sejiņa un jaunā cilvēka smaids man skaidri neliecinātu, ka tas nav vajadzīgs un ka viņi turas no sava tālīnā radinieka pieklājīgā attālumā.

—   Vai arī viņš no mums, — piebilda Ričards.

—   Kā es te stāvu, — misters Boitorns piepeši nodārdināja vēl vienu zalvi, — gan tas vīrs, gan viņa tēvs, gan vectēvs ir bijuši visietiepīgākie, uzpūtīgākie, dumjākie, neaptēstākie aitasgalvas, kādus daba neizprotamas kļūdas deļ jelkad spējusi radīt jelkādā veidā un izskatā! Visa tā dzimta ir augstākajā mērā iedomīgi, nelabojami stul-

beņi! Bet tas nav svarīgi; tas zellis jau nu man ceļu neaizliegs, lai viņš būtu kaut piecdesmit baroneti vienā per sonā un dzīvotu simt Ceznivoldās, kas sabāztas cita citā kā ķīniešu grebtās ziloņkaula bumbiņas. Viņš man caur savu aģentu vai sekretāru, vai sazin ko vēl atraksta: «Sers Lesters Dedloks, baronets, sūta sveicienus misteram Lorensam Boitornam un ir spiests pievērst viņa uzmanību tam apstāklim, ka aleja gar veco inācītājmāju, kas tagad ietilpst mistera Lorensa Boitorna īpašumā, ir seram Lesteram piederošs ceļš, jo būtībā tā ir daļa no Ceznivoldās parka, un ka sers Lesters uzskata par ērtāku šo ceļu slēgt.» Es tam sprukstiņam atbildu: «Misters Lorenss Boitorns sūta sveicienus seram Lesteram Dedlokam, baronetam, un ir savukārt spiests pievērst viņa uzmanību tam apstāklim, ka neatzīst nekādas sera Lestera Dedloka īpašuma tiesības nekādu minētu vai neminētu iemeslu dēļ; attiecībā uz takas slēgšanu jāpiebilst, ka viņš labprāt redzētu to cilvēku, kas uzdrīkstētos to darīt.» Tas tips aizsūta turp klaidoni ar vienu aci, lai tas tur uzrīko vārtus. Es tikmēr mieloju to pretīgo nelieti no ūdens šļūtenes, līdz šim vairs dvaša neturas kaulos. Tas zellis liek uztaisīt vārtus naktī. Es no rīta tos sacērtu driskās un sadedzinu. Viņš parīko savus pakalpiņus, lai tie rāpjas pāri manai sētai un vazājas pa maniem īpašumiem. Es tos noķeru nekaitīgās lamatās, sašauju tiem stilbos šķeltos zirņus, pacienāju tos no šļūtenes apņēmībā atpestīt cilvēci no šo glūnīgo bandītu neizturamās nastas. Viņš mani iesūdz par robežu pārkāpšanu; es iesūdzu viņu par robežu pārkāpšanu. Viņš mani iesūdz par vardarbību un aizskaršanu; es sekmīgi aizstāvos un turpinu kā vardar bību, tā aizskaršanu. Ha, ha, lia!

Dzirdot, kā viņš to visu izklāsta ar savu neaprakstāmo enerģiju, varēja viegli noturēt viņu par negantāko cilvēku dzimuma pārstāvi uz zemes. Redzot viņu tai pašā laikā vērojam putniņu, kas reizēm notupās viņam uz īkšķa, un ar rādītājpirkstu noglaužam tā spalviņas, varēja noturēt viņu par pašu maiguma iemiesojumu. Dzirdot viņa smieklus un redzot tai brīdī viņa labsirdīgo, atklāto sejas izteiksmi, varēja nodomāt, ka viņam šai pasaulē sveši jebkādi rūpesti, nesaskaņas vai nepatika un ka visa viņa uzturēšanās zemes virsū ir tīrais aprīļa joks.

— Nē, nē! — viņš teica. — Manas takas nenoslēgs nekāds Dedloks! Kaut arī es mīļuprāt atzīstu, — te viņš uz mirkli atmaiga, — ka lēdija Dedloka ir vislabāk audzinātā

dāma pasaulē, kurai es esmu gatavs parādīt jebkādu godu, uz ko spējīgs parasts džentlmenis, nevis baronets ar visas savas simtgadīgās dzimtas stulbumu galvā. Vīrs, kas iestājies pulkā divdesmit gadu vecumā un pirmajā nedēļā inetis izaicinājumu visvaldonīgākajam un uzpūtīgākajam komandierim, kāds jebkad vilcis gaisu plēšās zem sava ģeķīgā mundiera, un maksājis par to ar dažu labu nedienu, jau nu nebūs tas vīrs, kam uz galvas varēs kāpt tādi seri Luciferi Dedloki, vienalga, vai ar lokām vai bez lokām. Ha, ha, hal

—   Un arī tas vīrs ne, kas ļaus, lai stiprākais kāpj uz galvas vājākajam, — piemetināja mans aizbildnis.

—   Skaidrs, ka ne! — atsaucās misters Boitorns, uzsizdams viņam uz pleca ar tādu kā aizgādnieka žestu, kas pauda patiesu nopietnību, par spīti smiekliem. — Tas ir vīrs, kas vienmēr stāvēs blakus vājākajam, Džāndis, par to vari būt drošs! Bet, runājot par to robežu pārkāpšanu — es atvainojos mis Klērai un mis Samersonei, ka tik ilgi kavējos pie šī neinteresantā temata, — vai man nav nekādu ziņu no taviem vīriem — «Kendža un Iārboja»?

—   Šķiet, ka nav, Ester? — teica misters Džāndiss.

—   Nav, aizbildni.

—   Paldies! — sacīja misters Boitorns. — Varēju nemaz nejautāt, jo mis Samersones gādība par visiem, kas apkārt, kļūst redzama jau pēc īsas pazīšanās. — (Viņi visi kā sazvērējušies centās celt manu pašapziņu.) — Es pajautāju tāpēc, ka šurpceļā no Linkolnšīras, protams, netiku iegriezies pilsētā un nodomāju, ka varbūt kādas vēstules pārsūtītas uz šejieni. Ceru, ka viņi ziņos par prāvas gaitu rīt no rīta.

Sī vakara laikā, kurš aizritēja ļoti patīkami, es daudz reižu pamanīju, ka misters Boitorns vēro Ričardu un Adu ar īpašu interesi un apmierinātību, kas darīja viņa glītos vaibstus neparasti pievilcīgus; viņš sēdēja netālu no klavierēm un klausījās mūziku — un nebija nekādas vajadzības paskaidrot mums, ka viņš kaislīgi mīl mūziku, jo tas bija lasāms viņa sejā, — un tad es savam aizbildnim, ar ko tobrīd spēlējām triktraku, apvaicājos, vai misters Boitorns kādreiz ir bijis precējies.

—   Nē, — viņš atbildēja. — Nē.

—   Bet viņš noteikti ir dziries to darīt, — es teicu.

—   Kā jūs zināt? — viņš smaidīdams jautāja.

—      Kā lai to saka, aizbildni, — es stomījos, mazliet nosarkusi par to, ko biju iedrošinājusies domāt, — viņa izturēšanās veidā, par spiti visam, ir kaut kas tik maigs, un viņš pret mums ir tik ļoti uzmanīgs un jauks, un…

Misters Džāndiss paskatījās turp, kur, kā iepriekš aprakstīts, sēdēja misters Boitorns.

Es apklusu un vairs nebildu ne vārda.

—  Jums taisnība, Mazā Večiņ, — viņš teica. — Reiz viņš bija tikpat kā jau apprecējies. Pirms daudziem gadiem. Bet tikai reiz.

—  Vai viņa izredzētā nomira?

—   Nē, bet tā nomira viņam. Tas laiks ir uzspiedis zīmogu visai viņa turpmākajai dzīvei. Vai jūs varētu iedomāties, ka viņa sirdī un prātā joprojām valda romantika?

—   Man šķiet, aizbildni, ka varētu gan. Bet to ir viegli pasacīt, kad jūs jau esat pateicis priekšā.

—   Kopš tā laika viņš vairs nav tāds, kāds varēja būt, — teica misters Džāndiss, — un tagad jūs redzat viņu vecuma dienās, kad līdzās viņam ir tikai sulainis un mazais, dzeltenais draugs… Jums jāmet, mīļā!

No aizbildņa izturēšanās es nopratu, ka nedrīkstu vairs turpināt šo sarunu, ja negribu, lai vējš mainītu virzienu. Tāpēc es atturējos no turpmākiem jautājumiem. Es jutu interesi, taču ne ziņkāri. Naktī, kad mani pamodināja mistera Boitorna varenā krākšana, es atkal brīdi kavējos domās pie šī senā mīlas stāsta, un es centos izdarīt to, kas ļoti grūti izdarāms: iztēloties vecus cilvēkus atkal jaunus, apveltītus ar jaunības pievilcīgajām īpašībām. Taču es aizmigu, pirms man tas bija izdevies, un sapnī atgriezos tais dienās, ko biju pavadījusi krustmātes mājā. Es pārāk maz zinu par sapņiem un to izcelšanos, lai varētu spriest, vai tam ir kāda īpaša nozīme, ka es sapņos pastāvīgi atgriežos šajā savas dzīves posmā.

No rīta misteram Boitornam pienāca vēstule no «Kendža un Kārboja», kas darīja zināmu, ka pusdienas laikā viņu apmeklēšot viens no tiesas ierēdņiem. Tā kā šodien bija tā nedēļas diena, kad es maksāju rēķinus, izdarīju kopsavilkumus savā grāmatvedībā un pārskatīju mājas saimniecību, es paliku mājās, bet misters Džāndiss, Ada un Ričards izmantoja šo ļoti jauko dienu nelielai ekskursijai. Bija norunāts, ka misters Boitorns sagaidis «Kendža un Kārboja» ierēdni un tad kājām dosies pretī ceļotājiem, lai sastaptos ar viņiem atceļā.

Nu, tā! Es biju iegrimusi darbā, aizrautīgi pārbaudīdama veikalu rēķinus, papildinādama ailes, kārtodama maksājumus, salikdama pa vietām pasakņus, un laikam jau darīju to visu ar lielu rosību, kad sulainis pieteica un ieveda istabā misteru Gapiju. Man jau bija .iešāvies prātā, ka ierēdnis, kuram vajadzēja ierasties, varētu būt tas pats jaunais kungs, kas bija sagaidījis mani pie kariešu nomātavas, un es priecājos, viņu redzot, jo viņš trian domās saistījās ar manu pašreizējo laimīgo dzīvi.

Es viņu tik tikko pazinu, jo viņš bija neparasti uzposies. Mugurā viņam bija pilnīgi jauns uzvalks no spīdīgas drānas, galvā spīdīgs cilindrs, rokās ceriņkrāsas lakādas cimdi, ap kaklu lakatiņš visās varavīksnes krāsās, pogcaurumā liels siltumnīcas zieds un plats zelta gredzens uz rokas mazā pirkstiņa. Turklāt, viņam ienākot, visu ēdamistabu piepildīja lāčtauku pomādes aromāts un citas smaržas. Kad es palūdzu viņu apsēsties, līdz atgriezīsies sulainis, viņš lūkojās manī ar tādu uzmanību, kas mani gluži apmulsināja; kamēr viņš sēdēja stūrī, ik pa brīdim pārkrustodams kājas, es viņam apvaicājos, vai brauciens bijis patīkams, un izteicu cerību, ka misteram Kendžam klājas labi, — visu to es sacīju, cenzdamās neskatīties uz viņu, tomēr jutu, ka viņš visu laiku raugās mani ar tādu pašu pētošu un ieinteresētu skatienu.

Kad atgriezās sulainis un aicināja viņu doties augšā uz mistera Boitorna istabu, es ieminējos, ka pēc tam viņu šeit lejā gaidīs pusdienas, ko licis pasniegt misters Džāndiss. Saņēmis durvju rokturi, viņš, mazliet stomīdamies, teica: — Vai man būs tas gods vēl satikt jūs, jaunkundz? — Es apstiprināju, ka būšu tepat, un viņš, vēlreiz paklanījies un vēlreiz paskatījies uz mani, izgāja no istabas.

Viņš izskatījās acīmredzami apmulsis,un es nodomāju, ka viņš vienkārši jūtas bikls un neveikls, tāpēc nolēmu, ka_ vislabākais, ko varu viņa labā darīt, ir nogaidīt, kamēr redzēšu, ka viņam ir viss vajadzīgais, un tad atstāt viņu paša ziņā. Drīz tika atnestas pusdienas, taču tām kādu laiku vajadzēja stāvēt neskartām. Saruna ar misteru Boitornu bija ilga — un vētraina arīdzan, es teiktu, jo, par spīti tam, ka viņa istaba atradās patālu, es ik pa brīdim dzirdēju viņa skaļo balsi uzšalcam kā varenu vēja brāzmu, kas acīmredzot raidīja gaisā kārtējo lāstu un draudu devu.

Beidzot misters Gapijs atkal nonāca lejā, šīs pārrunas nebija nākušas par labu viņa izskatam. — Lai dievs žēlīgs, jaunkundz, — viņš paklusi novaidējās, — tas taču ir īsts tatārsl

—   Lūdzu, iebaudiet ko atspirdzinošu, ser, — es teicu.

Misters Gapijs apsēdās pie galda un sāka nervozi asināt nazi pret dakšiņu, joprojām lūkodamies manī (to es jutu pavisam droši, pat neskatīdamās uz viņu) ar tikpat neparastu skatienu kā iepriekš. Asināšana vilkās tik ilgi, ka es beidzot jutos spiesta pacelt acis, lai pārtrauktu ieilgušo apsēstību, kādā viņš šķita darbojamies, it kā nespētu mitēties.

Viņš tūlīt pievērsa skatienu šķīvim un sāka griezt gaļu.

—   Un jūs pati, jaunkundz? Jūs taču arī ēdīsiet kādu kumosu?

—   Nē, pateicos, — es sacīju.

—   Vai tiešām es jums it neko nevaru piedāvāt, jaunkundz? — misters Gapijs atkārtoja un steidzīgi iztukšoja vīna glāzi.

—   Neko, paldies, — es teicu. — Es pagaidīju tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai jums ir viss vajadzīgais. Vai nevēlaties, lai lieku vēl kaut ko atnest?

—   Nē, ļoti pateicos jums, jaunkundz. Man ir viss, ko vien var vēlēties, lai es justos apmierināts… vismaz es… apmierināts gluži ne… tāds es nekad neesmu. — Un viņš izdzēra vēl divas vīna glāzes vienu pēc otras.

Man šķita, ka labāk būs, ja atstāšu viņu.

—   Lūdzu, atvainojiet, jaunkundz! — misters Gapijs pieceldamies iesaucās, kad redzēja mani ceļamies kājās. — Vai jūs nebūtu ar mieru atvēlēt dažas minūtes privātai sarunai?

Nezinādama, ko atbildēt, es atkal apsēdos.

—   Vai teiktais paliks bez nevēlama iespaida, jaunkundz? — jautāja misters Gapijs, steigdamies atnest savu krēslu pie mana galdiņa.

—   Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt, — es izbrīnījusies sacīju.

—   Tas ir viens no izteicieniem, ko lieto pie mums tiesā, jaunkundz. Tas nozīmē, ka jūs neizmantosiet teikto man par ļaunu ne «Kendža un Kārboja» kantorī, ne citur. Ja mūsu sarunai nebūs nekāda iznākuma, es palieku tādā pašā situācijā kā līdz šim, un tā nepasliktina ne manu pašreizējo stāvokli, ne nākotnes izredzes. īsi sakot, tā ir saruna, kam jāpaliek pilnīgā slepenībā.

—   Es patiesi nespēju iedomāties, kas jums varētu būt sakāms pilnīgā slepenībā man, ko jūs esat redzējis tikai vienu vienīgu reizi, taču es, bez šaubām, nekādi nevēlos jums kaitēt, — es teicu.

—   Paldies, jaunkundzi Es par to esmu pārliecināts, un man ar to pilnīgi pietiek. — Visu šo laiku misters Gapijs vai nu slaucīja pieri ar mutautu, vai ari cītīgi berzēja kreisās rokas delnu pret labo. — Ja jūs neņemtu ļaunā, jaunkundz, es labprāt izdzertu vēl vienu glāzi vīna, jo man šķiet, ka tas man palīdzētu tikt uz priekšu bez nemitīgas stomīšanās, kas var būt tikai abpusēji nepatīkama.

Viņš aizgāja paņemt minēto un atkal atgriezās. Es tostarp izmantoju izdevīgu brīdi, lai pārsēstos tālāk aiz galdiņa.

—   Jūs laikam negribēsiet, ka piedāvāju glāzi ari jums? — misters Gapijs teica, manāmi sasparojies.

—   Noteikti nē, — es atbildēju.

—   Arī pusglāzi ne? — viņš jautāja. — Varbūt ceturt daļu? Nē? Nu, tad sāksim. Mana pašreizējā alga «Kendža un Kārboja» kantorī, mis Samersone, ir divas mārciņas nedēļā. Kad man pirmoreiz bija lemta laime jūs redzēt, es saņēmu vienu mārciņu piecpadsmit šiliņus, un tā tas bija vilcies jau ilgāku laiku. Kopš tā laika man pielikti pieci šiliņi — un vēl pieci tiek garantēti ne vēlāk kā pēc divpadsmit mēnešiem, skaitot no šīs dienas. Manai mātei ir neliels īpašums mūža rentes veidā; no tā viņa iztiek un dzīvo neatkarīgu, kaut arī pieticīgu dzīvi Oldstrītroudā. Vīramātes lomai viņa ir izcili piemērota. Viņa nekad nekur nejaucas, mīl mieru un ir saticīgas dabas. Ir jau viņai savas vājības — kuram gan to nav? — bet nekad neesmu redzējis, ka viņa ļautu tām vaļu citu cilvēku klātbūtnē; tad viņai droši var piedāvāt gan vīnu, gan stiprāku dzeramo, gan iesala liķieri. Pats es dzīvoju Pentonpleisā, Pentonvilas rajonā. Vieta nav izcila, bet tur ir daudz svaiga gaisa, aiz mājas liels plašums un tas skaitās viens no veselīgākajiem rajoniem. Mis Samersone! Atturīgi izsakoties, es jūs dievinu. Esiet tik laipna un atļaujiet man (kā es to formulētu) iesniegt deklarāciju — izteikt jums bildinājumu!

Misters Gapijs nometās ceļos. Es biju aizsēdusies patālu aiz sava galdiņa un pārlieku neizbijos. Es teicu: — Atmetiet tūlīt šo smieklīgo pozu, ser, un celieties augšā, citādi jūs piespiedīsiet mani lauzt šķietami doto solījumu un zvanīt sulainim!

—   Uzklausiet mani līdz galam, jaunkundzi — iesaucās misters Gapijs, lūdzoši salikdams rokas.

—   Es neesmu ar mieru uzklausīt vairs nevienu vārdu, ser, — es atteicu, — iekams jūs nebūsiet piecēlies no paklāja un apsēdies pie galda, kā jums pieklātos darīt, ja saprāts nav jūs gluži atstājis.

Viņš rādīja gauži nelaimīgu vaigu, tomēr lēnām piecēlās un apsēdās, kur norādīts.

—   Un tomēr tas ir kā izsmiekls, jaunkundz, — viņš teica, roku piespiedis pie sirds un skumīgi kratīdams galvu virs paplātes, — ja tevi šādā brīdī sēdina pie maltītes. Sādā brīdī dvēsele novēršas no ēdiena.

—   Lūdzu, pabeidziet savu sakāmo, — es teicu. — Jūs gribējāt, lai es jūs uzklausu līdz galam, tādēļ, lūdzu, pabeidziet savu sakāmo.

—   Es to darīšu, jaunkundz, — teica misters Gapijs.

—   Tā kā es mīlu un cienu, es arī paklausu. Ak, kaut es varētu sacīt šos zvēresta vārdus tev altāra priekšā!*

—   Tas ir pilnīgi neiespējami, — es teicu, — un par to nevar būt ne runas.

—   Es saprotu, — sacīja misters Gapijs, noliekdamies pār ēdiena paplāti un pievērsdams man to pašu ciešo, pētošo skatienu, ko es atkal dīvainā kārtā sajutu, pat neskatīdamās uz viņu, — saprotu, ka no pasaulīgo labumu viedokļa mans bildinājums, pēc visa spriežot, izskatās diezgan trūcīgs. Bet mis Samersone! Manu eņģeli! Nē, nē, nezvaniet… Es esmu mācījies stingrā skolā un radis veikt visādus darbus. Kaut gan esmu vēl jauns, esmu nodarbojies ar liecību vākšanu, prāvu sagatavošanu un daudz ko redzējis no dzīves. Ja liktenis svētītu mani ar jūsu roku, nav tādu līdzekļu, ko es nespētu atrast, lai pakalpotu jūsu vēlmēm un sekmētu jūsu labklājību! Nav tādu vajadzību, ko es nespētu izzināt, ja tās skartu jūs! Šobrīd es, protams, nezinu nekā, bet es spētu izzināt it visu, ja vien iemantotu jūsu uzticību un taptu no jums virzīts un vadīts!

Es paskaidroju viņam, ka ieinteresēt mani ar labklājību vai to, ko viņš uzskata par manu labklājību, ir tikpat bezcerīgi kā ietekmēt manas jūtas, bet tagad viņš, cerams, sapratīs, ka es lūdzu viņu būt tik laipnam un tūlīt pat doties projām.

—   Cietsirdīgā jaunkundz, — misters Gapijs teica,

—   uzklausiet tikai vēl vienu vārdu! Man šķiet, jums vajadzēja pamanīt, ka jūsu pievilcība mani apbūra jau tajā dienā pie «Baltā Zirga» pagraba. Man šķiet, jums vajadzēja ievērot, ka es nespēju neparādīt godu jūsu pievilcībai, kad steidzos nolaist jums karietes kāpnītes. Tiesa, tā bija gauži niecīga goddevība tev, taču vislabākās gribas vadīta. Kopš tās dienas tavs tēls man nedzēšami iespiedies sirdī. Augus vakarus esmu staigājis turp un atpakaļ Dželibiju nama priekšā, lai tikai sasildītu skatienu pie mūriem, kuros brīdi esi mitusi tu. So braucienu, kura lietišķā puse — būtībā tīrais iegansts — bija pavisam nenozīmīga, izdomāju vienīgi es un vienīgi tevis dēļ. Ja es runāju par labklājību, tad tikai tāpēc, lai savu nožēlojamo personu un savus godbijīgos pūliņus rāditu kaut cik labākā gaismā. Mīla bija pirms tās un joprojām stāv tai pāri.

—  Man būtu ļoti nepatīkami, mister Gapij, — es teicu, pieceldamās un satverdama zvana auklu, — nodarīt pārestību jums vai jebkuram citam, kurš ir patiess, un noniecināt jebkuras krietnas jūtas — pat tad, ja tās izpaužas netīkamā veidā. Ja jūs patiesi gribējāt man apliecināt savus vislabākos nodomus, kaut ari nelaikā un nevietā, man laikam pienāktos jums pateikties. Man nav iemesla lepnībai, un es arī nelepojos. Es ceru, — man šķiet, es to piebildu, lāgā neaptverdama, ko saku, — ka tagad jūs dosieties projām, it kā nekad nebūtu tik muļķīgi uzvedies, P" atgriezīsieties pie saviem pienākumiem «Kendža un Kārboja» kantorī.

—  Vēl tikai brītiņu, jaunkundzi — iesaucās misters Gapijs, kad es jau dzīros zvanīt. — Vai runātais paliks bez nevēlama iespaida?

—  Es nekad to nepieminēšu, — es teicu, — ja vien jūs inan turpmāk nedosiet iemeslu to darīt.

—  Mirklīti, jaunkudz! Ja gadījumā jūs mainītu savas domas — nav svarīgi, kad un pēc cik ilga laika, jo manas jūtas nekas nespēs dzēst, — attiecībā uz jebko no manis teiktā, it īpaši uz to, ko esmu gatavs izdarīt jūsu labā, tad ziniet: misters Viljams Gapijs, Pentonpleisa astoņdesmit septiņi; pārcelšanās vai nāves gadījumā (sagrautu cerību vai līdzīgu iemeslu dēļ) izmantojama misis Gapijas adrese Oldstrītroudā trīssimt divi.

Es pazvanīju, ienāca sulainis, un misters Gapijs, nolicis savu vizītkarti uz galda, sērīgi paklanījās un devās prom. Kad, viņam izejot, es pacēlu skatienu, redzēju, ka viņš, jau otrpus durvīm būdams, vēlreiz mani cieši uzlūko,

Es nosēdēju vēl stundu vai divas pie rēķinu grāmatām un maksājumiem, un milzum daudzām citām darīšanām. Pēc tam es sakārtoju rakstāmgaldu, noliku visu savā vietā un jutos tik mierīga un labā garastāvoklī, ka šis negaidītais starpgadījums šķita jau pavisam pagaisis no prāta. Taču, kad uzgāju augšā savā istabā, pati sev par pārsteigumu, sāku par to smieties un brīdi vēlāk, sev pai vēl lielāku pārsteigumu, — raudāt. īsi sakot, es kādu brīdi biju visai drudžainā noskaņojumā un jutos tā, it kā mani būtu aizķerta kāda veca, smeldzīga stīga — aizķerta spēcīgāk nekā jebkad kopš tām dienām, kad man piederēja vecā, mīļā lelle, kas nu jau sen dus apglabāta tālajā dārzā zem koka.

## X NODAĻA

Tiesas dokumentu pārrakstītājs.

Cānserileinas austrumu pusē, precīzāk sakot, Kērsitorstrītā, Kuka laukumā, sava likumīgā aicinājuma piepildei nododas misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs. Kuka laukuma paēnā, kur parasti valda mijkrēslis, misters Snegsbijs dažādām tiesu prakses vajadzībām ir pārdevis neskaitāmas veidlapas, pergamenta loksnes un rituļus, visādus papīrus — rakstāmlapas, piezīmju lapas, uzmetumu lapas, brūnas, baltas, brūnbaltas lapas un dzēšlapas —, tāpat ari pastmarkas, zosu spalvas, metāla spalvas, tinti, dzēšgumijas, dzēšampulveri, kniepadatas, zīmuļus, zīrnogvasku, oblātas, sarkanas un zaļas dokumentu pārsējlentes, kabatas grāmatiņas, kalendārus, dienasgrāmatas un likumu katalogus, kārbas un aukliņas, lineālus, stikla un svina tintnīcas, spalvu nazīšus, šķēres, papīrnažus un citus sīkus kancelejas piederumus, vārdu sakot, tik daudz dažādu lietu, ka visas nemaz nevar nosaukt, un to viņš darījis jau kopš mācekļa gadu beigšanās, kad kļuva par līdzdalībnieku Pefera uzņēmumā. Toreiz Kuka laukums piedzīvoja tādu kā apvērsumu — ilgu laiku nokalpojušo, tik tikko salasāmo uzrakstu «Pefers» nomainīja jauns, svaigi uz.krāsots nosaukums «Pefers un Snegsbijs». Jo dūmi, kas apvij Londonu kā efeja koka stumbru, bija tik daudzkārt riņķojuši ap Pefera vārdu un tik daudzām kārtām sēdušies uz šīs uzraksta plāksnes, ka mīlošais parazīts bija pavisam pārmācis savu balsta koku.

Peferu tagad vairs Kuka laukumā neredz. Neviens viņu arī tur negaida, jo viņš jau gadsimta ceturksni atdusas Sv. Andreja kapsētā Holbornā, kur viņam cauru dienu un pusi nakts bez mitas garām drāžas furgoni un īrētas ekipāžas kā viens garš milzu pūķis. Ja arī kādubrīd, kad pūķis pierimis atpūtā, Pefers izzogas no sava mūža mājokļa, lai atkal ieelpotu Kuka laukuma gaisu, līdz atgriezties pavēlēs dzīvessparīgā gaiļa dziedājums Kērsitorstrītas mazās pienotavas pagrabiņā (kāds šim radījumam priekšstats par rītausmu, grūti spriest, jo no personiskajiem novērojumiem viņš to tikpat kā nepazīst), — ja Pefers kādreiz patiesi apciemo Kuka laukuma blāvos nostūrus — un to neviens tiesas kancelejas preču tirgotājs nevar droši noliegt —, tad viņš tur ierodas neredzams un neatstāj ne miņas, ne ziņas.

Kamēr viņš bija dzīvs un kamēr Snegsbijs kalpoja savus septiņus garos mācekļa gadus, kopā ar Peferu šajās pašās tirgotavas telpās dzīvoja viņa māsasmeita — pamaza auguma sprigans meitietis ar mazliet pārmēru apžņaugtu vidukli un smailu, asu degunu, asu kā rudens vakara vējš. Kuka laukuma iemītnieki mēdza tērgāt, ka šīs meičas māte, meitēnam mazam esot, tik gauži raizējusies par nākamās skaistules auguma pievilcību, ka ik rītus ar mātes stingrību savilkusi viņai korseti, drošākam atbalstam atsperdamās ar kāju pret gultas galu, un vēl tie melsa, ka viņa devusi meitai dzert veselām pintēm etiķi un citronu sulu, kuru skābes sakāpušas tai degunā un iesūkušās iedabā. Lai nu kura no daudzajām ļaunajām mēlēm būtu pirmā vainojama pie tik nenopietnām baumām, tās vai nu nesasniedza, vai arī neietekmēja jauno Snegsbiju, un viņš, zināmu laiku aplidojis šo baumu objektu un iekarojis tā sirdi, līdz ar stāšanos vīra kārtā kļuva par līdzdalībnieku divos veikalos uzreiz — rakstāmlietu tirgotavā un laulībā. Tā nu tagad Kērsitorstrītā — Kuka laukumā — misters Snegsbijs un Pcfera māsasmeita dzīvo vienu dzīvi; māsasmeita joprojām aizrautīgi rūpējas par savu figūru, kas neatkarīgi no modes dažādībām ir tik pārmēru smalka, ka gandrīz vai nav saskatāma.

Misters un misis Snegsbiji ir ne tikai viens kauls un viena miesa, bet, kā uzskata kaimiņi, arī viena balss. Si balss, kas šķietami izskan tikai caur misis Snegsbiju, Kuka laukumā ir dzirdama ļoti bieži. Ja neņem vērā šīs izteikšanās formas — caur sievas balss maigajiem toņiem —, pašu misteru Snegsbiju dzird ļoti reti. Viņš ir rāms, pabikls vīrs ar kailu, spīdošu galvvidu, aiz kura pakausī stāvus slejas trūcīgs melnu matu kumšķis. Viņam ir nosliece uz padevību un tuklumu. Kad viņš kavējas Kuka laukumā sava veikala durvīs savā pelēkajā tirgoņa uzsvārcī un melnajos katūna uzročos un raugās augšup mākoņos vai arī stāv aiz letes savā patumšajā veikaliņā abu savu mācekļu sabiedrībā ar smagu, plakanu mērkoku rokās, griezdams un dalīdams pergamentu, viņš ir pats pieticības un atturības iemiesojums. Kaut kur no lejas šādos brīžos gluži kā no kapvietas, kurā guldītais nespēj rimties mūža dusā, bieži atskan gaudas un žēlabas jau pieminētajā balsī, un palaikam, kad tās aizvelkas griezīgākos toņos, nekā parasts, misters Snegsbijs ieminas mācekļiem: — Šķiet, ka mana drostaliņa atkal cīnās ar Gastu!

Sis mistera Snegsbija pieminētais vārds jau labi sen devis iemeslu Kuka laukuma iemītniekiem sacensties asprātībā: tie apgalvo, ka šādi vajadzējis dēvēt misis Snegsbiju, kuras vētrainajai dabai īsti piederētos Gastas vārds.* Tomēr tas pieder citai sievietei — jaunai, noliesējušai būtnei no darbanama (daži stāsta, ka viņas kristītais vārds esot Ogasta), kurai gandrīz nekas cits nepieder, ja neņem vērā piecdesmit šiliņu gada algu un pavisam nelielu kārbu ar apģērba piederumiem; kaut gan savulaik, augšanas gados, viņa bijusi līguma kārtā nodota kādam brīnišķīgam labdarim no Tūtingas* un tātad nevarējusi izaugt citādi kā vien vislabvēlīgākajos apstākļos, viņai palaikam «uznāk lēkmes», ko vietējā draudze nekādi nespēj izskaidrot.

Gasta, kurai patiesībā ir divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi, kaut gan viņa izskatās gadus desmit vecāka, lēti tiek galā ar šo lēkmju ligu un tik ļoti baidās, ka varētu atkal nokļūt sava svētā labdara rokās, ka ne brīdi neatiet no darba, izņemot vienīgi tos brīžus, kad viņu atrod pakritušu ar galvu spainī vai izlietnē, vai katlā, vai pusdienu šķīvī — atkarībā no tā, kur un kad lēkmei labpaticies viņu sagrābt. Viņa ir pa prātam mācekļu vecākiem un aizbildņiem, jo nav iemesla bažīties, ka viņa iesvels maigas jūtas jaunajās sirdīs; viņa ir pa prātam misis Snegsbijai, kura var vienmēr atrast, ko viņai pārmest; viņa ir pa prātam misteram Snegsbijam, kurš uzskata, ka ir labdaris, turēdams viņu pie sevis. Tiesas kancelejas preču tirgotava Gastas acīs ir pārpilnības un greznības templis. Viņa tic, ka mazā dzīvojamā istaba augšstāvā, kas allaž ievīstīta pārvalkos un pārklājos, ir pats elegantākais mājoklis šajā dieva pasaulē. Skats, kas no tās paveras uz Kuka laukumu vienā pusē (nemaz nerunājot par daļiņu Kērsitorstrītas) un uz šerifa policijas ēkas — Kouvinsa nama — aizmugures pagalmu otrā pusē, viņai šķiet skaistumā nepārspējams un neatkārtojams. Viesistabā izliktie portreti eļļā — un tā, starp citu. nav taupīta —, no kuriem misters Snegsbijs raugās uz misis Snegsbiju un misis Snegsbija raugās uz misteru Snegsbiju, viņas acīs ir tikpat kā Rafaēla vai Ticiāna meistardarbi. Tātad Gasta, kurai daudz kas laupīts, šeii gūst arī dažu labu gandarījumu.

Visu, kas pastāv ārpus veikala lietišķo darījumu labirintiem, misters Snegsbijs atstāj misis Snegsbijas ziņā. Viņa parzina naudas jautājumus, ķīvējas ar nodokļu iekasētājiem, nosaka svētdienas dievkalpojuma laiku un vietu, nosaka robežas mistera Snegsbija izpriecām un neuzskata par pienākumu dot kādam norēķinu par to, kas, viņasprāt, liekams galdā pusdienās; tādējādi viņa ir savā ziņā paraugs kaimiņu sievām, kas dzīvo visgarām un abpus Cānserileinai un pat vēl tālāk, Holbornā; visās ģimenes vētrās tās atgādina saviem vīriem atšķirību starp savu (sievu) un misis Snegsbijas stāvokli un viņu (vīru) un mistera Snegsbija izturēšanos. Baumas, kas līdzīgi sikspārņiem allaž met lokus ap Kuka laukumu un iešaujas te vienā, te otrā logā, gan vēsta, ka misis Snegsbija esot greizsirdīga un ziņkārīga un ka misters Snegsbijs palaikam esot spiests bēgt no mājām, un, ja viņam būtu kaut vai tik daudz dūšas kā zaķim, viņš tādu dzīvi neciestu. Ir pat novērots, ka tās sievas, kas min viņu kā spožu piemēru saviem stūrgalvīgajiem vīriem, patiesībā nicīgi raugās uz viņu no augšas un ka šai augstprātībā īpaši nepārspējama ir viena konkrēta dāma, kuras laulātais draugs, pēc visai drošām ziņām, sievas netikumu labošanai mēdz izmantot lietussargu. Taču iespējams, ka šietn nenoteiktajiem čukstiem iemeslu devusi mistera Snegsbija sapņaini dzejiskā daba: vasarā viņš labprāt pastaigājas pa Steiplinnu un priecājas, cik tuvi dabai ir zvirbuļi un koku lapas, un svētdienas pievakarē klīst pa Rolzjārdu, reizēm izmezdams (ja ir labā omā), ka te vēl jaušami vecie laiki un viņš varot galvu likt ķīlā, ka tur, zem tās kapličas, atrastos kāds akmens zārks vai pat vairāki, ja vien kāds pacenstos tos atrakt. Viņš veldzē savu iztēli, ari domādams par daudzajiem kancleriem, vicekancleriem un Rolzas arhīvu saimniekiem, kuru vairs nav starp dzīvajiem, un tik dziļi izbauda lauku burvību, stāstīdams abiem mācekļiem, kā viņš no visas tiesas dzirdējis sakām, ka Holbornai pa pašu vidu tecējis strautiņš, «tik dzidrs kā kristāls», un ka ielas austrumu gals veidojis žuburu, kas izved tieši pļavā, — tik dziļi izbauda lauku burvību, ka pašam doties uz laukiem vairs nav nekādas vajadzības.

Diena tiecas pret vakaru, un ir iedegtas gāzes lampas, kuru devums gan pagaidām ir niecīgs, jo tumsa vēl nav īsti iestājusies. Misters Snegsbijs, stāvēdams sava veikala durvīs un raudzīdamies augšup mākoņos, pamana aizkavējušos vārnu, kura laižas uz rietumu pusi pāri debess strēlei, kas pieder pie Kuka laukuma. Vārna laižas taisnā ceļā pāri Cānserileinai un Linkolnsingārdenai uz Linkolnsinfīldu.

Seit kādā lielā namā, kādreizējā greznā savrupmājā, dzīvo misters Talkinghorns. Tagad šis nams tiek izīrēts atsevišķu dzīvokļu veidā — un agrākās diženības saskaldītajos fragmentos kā cirmeņi riekstos iemājojuši tiesu ierēdņi. Tomēr nama plašās kāpnes, gaiteņi un priekštelpas joprojām stāsta par bijušo, tāpat kā apgleznotie griesti, kur Alegorija, tērpusies romiešu bruņucepurē un debeszilās drānās, plešas starp balustrādēm un kolonnām, puķēm, mākoņiem un garkājainiem zēniem, izraisīdama skatītājiem galvassāpes — kas, šķiet, lielākā vai mazākā mērā allaž bijis Alegorijas mērķis. Seit starp savām daudzajām kastēm, kas aplīmētas ar ievērojamu personu vārdiem, dzīvo misters Talkinghorns — ja vien viņš nav aizbraucis uz kādu no lauku muižām, kur, par spīti savai mazrunībai, jūtas pilnīgi kā mājās un kur šīs zemes varenie garlaikojas līdz nāvei. Arī šodien viņš ir tepat un rāmi sēž pie sava galda. Veco labo laiku austere, kuras gliemežvākus atdarīt nav lemts nevienam.

Ļoti līdzīgs viņam pašam šajā pēcpusdienas mijkrēslī izskatās arī viņa dzīvoklis. Apsūbējis, vecmodīgs miteklis, kas nesaista skatienus un var atļauties tos nesaistīt. Iemītnieku te apjož smagnēji, vecmodīgi sarkankoka un astru drānas krēsli platām atzveltnēm, kurus grūti pat pārcilāt, senatnīgi galdi ar garām, slaikām kājām un pieputējušiem raupja vilnas auduma pārklājiem, dāvinātas portretu gravīras, ko dāvinājuši pēdējās vai priekšpēdējās paaudzes ievērojamo titulu īpašnieki. Biezs, nespodrs turku paklājs sedz grīdu zem viņa kājām, un uz tā slejas divi veclaicīgi sudraba svečturi, visai trūcīgi apgaismodami plašo istabu. Virsraksti uz grāmatu muguriņām ir padzisuši, kā sējumā iesūkušies; visiem priekšmetiem, kam vien iespējams pielikt slēdzeni, tā ari ir; nevienā no tām nav redzama atslēga. Atklātās vietās nemana tikpat kā nevienu papīru. Gandrīz līdzās misteram Talkinghornam atrodas kāds manuskripts, taču viņš to nelasa. Darbodamies ar tintnīcas apaļo vāciņu un diviem pārlauztiem zīmogvaska gabaliem, viņš klusi un lēni risina kādu vēl neatšķetinātu domas pavedienu. Te vidū nonāk tintnīcas vāciņš, te sarkanais zīmogvaska gabals, te melnais atlauzums. Nē, joprojām nekā. Atkal jāsavāc visi gabali un jāsāk no jauna.

Seit zem apgleznotajiem griestiem, no kuriem saīsināta rakursa Alegorija raugās uz šo miera traucētāju, it kā grasītos mesties lejup tam virsū — taču viņš neliekas to pat manām —, atrodas reizē mistera Talkinghorna mājvieta un kantoris. Viņam nav savu ierēdņu, ja neņem vērā vienu pusmūža vīrieti padilušiein svārku elkoņiem, kurš sēž priekštelpā uz augsta sola un reti ir noslogots ar darāmo. Misters Talkingborns nav ikdienišķu paradumu cienītājs. Viņam nevajag ierēdņu. Viņš ir kā noslēpumu krātuve, kam nevar tik vienkārši piekļūt. Klientiem vajag viņu; viņš pats tiem ir viss. Projektu uzmetumus, ko viņš pieprasa, pēc slepeniem norādījumiem sastāda īpaši advokāti Tempļa korporācijā; tīrrakstus, ko viņš pieprasa, sagatavo tiesas kancelejas preču tirgotavas; ar izdevumiem viņš nerēķinās. Pusmūža vīrs uz augstā sola priekštelpā par aristokrātu dzīves aizkulisēm nezina vairāk kā jebkurš Holbornas ielu tīrītājs.

Sarkanais gabals, melnais gabals, tintnīcas vāciņš, otrs tintnīcas vāciņš, mazā smilšu kastīte. Tā! Tas vidū, tas pa labi, tas pa kreisi. Ar šo vingrinājumu noteikti jātiek galā — vai nu tagad, vai nekad. Tā! Misters Talkingborns pieceļas, sakārto acenes, uzliek platmali, iziet no istabas, pasaka pusmūža vīrietim ar padilušajiem elkoņiem: — Es drīz būšu atpakaļ. — Ļoti reti viņš tam sniedz sīkākus paskaidrojumus.

Misters Talkingborns iet pa to pašu ceļu, pa kuru lidoja šurp vārna, ne gluži tik taisni, taču bez lielām novirzēm, uz Kuka laukumu pie Kērsitorslrītas. Uz Snegsbija tiesas kancelejas preču tirgotavu, kur «palielina un pārraksta dokumentus, veic dažādu tiesas aktu pārrakstīšanu» utt., utt.

Ir apmēram pieci vai seši pēcpusdienā, un Kuka laukumā vēdī liegais siltas tējas aromāts. Tas vēdī arī pie Snegsbija durvim. Tur ēdienreizes mēdz ieturēt agri — pusdienas pusdivos, vakariņas pusdesmitos. Misters Snegsbijs nupat grasījies kāpt lejā savā pagraba dzīvoklī dzert tēju, kad, paraudzījies laukā, pamanījis novēlojušos vārnu.

—   Vai saimnieks mājās?

Veikalu pašreiz pieskata Gasta, jo abi mācekļi virtuvē dzer tēju kopā ar misteru un misis Snegsbiju, tāpēc abas drēbnieka meitas pretējā nama trešajā stāvā, kuras sukā savas cirtas, spoguļodamās logu rūtīs, vis nemulsina līdz bezprātam abus mācekļus, kā viņas pašas labpatikā iztēlojas, bet tikai uzurda nevienam nevajadzīgu jūsmu un apbrīnu Gastā, kurai mati lāgā negrib augt, nekad nav lāgā auguši un, kā visi domā, nekad arī neaugs.

—  Vai saimnieks mājās? — vaicā misters Talkinghorns.

Saimnieks ir mājās, un Gasta viņu tūlīt pasauks. Gasta

pazūd, priecādamās, ka var atstāt veikalu, ko viņa uzlūko reizē ar šausmām un dievbijību — kā noliktavu, kas uzglabā briesmīgos tiesas mokunama piederumus, kā vietu, kurā pēc krēslas iestāšanās labāk nespert kāju.

Parādās misters Snegsbijs spīdīgu, iesilušu seju, čāpstinādams muti un nesdams sev līdzi tējas aromātu. Viņš aši norij sviestmaizes gabalu. Tad izsaucas: — Ak debestiņ, ser! Mister Talkinghornl

—   Alan jums jāsaka pāris vārdu, Snegsbij.

—   Katrā laikā, ser! Ak dievs, kāpēc jūs neatsūtījāt man pakaļ savu cilvēku? Lūdzami, nāciet te, dziļākajā istabā, ser! — Vienā mirkli Snegsbijs ir atplaucis.

Minētā telpa, kas spēcīgi ož pēc pergamenta ziedes, ir reizē noliktava, kantoris un rakstveža kabinets. Misters Talkinghorns, aplaidis skatienu apkārt, apsēžas uz ķeblīša pie rakstāmgalda.

—   Tas attiecas uz prāvu «Džāndiss pret Džāndisu», Snegsbij.

—   Jā, ser. — Misters Snegsbijs iededz gāzi un, aizsedzis muti ar delnu, noklepojas, paredzēdams ienesīgu darījumu. Misters Snegsbijs, būdams pabikls no dabas, ir radis ar noklepošanos paust visdažādākās nianses, tādējādi aiztaupot vārdus.

—   No šis prāvas dokumentiem jus man nesen pārrakstījāt dažas zvēresta liecības.

—  Jā, ser, tā bija.

—   Viena no tām, — saka misters Talkinghorns, nevērīgi taustīdams — ak, šī noslēgtā, neatdarāma austere, šis vecais kalums! — mēteļa tukšajā kabatā, — bija rakstīta visai īpatnā rokrakstā, kas man iepatikās. Tā kā man gadījās iet še garām un es domāju, ka tā ir man klāt, es iegriezos, lai pajautātu jums… bet izrādās, ka man tās nav. Nu nekas, var arī citreiz… A! Te tā tomēr ir! Es iegriezos, lai pajautātu jums — kas to pārrakstīja?

—   Kas pārrakstīja šo te, ser? — atkārto misters Snegsbijs, paņem dokumentu, noliek sev priekšā uz galda un atšķir visas lapas vienlaikus ar ašu labās rokas pirkstu kustību, kas tipiska tiesu rakstvežiem. — To mēs devām projām, ser. Tolaik mēs diezgan daudz darbu devām pārrakstīt citur. Es tūlīt pat jums varu pateikt, kas šo rakstīja, ser, man tikai jāieskatās savā kantorgrāmatā.

Misters Snegsbijs noceļ no naudasskapja savu kantorgrāmatu, norij vēl vienu kumosu sviestmaizes, kas šķita aizķēries pusceļā, iesānis pārlaiž liecībai skatienu un ar labo rādītājpirkstu velk pa kantorgrāmatas lappusi: — Džūbijs… Pekers… Džāndiss… Džāndiss! Tepat ir, ser, — saka misters Snegsbijs. — Nu protams! Man to vajadzēja atcerēties. Sis dokuments, ser, tika nodots pārrakstītājam, kas dzīvo tepat viņā ielas pusē.

Misters Talkinghorns jau ir redzējis ierakstu, pamanījis to vēl pirms tiesas kancelejas preču tirgotāja un izlasījis to, kamēr rādītājpirksts slīdējis pāri lappusei.

—   Kā viņu jums te sauc? Nemo? — noprasa misters Talkinghorns.

—  Nemo, ser. Te tas ir. Četrdesmit divas lapas. Nodots trešdien astoņos vakarā, saņemts atpakaļ ceturtdien pusdesmitos no rīta.

—  Nemo! — atkārto misters Talkinghorns. — Latīniski tas ir — neviens.

—   Man šķiet, angliski tomēr būs kaut kāds «viens», ser, — misters Snegsbijs atļaujas goddevīgi aizrādīt un atkal bijīgi noklepojas. — Tas ir cilvēka vārds. Redziet, te, ser! Četrdesmit divas lapas. Nodots trešdien astoņos vakarā, saņemts atpakaļ ceturtdien pusdesmitos no rīta.

Misters Snegsbijs ar acs kaktiņu ir pamanījis, ka pa durvīm galvu pabāzusi misis Snegsbija, lai noskaidrotu, kāpēc viņš atļāvies pamest tējas galdu. Misters Snegsbijs zīmīgi noklepojas, kā paskaidrodams sievai: «Apmeklētājs, mīļā!»

—   Pusdesmitos no rīta, ser, — atkārto misters Sncgsbijs. — Mūsu pārrakstītāji, kas dzīvo no gadijuma darbiem, ir diezgan jocīgi ļautiņi; iespējams, ka tas nemaz nav viņa īstais vārds, bet tādu vārdu viņš uzdod. Tagad es atceros, ser, ka viņš to ir uzdevis arī rakstiskajā sludinājumā, ko izlicis liesas izpildnodaļā un Karaļa Sola tiesā, un Tiesnešu palātā, un tā tālāk. Jūs zināt, ser, kāds tas papīrs izskatās, vai ne, — kad meklē darbu?

Misters Talkinghorns pamet skatienu caur mazo lodziņu uz Kouvinsa namu — policijas iecirkņa ēku, kuras logos spīd gaisma. Tās ēdamzāle ir ēkas aizmugurē, un uz aizkariem ēnojas vairāku vīriešu neskaidrie apveidi. Misters Snegsbijs izmanto šo izdevību, lai mazliet pagrieztu galvu, pamestu pāri plecam ašu skatienu uz savu drostaliņu un bez skaņas ar lūpām kā aizbildinādamies paziņotu: — Tal-king-horns… ba-gāts… ie-tek-mīgs!

—  Vai jūs jau agrāk esat devuši šim cilvēkam darbu? — jautā misters Talkinghorns.

—   Ak debestiņ, jā! Jūsu pašu darbu.

—   Man bija svarīgākas domas prātā, un es piemirsu — kur, jūs teicāt, viņš dzīvo?

—   Viņā ielas pusē, ser. Patiesībā viņš dzīvo… — misters Snegsbijs vēlreiz aši kaut ko norij, it kā sviestmaizes gabals būtu neuzveicams, — lupatu un pudeļu tirgotavā.

—  Vai jūs varat panākties man līdzi un parādīt to māju, kad es došos atpakaļ?

—   Ar vislielāko prieku, seri

Misters Snegsbijs noritina uzročus, novelk pelēko uzsvārci, uzvelk savu melno mēteli un paņem no pakaramā platmali. — A! Te ir mana drostaliņa! — viņš skaļi nosaka. — Mīļā, vai tu nepateiktu vienam no puišiem, lai nāk uzmanīt veikalu, kamēr es kopā ar misteru Talkinghornu pāreju pāri ielai? Misis Snegsbija, ser… Es tūliņ būšu atpakaļ, mīļā!

Misis Snegsbija paklanās tiesasvīram, aiziet veikala telpā aiz letes, noskatās viņiem pakaļ pa aizkaru šķirbu, klusiņām atgriežas dziļākajā istabā un sāk pētīt ierakstus grāmatā, kas joprojām atstāta vaļā. Viņu acīm redzami māc ziņkāre.

—  Jūs redzēsiet, ka tā vieta nav nekāda smalkā, ser, — saka misters Snegsbijs, goddevīgi iedams pa ielu un at

stādams šauro ietvi tiesasvīra rīcībā, — un tas cilvēks vēl jo mazāk. Bet te jau vispār ir papilnam tumšu ļautiņu, ser. Sī te konkrētā vira lielākais labums ir tas, ka viņam nekad nav jāguļ. Viņš darīs, kas darāms, cik vien ilgi vajadzēs, pavisam bez pārtraukuma.

Tagad jau ir pavisam satumsis un gāzes lampas mirdz savā īstajā spožumā. Sagrūzdamies ar ierēdņiem, kas steidzas nosūtīt dienā uzrakstītās vēstules, ar advokātiem un aizstāvjiem, kas dodas mājup vakariņās, ar sūdzētājiem un apsūdzētajiem, un visāda veida prasītājiem, un visu pūli, kuram ceļā mūžsenā tiesu gudrība likusi miljoniem šķēršļu visparastāko dzīves darījumu veikšanā, — cīnīdamies cauri tiesas un taisnības lavīnai un tai radniecīgai masai, ko sauc par ielas dubļiem un kas rodas, nevienam nezinot, no kā, un salīp ap mums, nevienam nemanot, kad un kā (mēs zinām vienīgi vispārējo gudrību, ka tad, kad tās sakrājies pārāk daudz, to nepieciešams aizvākt prom), tiesasvīrs un tiesas preču tirgonis nonāk līdz lupatu un pudeļu tirgotavai un dažādu citu preču apgrozības centram, kas atrodas Linkolna korporācijas sienas paēnā un ko vada, kā ikvienam zinātgribētājam vēsta krāsotā izkārtne, viens pats Kruks.

—  Viņš dzīvo te, ser, — saka tiesas preču tirgonis.

—   Viņš dzīvo te, jūs sakāt? — nevērīgi pārjautā tiesasvīrs. — Pateicos.

—  Vai jūs neiesiet iekšā, ser?

—   Nē, paldies, nē; šobrīd es dodos uz mājām. Arlabvakaru! Pateicos! — Ja tā, tad misters Snegsbijs paceļ platmali un steidzas atpakaļ pie savas drostaliņas dzert tēju.

Taču misters Talkinghorns šobrīd neiet vis uz mājām. Viņš paiet.mazu gabaliņu tālāk, tad griežas atpakaļ, atnāk vēlreiz līdz mistera Kruķa veikalam un dodas taisni iekšā. Veikals ir diezgan krēslains, logos deg pa notecējušai svecei, un dziļumā pie pavarda sēž vecs vīrs un kaķis. Vecais vīrs pieceļas un panākas pretī, turēdams rokā vēl vienu notecējušu sveci.

—  Vai jūsu īrnieks būtu mājās?

—  Vīrietis vai sieviete, ser? — jautā misters Kruks.

—   Vīrietis. Tas cilvēks, kas nodarbojas ar pārrakstīšanu.

f

161

Misters Kruks ir rūpīgi nopētījis ienācēju. Pazīst viņu pēc izskata. Neskaidri apjauš viņa sakarus ar aristokrātiem.

—  Vai jūs gribējāt viji sastapt, ser?

—  Jā.

—   Es pats viņu sastopu reti, — saka Kruks ar greizu smaidu. — Vai gribat, lai pasaucu viņu lejā? Bet ļoti jašaubās, vai viņš nāks, ser!

—  Nu, tad es uziešu pie viņa augšā, — saka misters Talkinghorns.

—   Trešais stāvs, ser. Paņemiet sveci! Šepat uz augšu! — Misters Kruks paliek stāvam kāpņu lejgalā, raudzīdamies pakaļ misteram Talkinghornam, un kaķene tup viņam blakus. — Ellē! — viņš novelk, kad misters Talkinghorns gandrīz pazudis skatienam. Tiesasvīrs atskatās pār margām lejup. Kaķene atpleš savu zvērīgo muti un iešņācās.

—  Mierā, Lēdija Džeina! Esi pieklājīga pret viesiem, inilēdij! Vai zināt, ko stāsta par manu īrnieku? — čukstus noprasa Kruks, pakāpdamies pāris pakāpienu augstāk.

—   Ko tad par viņu stāsta?

—   Stāsta, ka viņš esot pārdevies nelabajam, bet jūs un es tak tam nenoticēsim — šis neko nepērk. Bet to nu gan es jums teikšu: mans īrnieks ir tik ļaunīgs un drūms, ka viņš no tiesas būtu spējīgs uz tādu veikalu. Nesadusmojiet viņu, ser. Uzklausiet manu padomu!

Misters Talkinghorns pamāj ar galvu un dodas tālāk. Viņš nonāk pie tumšajām durvīm trešajā stāvā. Viņš pieklauvē, atbildi nesagaida un atver durvis, pie tam nejauši izdzēsdams sveci.

Gaiss istabā ir tik smags, ka tas vien jau būtu varējis izdzēst sveci, ja to nebūtu izdarījis ienācējs. Istaba ir maza, gluži melna no kvēpiem un taukainiem netīrumiem. Norūsējušā kamīna graustā, kurš vidū iešķiebies, it kā to būtu sagrābusi nabadzības roka, plīvo sarkana, sīka koksa liesmiņa. Kaktā pie skursteņa stāv dēļu galds un salauzts rakstāmsols, viscaur nolaistīts ar tinti. Otrā kaktā uz viena no abiem krēsliem uzlikts noskrandis, vccs čemodāns, kas veic skapja lomu; lielāka skapja te nevajag, jo šim pašam sāni iekrituši kā bada novārdzināta cilvēka vaigi. Grīda ir kaila, vienīgi kamīna priekšā guļ vecs, līdz auklām nodeldēts, irstošs paklājs. Te nav aizkaru, kas atvairītu nakts tumsu, taču nolupušie, bezkrāsainie slēģi ir aizdarīti, un iespējams, ka pa abiem tajos izurbtajiem caurumiem iekšā raugās bads — stingi raugas uz gultā guļošo rēgam līdzīgo cilvēku.

Jo iepretī kamīnam uz zemas guļvietas, kuras matrača

cietos izciļņus sedz raupjš maisa drēbes pārvalks un netīra lupatu sega, tiesasvīrs, vēl durvīs kavēdamies, redz kādu vīru. Viņš guļ, ģērbies kreklā un biksēs, kailām kājām. Seja viņam izskatās dzeltena spokainajā sveces gaismā — svece tiktāl notecējusi, ka dakts, joprojām degdama, visā garumā sametusies dubulti un izveidojusi ap sevi izkusušā vaska torni. Gulētāja mati ir savēlušies, sajukuši kopā ar ūsām un bārdu, kas arī savēlusies un ieskauj viņa seju kā mežains, nekopts ērkulis. Kaut gan istaba ir smirdoša un netīra, gaiss pretīgs un smags un nav viegli tūlīt aptvert, kādas dvakas šai telpā visvairāk nomāc jutekļus, tomēr cauri šķebīgajam kopus smārdam un sastāvējušas tabakas dvingai ticsasvīra nāsīs iesitas rūgtenā, pliekanā opija smarža.

—   Sveiks, draugs! — viņš uzsauc un ar savu dzelzs svečturi piedauza pie durvīm.

Viņam šķiet, ka ir «draugu» pamodinājis. Gulētājs ir mazliet aizgriezies, bet viņa acis nepārprotami ir atvērtas.

—   Sveiks, draugs! — misters Talkinghorns vēlreiz iesaucas. — Hei! Hei!

e»

163

Viņam grabinoties gar durvīm, svece, kas jau tik ļoti sagumusi, nodziest pavisam un atstāj viņu tumsā, un tikai caururbjošās acis pa slēģu spraugām stingi veras gulētājā.

## XI NODAĻA

Māsu dārgais brālis.

Sajutis pieskārienu savai grumbotajai rokai, tiesasvīrs, kurš līdz tam neziņā stāvējis tumšajā istabā, satrūkstas un iesaucas: — Kas tur ir?

—   Es, — atbild vecais mājas saimnieks viņam turpat pie auss. — Vai nevarat uzmodināt?

—   Nē.

—   Kas notika ar sveci?

—   Nodzisa. Te tā ir.

Kruks to paņem, pieiet pie kamīna, pārliecas pār sarkanajiem izdedžiem un cenšas aizdedzināt dakti. Dziestošajos pelnos vairs nav dzīvas uguns — un viņa pūles ir veltīgas. Uzsaucis īrniekam un atbildi nesaņēmis, vecais vīrs nomurmina, ka noiešot lejā, lai atnestu no veikala

degošu sveci, un pazūd. Misters Talkinghorns kāda jauna, pašam zināma iemesla dēļ negaida saimnieka atgriešanos istabā, bet iziet kāpnēs.

Gaidītā gaisma drīz atblāzmojas uz sienas, un Kruks lēni kāpj augšup; zaļacainā kaķene seko viņam pa pēdām. — Vai tas vīrs vienmēr tik cieši gul? — klusu pavaicā misters Talkinghorns. — Ehē! Es nezinu, — atsaka Kruks, papurinādams galvu un saraukdams uzacis. — Es gandrīz neko nezinu par viņa ieražām, vienīgi to, ka viņš mūžam turas viens pats.

Sādi sačukstēdamies, viņi abi reizē ieiet istabā. Gaismai piepildot telpu, lielās slēģu acis satumst un šķiet aizveramies. Taču gulētāja acis paliek vaļā.

—   Lai dievs žēlīgs! — izsaucas misters Talkinghorns. — Viņš ir miris!

Kruks palaiž vaļā smago roku, ko pirms tam saņēmis, turklāt tik piepeši, ka tā paliek gultas malā šūpojamies.

Viņi brīdi skatās viens uz otru.

—  Aizsūtiet pēc ārsta! Pasauciet mis Flaitu no augšējā stāva, scr! Pie gultas stāv inde! Lūdzami, pasauciet Flaitu, esiet tik laipni! — sauc Kruks, un viņa izdēdējušās rokas plešas pār gulētāja ķermeni kā vampīra spārni.

Misters Talkinghorns izsteidzas kāpnēs un sauc: — Mis Flaita! Flaita! Pasteidzieties, lai kas jūs būtu! Flaita! — Kruks ar acīm seko viņam un, kamēr tiesasvīrs sauc Flaitu, pamanās piezagties pie vecā čemodāna un atsteigties atkal atpakaļ.

—   Skrieniet, Flaita, skrieniet! Pie tuvākā ārsta! Skrieniet! — šādi misters Kruks vēršas pie sīkas, plānprātīgas sieviņas, savas otras īrnieces; tā parādās un pazūd vienā mirklī un drīz atgriežas kopā ar īdzīgu ārstu, kas atrauts no vakariņu galda, — vīru ar neslēptu sapīkumu sejā un nenoslēpjamu skotu akcentu balsī.

—  Ehē! Kad tevi jupis! — saka ārsts, pēc īsas pārbaudes uzlūkodams abus līdzāsstāvētājus. — Beigts kā faraona mūmija!

Misters Talkinghorns (kurš stāv līdzās vecajam čemodānam) vaicā, pirms kāda laika nāve varētu būt iestājusies.

—   Pirms kāda laika, ser? — pārjautā ārsts. — Varētu būt tā pirms stundām trim.

—   Man arī šķiet, ka apmēram tā būs, — piebilst kāds tumšmatains jauns cilvēks gultas otrā pusē.

—  Vai jūs arī esat ārsts, scr?

Jaunais tumšmatis atbild apstiprinoši.

—   Nu, tad es došos prom, — nosaka viņa kolēģis.

—  Tad man te nav, ko darīt. — Ar šo piebildi viņš beidz savu neilgo apmeklējumu un dodas atpakaļ, lai turpinātu pārtraukto maltīti. Jaunais, tumšmatainais ārsts virza sveci turpu un atpakaļ virs guļošā sejas, uzmanīgi apskatīdams tiesas dokumentu pārrakstītāju, kurš tagad apstiprinājis savas tiesības uz neparasto vārdu, patiesi kļūdams Neviens.

—   Es šo cilvēku no izskata ļoti labi pazinu, — viņš saka. — Viņš pēdējos pusotra gadus pirka no manis opiju. Vai kāds no klātesošajiem ir viņa radinieks? — Un viņš pārlaiž skatienu visiem trim līdzās stāvētājiem.

—   Es biju viņa namsaimnieks, — drūmi atbild Kruks, paņemdams sveci no ārsta izstieptās rokas. — Viņš man reiz teica, ka es esot viņa tuvākais radinieks.

—   Viņš miris no pārmērīgas opija devas, — saka ārsts,

—    par to nav nekādu šaubu. Visa istaba smaržo pēc opija. Un te tā ir tik daudz, — viņš paņem no mistera Kruķa vecu tējkanniņu, — ka varētu nonāvēt veselu duci ļaužu.

—  Vai jums šķiet, ka viņš to izdarījis tīšām? — jautā Kruks.

—   Ieņēmis pārliecīgu devu?

—   Jā! — Kruks gandrīz tīksmīgi nočāpstina lūpas, šausminošas intereses pārņemts.

—   Nevaru pateikt. Pārāk ticami tas neliekas, jo viņš bija pieradinājies pie lielām devām. Tomēr — kas zina? Viņš laikam bija ļoti nabadzīgs?

—   Laikam gan. Viņa istaba… nekāda greznā neizskatās, — saka Kruks, un, kad viņa asais skatiens skrien pāri istabai, var likties, ka viņš samainījies redzokļiem ar savu kaķi. — Bet es nekad te neesmu ienācis, kopš izīrēju to viņam, un viņš bija tik noslēgts, ka neko man par saviem apstākļiem neminēja.

—   Vai viņš bija jums parādā par Iri?

—   Par sešām nedēļām.

—   To viņš vairs nesamaksās, — nosaka jaunais cilvēks, atsākdams apskati. — Nav nekādu šaubu, ka viņš patiesi ir beigts kā faraona mūmija, un, spriežot pēc izskata un veselības stāvokļa, es teiktu, ka tā viņam ir laimīga atpestīšana. Bet jaunībā viņš, šķiet, bijis stalts un izskatīgs. — To ārsts saka ne bez līdzjūtības un, sēdēdams uz guļvietas malas, pavērš seju tieši pret mirušo un uzliek delnu uz viņa sirds apvidus. — Es atceros — kādreiz tiku domājis, ka viņa izturēšanās, lai cik tā neizdibināma, liecina par kritienu dzīvē. Vai tā nebija? — viņš turpina, paskatīdamies apkārt.

—   Tikpat labi jūs varētu prasīt, lai es aprakstu tās dāmas, kuru mati man glabājas maisos apakšstāvā, — atsaka Kruks. — Es par viņu zinu tikai to, ka viņš pusotru gadu bija mans īrnieks un dzīvoja — vai nedzīvoja — no tiesas dokumentu pārrakstīšanas, un vairāk es nezinu neko.

Sīs sarunas laikā misters Talkinghorns ir stāvējis nostāk, līdzās vecajam čemodānam, rokas salicis aiz muguras, un, pēc izskata spriežot, ir vienlīdz tālu no visām trim intereses izpausmēm pie mirušā gultas — no jaunā ārsta profesionālās intereses par nāves cēloņiem, kas jaušama neatkarīgi no viņa piebildēm par mirušo kā par cilvēku, no vecā vīra aizrautīgās ziņkāres un no mazās, plānprātīgās sieviņas bijības. Viņa nesatricināmā sejas izteiksme izsaka tikpat maz kā veclaicīgās drēbes. Nevar pat apgalvot, ka viņš visu šo laiku ir gremdējies domās. Viņš nav izrādijis ne pacietību, ne nepacietību, ne uzmanību, ne izklaidību. Viņš nav rādījis neko citu kā vienīgi savu čaulu. Tikpat viegli varētu iepazīt smalka instrumenta mūziku no tā futrāļa kā mistera Talkinghorna mūziku no viņa futrāļa.

Tagad viņš iesaistās sarunā un savā nesatricināmajā, profesionālajā manierē vēršas pie jaunā ārsta.

—   Es šeit iegriezos, — viņš paskaidro, — īsi pirms jums ar nolūku piedāvāt šim nelaiķim, kuru dzīvu nekad netiku redzējis, darbu viņa pārrakstīšanas amatā. Biju dzirdējis par viņu no sava tirgotāja Snegsbija Kuka laukumā. Tā kā šeit neviens neko par viņu nezina, gudrākais būtu aizsūtīt pēc Snegsbija. Ā! — viņš griežas pie mazās, jukušās sieviņas, kas daudzkārt redzējusi viņu tiesā un ko arī viņš tur daudzkārt redzējis, un kas ar mēmu, izbaiļu pilnu žestu piedāvājas steigties pēc tiesas kancelejas preču tirgoņa. — Varbūt jūs to izdarītu?

Kamēr viņa ir projām, ārsts izbeidz savu bezcerīgo izmeklēšanu un pārklāj gulētāju ar lupatu segu. Viņi abi ar misteru Kruķu pārmij dažus vārdus. Misters Taikingliorns nesaka nekā, tikai joprojām stāv līdzās vecajam čemodānam.

Steigšus ierodas misters Snegsbijs ar visu pelēko uzsvārci un melnajiem uzročiem. — Ak dievs, ak dievs, — viņš pūš, — un šitā tam vajadzēja beigtiesl Lai dievs žēlīgs!

—   Vai jūs varat sniegt nama saimniekam kādas ziņas par šo nelaimīgo, Snegsbij? — vaicā misters Talkinghorns. — Šķiet, ka viņš palicis parādā par īri. Un jāapglabā viņš arī ir, paši saprotat.

—   Zināt, ser, — misters Snegsbijs pa ieradumam vainīgi noklepojas, — es, nudien, nezinu, kādu padomu dot, ja nu vienīgi — lai jūs sūtāt pēc bīdla.

—   Es nerunāju par padomu, — atsaka misters Talkinghorns. — Es pats varu dot padomu …

(— Labāku nekā jebkurš cits, ser, par to es nešaubos, — piebilst misters Snegsbijs, bijīgi noklepodamies.)

—   Es runāju par kādu pavedienu, kas palīdzētu noskaidrot viņa radniecības saites vai uzzināt, no kurienes viņš nācis, vai jebko citu par viņu.

—   Es jums galvoju, ser, — saka misters Snegsbijs, atbildes ievadā, kā parasts, vainīgi noklepodamies, — ka par to, no kurienes viņš nācis, nezinu vairāk kā par…

—   …to, kurp viņš aizgājis, — piemetina ārsts, palīdzēdams viņam pabeigt domu.

Seko klusuma brīdis. Misters Talkinghorns raugās uz tiesas rakstāmpreču tirgoni. Misters Ipavērtu muti skatās apkārt, gaidīdams, kurš kaut ko sacīs tālāk.

—   Un par viņa radniecības saitēm, ser, — saka misters Snegsbijs, — ja man viens teiktu: «Snegsbij, ja tu minēsi kaut vienu no tām, Anglijas bankā tevi gaida divdesmit tūkstoši mārciņu!» — es (o nespētu izdarīt, ser! Apmēram pirms pusotra gada — cik varu atcerēties, tas bija tolaik, kad viņš tikko apmetās šajā lupatu un pudeļu bodē…

—   Jā, tas bija tolaik! — ar galvas mājienu apstiprina Kruks.

—   Apmēram pirms pusotra gada, — sasparojies turpina misters Snegsbijs, — viņš pēc brokastlaika ieradās pie mums un, sastapis veikalā manu drostaliņu (tā es dēvēju misis Snegsbiju), iedeva tai sava rokraksta paraugu un ļāva noprast, ka viņam vajadzīgs pārrakstītāja darbs un — sauksim lietas īstajā vārdā! — (tā misters Snegsbijs allaž mēdz atvainoties par atklātu valodu, turklāt šos vārdus viņš vienmēr pauž ar tādu kā kaunīgu vaļsirdību) — ka viņš ir naudas grūtībās. Mana sieviņa visumā pret svešiniekiem nav neko labvēlīga, it sevišķi — sauksim lietas īstajā vārdā! — tad, ja tie nāk ar kādu vajadzību. Bet šis vīrs ar kaut ko viņu aizkustināja, neņemos spriest, vai ar savu neskūto seju vai ar saviem pajukušajiem matiem, vai varbūt ar citiem tikai dāmām saprotamiem sīkumiem, un viņa pieņēma raksta paraugu un viņa adresi tāpat. Mana sieviņa parasti lāgā neiegaumē cilvēku vārdus, — misters Snegsbijs turpina, bijīgi noklepojies delnā, — un viņa šo Nemo saprata kā Nimrodu*. Beigu beigās viņa pasāka man ēdienreizēs atgādināt: «Mister Snegsbij, tu vēl neesi atradis Nimrodam nekādu darbu!» — vai: «Mister Snegsbij, kāpēc tu nedevi tās trīsdesmit astoņas lapas no Džāndisu prāvas Nimrodam?» — un tamlīdzīgi. Un tā viņš pamazām sāka izpildīt mums gadījuma darbus; tas ir viss, ko es par viņu zinu, ja nu vēl to, ka viņš strādāja ātri un nevairījās no nakts darba un, ja viņam trešdienas vakarā iedeva četrdesmit piecas lapas, ceturtdienas rītā tās jau bija gatavas. — Misters Snegsbijs nobeigumā galanti pamāj ar platmali uz gultas pusi un vēl piebilst: — Visu to mans godājamais draugs noteikti apstiprinātu, ja vien viņa stāvoklis to at|autu.

—   Vai jums nevajadzētu paskatīties, — misters Talkinghorns saka Krukam, — vai viņam nav kādi papīri, kas dotu jums skaidrību? Būs izmeklēšana, un jums jautās. Vai jus protat lasīt?

—   Nē, neprotu, — atmet vecais vīrs ar piepešu smīnu.

—   Snegsbij, — saka misters Talkinghorns, — pārlūkojiet jūs istabu viņa vietā! Citādi viņš iekulsies kādās nepatikšanās vai grūtībās. Tā kā man gadījies būt te, es pagaidīšu, ja vien jiis pasteigsities, lai pēc tam varētu liecināt viņa labā, ka viss noticis pareizi un likumīgi, ja rastos tāda vajadzība. Ja jūs, mans draugs, paturētu misteram Snegsbijam sveci, viņš tūlīt noskaidrotu, vai te ir kas jums noderīgs.

—   Pirmām kārtām te ir kāds vecs čemodāns, ser, — saka Snegsbijs.

—   Ak jā, patiešāml — Izskatās, ka misters Talkinghorns to agrāk nav pamanījis, kaut gan stāv tam pavisam tuvu un nekā cita istabā, nudien, tikpat kā nav.

Veikala saimnieks rāda gaismu, un rakstāmpreču tirgotājs pārmeklē čemodānu. Ārsts stāv, atspiedies pret kamīna stūri; mis Flaita nostājusies durvīs un drebēdama seko viņiem ar baiļpilnu skatienu. Talantīgais vecās skolas meistars savās vienmuļi melnajās biksēs, kas ceļgalos savilktas ar lentītēm, lielajā, melnajā vestē, melnajā mētelī ar garām piedurknēm un mīkstu, baltu kaklauta pušķi, ko tik labi pazīst aristokrāti, stāv tieši tajā pašā vietā un pozā.

Vecajā čemodānā ir daži nevērtīgi apģērba gabali, žūksnītis lombarda zīmju — šo biļešu ceļā uz trūkumu —, saburzīts papīrs, kas ož pēc opija, ar dažu datu atzīmēm — paņemts tādā un tādā dienā tik un tik graudiņu, paņemts tādā un tādā dienā vēl tik un tik; šīs atzīmes iesāktas pirms ilga laika it kā ar nolūku regulāri turpināt, tomēr drīz pamestas. Vēl tur ir dažas netīras avīžu lapas, visas ar aprakstiem par dažādām līķu apskatēm; nekā cita čemodānā nav. Viņi pārlūko trauku skapi un ar tinti nolietā rakstāmgalda atvilktni. Arī tur neatrodas ne stūrītis no kādas vecas vēstules vai cita rakstīta papīra. Jaunais ārsts pārmeklē tiesas dokumentu pārrakstītāja apģērbu. Tur nav nekā vairāk kā tikai nazis un pāris puspensa gabalu. Mistera Snegsbija padoms galu galā izrādās itin noderīgs — jāsūta pēc bīdla.

Tā nu plānprātīgā īrniece dodas pēc bīdla, un pārējie iziet no istabas. — Neatstājiet te iekšā kaķi! — aizrāda ārsts. — To nevar. — Misters Kruks izraida kaķeni sev pa priekšu, un tā zaglīgi noskrien lejā, vēzēdama lokano asti un laizīdamās.

— Arlabvakaru! — nosaka misters Talkinghorns un dodas mājās pie savas Alegorijas un pārdomām.

Tikmēr ziņa jau sasniegusi laukumu. Iemītnieki lasās bariņos, lai pārrunātu notikušo, un novērotāju armijas priekšposteņi (galvenokārt puikas) tiek bīdīti uz mistera Kruķa loga pusi, kas tiek cieši ielenkts. Policists jau paspējis uziet augšā istabā un atkal nokāpt atpakaļ pie durvīm, kur tagad stāv kā nesatricināms sargtornis, tikai paretam nolaizdamies no saviem augstumiem, lai pamestu skatienu uz puikām sev pie kājām; ikreiz, kad viņš to dara, tie, bailēs drebot, atsprāgst atpakaļ. Misis Pērkinsa, kas jau vairākas nedēļas nerunā ar misis Paiperu kādas saraušanās dēļ, kurā jaunais Pērkinss «ievilcis jaunajam Paiperam pa ausi», sakarā ar šo izcilp notikumu atjauno draudzīgas attiecības ar kaimiņieni. Krodzinieka palīgs uz stūra, tāds kā policijas brīvprātīgais palīgs, kurš bauda šo privilēģiju savas dzīves"pieredzes dēļ un tāpēc, ka bieži ir spiests noņemties ar dzērājiem, noslēpumainu izskatu šo to pārrunā ar policistu un izturas kā neaizskarams izredzētais, ko nevar vis pārmācīt ar nūju vai aizvest uz policijas iecirkni. Cilvēki sarunājas pa logiem pāri visam laukumam, un no Cānserileinas šurp steidzas jauni izlūki kailām galvām, lai uzzinātu, kas noticis. Valdošā noskaņa ir atvieglojums, ka misters Kruks nav nomušīts pirmais, un reizē tāda kā neliela vilšanās, ka tas nav noticis. Drudžainajai kņadai pa vidu ierodas bīdīs.

Kaut gan visumā apkaimes ļaudis šo amatpersonu uzlūko ar smīnu, šobrīd bīdlam ir ievērojama loma jau tāpēc vien, ka tas ir cilvēks, kas ies apskatīt līķi. Policists noskata viņu kā plānprātīgu civilistu, barbarisko senlaiku palieku, tomēr ļauj viņam iet iekšā, jo, kas jāpiecieš, tas jāpiecieš, līdz valdība darīs tam galu. Pūļa satraukums pieaug līdz ar apkārtskrejošo ziņu, ka bīdīs ir jau klāt un iegājis namā.

Pēc kāda laiciņa izredzētais iznāk ārā, atkal uzkurinādams kaislības, kas šai starplaikā jau paspējušas pierimt. Cik saprotams, viņam rītdienas izmeklēšanas sēdei vajadzīgi liecinieki, kas varētu izmeklētājam un zvērinātajiem sniegt kaut kādas ziņas par mirušo. Viņu tūdaļ raida pie neskaitāmiem cilvēkiem, kas nevar pateikt neko. Vēl jo vairāk viņu apmulsina nemitīgās ziņas, ka misis Grīnas dēls «pats ar bija pārrakstītājs tiesām, tas jau šo vislabāk pazina», un pēc tālākas taujāšanas izrādās, ka šis misis Grīnas dēls šobrīd atrodas uz kuģa, kas dodas uz Ķīnu un jau trīs mēnešus ir ceļā, bet var jau nosūtīt telegrammu, ja grieztos pie Jūrlietu ministrijas kungiem. Bīdīs iegriežas dažādos veikalos un publiskās telpās, iztaujādams iedzīvotājus; viņš ikreiz iepriekš aizdara durvis un ar šo norobežošanos, kavēšanos un vispārēju neizdarību satracina publiku. Policists ar krodzinieka palīgu apmainās smaidiem. Pūlis zaudē interesi, un iestājas reakcija. Tas spalgās, sparigās balsīs izkliedz bīdlam nievājošas piezīmes, apvaino viņu par kāda zēna izvārīšanu zupā un korī skandē fragmentus no dziesmiņas ar šādu saturu, tālāk darot zināmu, ka šī zupa pagatavota darbanamam. Beidzot policists nospriež, ka tomēr jāstājas likuma pusē, un grābj ciet vienu no dziedātājiem, kurš tiek palaists vaļā tikai tad, kad pārējie metas bēgt, — ar noteikumu, ka viņš tūlīt šos trikus izbeigs un uz ātrāko taisīsies prom; šo noteikumu vainīgais nekavējoties izpilda. Tā nu sensācija pagaidām norimst, un nesatricināmais policists (kuram šķipsniņa opija tāds sīkums vien ir) ar spīdošo cilindru, cieto laidi, stīvo šineli, iespaidīgo siksnu un pie tās piestiprinātajiem roku dzelžiem, un visu pārējo, kam jābūt, laiskā, smagnējā gaitā dodas tālāk, sizdams balti cimdotās rokas vienu pret otru un palaikam Ielu stūros apstādamies, lai pavirši palūkotos apkārt, vai nav ieraugāms kāds kārtības traucējums — noklīdis bērns vai slepkavība.

Nakts aizsegā neattapīgais bīdīs vieglā riksī traucas pa Cānserileinu ar savu ziņojumu, kurā ikviena zvērinātā uzvārds uzrakstīts kļūdaini, pareizi uzrakstīts vienīgi paša bīdla vārds, ko neviens nevar izlasīt un nemaz negrib zināt. Kad ziņojums nodots un liecinieki nobrīdināti, bīdīs dodas pie mistera Kruķa uz iepriekš norunātu tikšanos ar dažiem ubagiem; tie drīz ierodas un tiek uzvesti augšā, kur atstāj lielajām slēģu acīm apskatīšanai kaut ko jaunu — pēdējo šīszemes mājokli, kas lemts Nevienam — un ikvienam.

Un visu šo nakti zārks stāv līdzās vecajam čemodānam un gultā gul vientuļais stāvs, kura dzīvesceļš stiepies četrdesmit piecu gadu garumā un kurš nav atstājis aiz sevis vairāk izsekojamu pēdu kā pamests zīdainis.

Nākamajā dienā laukums ir dzīvības pilns «kā gadatirgus», draudzīgā sarunā ar misis Paiperu nosaka misis Pērkinsa, kas ir pilnībā salīgusi mieru ar šo brīnišķīgo sievieti. Izmeklētājam paredzēts strādāt traktiera «Saules ģerbonis» otrā stāva telpā, kur divreiz nedēļā notiek Dziedāšanas draugu sanāksmes un kur goda vietā tad mēdz sēdēt kāds kungs ar augstu profesionālo izglītību un tam pretī Mazais Svilzs, komisku dziesmu izpildītājs, kurš cer (kā var spriest pēc afišas logā), ka ap viņu sapulcēsies daudz cienītāju un atbalstīs viņa pirmklasīgo talantu. «Saules ģerbonis» veikalnieciskā ziņā šorīt plaukst un zeļ. Pat bērniem šai vispārējā satraukumā tik ļoti vajadzīgs stiprināties, ka pīrādziņu pārdevējs, kurš iekārtojies uz stūra, priecājas — viņa prece kūst kā sniegs saulē. Ap šo laiku arī bīdīs, kurš līdz šim nemitīgi šaudījies no mistera Kruķa līdz «Saules ģerboņa» durvīm, izrāda interesi par nelielu, slepenībā ieturamu stiprāku malku un pretī saņem laipni piedāvātu alus glāzi.

Noliktajā laikā ierodas izmeklētājs, ko gaida zvērinātie un ar skaļu klaudzoņu apsveic ķegļi no labā, sausā ķegļu spēles laukuma līdzās «Saules ģerbonim». Izmeklētājs savā mūžā izstaigā vairāk krogu nekā jebkurš cits šīszemes cilvēks. Viņa arodā zāģskaidu, alus, tabakas dūmu un degvīna smaka ir cieši saistīta ar nāyi tās baigākajās izpausmēs. Bīdīs un traktiera saimnieks pavada viņu uz Dziedāšanas draugu sanāksmju telpu, kur viņš novieto savu platmali uz klavierēm un atvelk kokgriezumietn rotātu krēslu no gara galda, ko veido kopā salikti mazi galdiņi un rotā bezgalīgi cits uz cita sabiezējuši lipīgi apļi no bļodām un glāzēm. Visi zvērinātie, kas vien var sasēsties pie šī galda, to arī dara. Pārējie izvietojas starp spļaujamtraukiem un mucām vai atspiežas pret klavierēm. Virs izmeklētāja galvas karājas neliela dzelzs važiņa — zvana rokturis, kas gan drīzāk rada iespaidu, ka tiesas majestāte tūliņ tiks pakārts.

Zvērināto izsaukšana, zvērestu došana! Kamēr risinās šī ceremonija, uzmanību piesaista tikko ienācis tukls, neliels vīrelis ar platu krekla apkakli, valgām acīm un pietūkušu degunu; viņš neuzbāzīgi iekārtojas netālu no durvīm, it kā būtu ikdienišķs publikas pārstāvis, taču izskatās, ka šī istaba viņam pazīstama. Paklīst čuksti, ka tas esot Mazais Svilzs. Daži spriež, ka viņš droši vien sīki ielāgošot, kā atdarināt izmeklētāju, un vakarā Dziedāšanas draugu sanāksmē viņam būšot galvenā loma.

—   Tātad, kungi… — izmeklētājs iesāk.

—   Apklustiet, jūs tur! — uzsauc bīdīs. Ne jau izmeklētājam, protams, kaut gan tā viegli var izklausīties.

—   Tātad, kungi, — vēlreiz iesāk izmeklētājs, — jūs esat še sapulcināti, lai izmeklētu kāda cilvēka nāvi. Jums tiks dotas liecības par dažādiem šīs nāves blakusapstākļiem, un jūs spriedīsiet saskaņā ar — tiem ķegļiem, vai zināt, bīdi, jādara gals! — šīm liecībām un ne ar ko citu. Pirmais, kas mums darāms, — jāapskata līķis.

—   Žigli turpu! — iesaucas bīdīs.

Un viņi iziet ārā — izkliedēts pūlis, kaut kas līdzīgs izstidzējušai bērinieku rindai, — un dodas uz apskati mistera Kruķa nama trešajā stāvā, no kurienes daži zvērinātie atgriežas bāli un steidzīgā solī. Bīdīs ļoti rūpējas, lai divi kungi drusku apspurušām aprocēm un pogcaurumiem (viņš šo kungu vajadzībām Dziedāšanas draugu istabā parūpējies par mazu galdiņu izmeklētāja tiešā tuvumā) varētu redzēt visu, kas vien redzams. Tāpēc ka šie abi kungi ir preses pārstāvji, kuru pārziņā ir tiesu izmeklēšana un kuru honorāru nosaka rindu skaits, un bīdlam nav svešas vispārcilvēciskas vājības — viņš cer izlasīt iespiestu, ko sacīja un darīja «Mūnijs, darbīgais un gudrais apgabala bīdīs», un pat iztēlojas, ka Mūnija vārds presē kļūs tikpat pazīstams un respektējams kā pēdējā laikā bendes vārds.

Mazais Svilzs gaida atgriežamies izmeklētāju un zvērinātos. Gaida arī misters Talkinghorns. Misters Talkinghornu saņem ar cieņu un apsēdina iidzās izmeklētājam — starp šo ievērojamo tiesas ierēdni, biljarda galdu un ogļu kasti. Izmeklēšana turpinās. Zvērinātie uzzina, kā šīs iz« meklēšanas objekts miris, un vairāk neuzzina par viņu nekā. — Mūsu vidū ir ļoti ievērojams advokāts, kungi, — saka izmeklētājs, — kurš, kā man zināms, nejauši bijis klāt, kad šis nāves gadījums atklāts, taču viņš var tikai atkārtot to pašu liecību, ko jūs jau dzirdējāt no ārsta, namsaimnieka, īrnieces un tiesas kancelejas preču tirgotāja, tāpēc nav vajadzības viņu apgrūtināt. Vai šeit ir kāds, kas zina ko vairāk?

Misis Pērkinsa stumj uz priekšu misis Paiperu. Misis Paipera dod zvērestu.

Anastasija Paipera, kungi. Precēta sieviete. Nu, misis Paipera, kas jums ir sakāms šajā lietā?

O, misis Paiperai sakāmā ir ļoti daudz — un tas galvenokārt tiek pateikts iespraustu teikumu veidā un bez pieturzīmēm —, taču ziņu sniegt viņa var maz. Misis Paipera dzīvo šai laukumā (viņas vīrs še strādā par smalkgaldnieku), un visiem kaimiņiem te jau labi sen bijis zināms (rēķinot kopš priekšpēdējās dienas pirms astoņpadsmit mēnešus un četras dienas vecā Aleksandra Džeimsa Paipera pirmsnāves kristībām jo nebija cerību ka viņš izturēs tādas mokas kungi kā šis bērns cieta savu smaganu dēļ), ka cietusī puse — tā misis Paipera vēlas dēvēt mirušo — pārdevušies nelabajam. Viņai šķiet, ka pie tādām runām vainīgs cietušās puses izskats un izturēšanās. Cietušo pusi redzējusi bieži un domājusi, ka šis vīrs izskatās pēc mežoņa un šim nevajadzētu ļaut staigāt apkārt, jo daži bērni baidās (un ja kāds šaubās cerams var piesaukt misis Pērkinsu jo viņa tepat ir un droši apliecinās ka var paļauties i uz misis Paiperu i uz viņas vīru i visu ģimeni). Viņa ir redzējusi bērnus ķircinām un tramdām cietušo pusi (jo bērni ir bērni un sevišķi no tiem draiskulīgākiem tak nevar gaidīt lai šie uzvestos kā Metuzāļi kad mēs paši ar tādi neesam). Tā visa un vēl viņa draudīgā izskata dēļ viņai bieži rādījies sapnī, ka viņš izņem no kabatas kapli un pāršķeļ Džonijam galvu (jo tas bērns tak nemaz nezina sargāties un pulka reižu ir klaigādams skrējis tam vīram pakaļ un vēl pavisam tuvu klāt). Tomēr nekad nav redzējusi, ka viņš ņemtu kapli vai citu sitamo, ne uz to pusi ne. Ir gan redzējusi, ka viņš aizsteidzas prom, kad bērni klaigā un skrien pakaļ, it kā šim nepatiktu bērni, bet nekad nav redzējusi šo runājamies ne ar bērnu, ne ar lielu (tikai tas puika kurš slauka krustceles tur lejāk pa ielu viņā pusē aiz stūra ja tas būtu te tad gan pateiktu ka daudzreiz ir ar šo runājis).

Vai tas puika ir te, izmeklētājs grib zināt. Nē, saka bīdīs, te viņa nav, ser. Tad ejiet viņu meklēt, saka izmeklētājs. Kamēr darbīgā un gudrā nav klāt, izmeklētājs sarunājas ar misteru Talkinghornu.

AI Te ir tas zēns, kungi!

Te viņš ir — ļoti notriepies, ļoti aizsmacis, ļoti noskrandis. Nu, zēni… Bet pagaidi vēl mirklīti. Būsim uzmanīgi. Te vēl jāievēro daži iepriekšēji piesardzības pasākumi.

Vārds — Džo. Vairāk nekā viņš nezina. Nav dzirdējis, ka cilvēkam ir arī uzvārds. Pirmā dzirdēšana. Nezina, ka Džo būtu īsināts no garāka vārda. Viņam tas ir garš diezgan. Viņš tam neredz vainas. Uzrakstīt? Nē. Viņš to uzrakstīt nevar. Tēva nav, mātes nav, draugu nav. Skolā nekad nav gājis. Mājas — kas tās tādas? Zina, ka slota ir slota un ka melot ir slikti. Neatceras, kas viņam teicis par slotu un par melošanu, bet abas tās lietas zina. To gan īsti nezina, kas notiks ar viņu pēc nāves, ja viņš šiem te kungiem samelos, bet tic, ka sods būs gauži nejauks un pelnīts, — un tāpēc viņš stāstīs patiesību.

1 — Tas neder, kungi! — saka izmeklētājs, skumīgi papurinādams galvu.

—  Vai jūs domājat, ka nevar pieņemt viņa liecību, ser? — vaicā kāds uzmanīgs zvērinātais.

—   Pilnīgi izslēgts, — saka izmeklētājs. — Jūs dzirdējāt šo zēnu. «īsti nezinu» mums neder, paši saprotat. To pielaist taisnības lemšanā mēs nevaram. Tas būtu briesmīgs lejupkritiens. Vediet to zēnu pie malas.

Zēnu aizved malā, publika pacilāti piebalso, it īpaši Mazais Svilzs, komisko dziesmu izpildītājs.

Nu, tā. Vai ir vēl kāds liecinieks? Nav vairs neviena liecinieka.

Nu labi, kungi! Tātad nezināms cilvēks, kas, pēc drošām ziņām, pusotru gadu lietojis opiju lielās devās, ir atrasts miris no pārmērīgas opija devas. Ja jums šķiet, ka ir pamāts secināt, ka viņš izdarījis pašnāvību, tad tā jūs arī secināsiet. Ja jums šķiet, ka nāve bijusi nejauša, tad tāds arī būs jūsu spriedums.

Spriedums pieņemts. Nelaimes gadījums. Nav nekādu šaubu. Kungi, varat būt brīvi. Visu to labāko!

Kamēr izmeklētājs pogā ciet mēteli, misters Talkinghorns kopā ar viņu dodas privātā audiencē pie noraidītā

liecinieka telpas stūrī.

Sis nepievilcīgais radījums zina tikai to, ka mirušajam (ko viņš pazinis pēc dzeltenās sejas un melnajiem matiem) puikas reizēm klaigājot skrējuši pakaļ pa ielām. Tai aukstajā ziemas vakarā, kad viņš, Džo, drebēdams stāvējis kādā durvju ailē sava krustojuma tuvumā, šis vīrs pagriezies un paskatījies uz viņu, un atnācis atpakaļ, un, kad izjautādams noskaidrojis, ka viņam nav pasaulē neviena drauga, teicis: «Man arī nav. Nevienai» — un iedevis viņam naudu vakariņu tiesai un naktsmītnei. Pēc tam šis vīrs bieži ar viņu runājis un vaicajis, vai viņš naktī labi guļot un kā paciešot aukstumu un izsalkumu, un vai gribot kādreiz nomirt, un tamlīdzīgus jocīgus jautājumus. Un, kad viņam nebijis naudas, viņš, garām iedams, teicis: «Šodien es esmu tikpat nabags kā tu, Džo,» — bet, kad nauda bijusi, viņš vienmēr ar prieku (tam zēns no visas sirds tic) kaut ko iedevis.

— Viņš bij labs ar mani, — saka zēns, pārbraukdams pār acīm ar skrandaino piedurkni. — Kad es nupat redzēju, kā viņš tur guļ beigts, man tā gribējās to pateikt, ka viņš dzirdētu. Dikti labs bij ar mani, dikti labs!

Kad viņš šļūcošā solī dodas lejup, misters Snegsbijs, kas viņu gaida, iespiež zēnam saujā puskronu. — Ja tu kādreiz redzi mani ejam gar tavu krustojumu kopā ar manu drostaliņu, tas ir, kopā ar vienu dāmu, — saka misters Snegsbijs, ar pirkstu berzēdams degunu, — tad gan šito nepiemini!

Kādu brītiņu zvērinātie vēl sarunādamies kavējas «Saules ģerbonī». Pēc tam kāds ducis paliek sēžam pīpes dūmos, kas pilda visu «Saules ģerboņa» viesistabu; divi aizstaigā Hempstedas virzienā, un četri sarunā vakarā iet par puscenu noskatīties teātra izrādi un pēc tam mieloties ar austerēm. Ar Mazo Svilzu grib runāt vairāki reizē. Kad viņam vaicā, ko viņš domā par visu notikušo, viņš atbild (un viņa spēks slēpjas tieši žargonā), ka tas esot «viens glums numurs». «Saules ģerboņa» saimnieks, redzēdams, ka Mazais Svilzs tik populārs, sāk viņu dāsni lielīt zvērinātajiem un publikai, piebilzdams, ka starp raksturdziesmu izpildītājiem nezinot viņam līdzīga un ka šī izcilā vīra raksturlomu garderobe vien jau esot vesels vezums.

Tā palēnām «Saules ģerboni» ietin vakara krēsla, no kuras tas atkal izlaužas, iemirdzēdamies gāzes gaismā. Tā kā tuvojas Dziedāšanas draugu sanāksmes stunda, krēslā apsēžas kungs ar augsto profesionālo izglītību, taisni pretī viņa sarkanajam vaigam iekārtojas Mazais Svilzs — un ap viņiem sapulcējas cienītāji, lai atbalstītu pirmklasīgo talantu. Vakara zenītā Mazais Svilzs saka, kungi, ja jūs neiebilstu, es mēģināšu īsumā aprakstīt ainiņu no īstenās dzīves, kas te šodien bija skatāma. Seko dedzīgi aplausi un uzmundrinājumi; Svilzs iziet no istabas kā Svilzs un atgriežas kā izmeklētājs (turklāt nav ne drusciņas viņam līdzīgs), attēlo izmeklēšanu, iestarpinādams izklaidējošus piedziedājumus klavieru pavadījumā: — Un tā viņš — (tas ir, izmeklētājs) — tidi-rī, tidi-rā, tidi-ridi-ridi-rā, tā viņš — tidi-rī, tidi-rā, tidiridi-ridi-rā, ehēl

Beidzot klavieru diindoņa ir apklususi un Dziedāšanas draugi visi guļ spirdzinošā miegā savos spilvenos. Arī ap vientuļo stāvu, kas dus savā pēdējā šīszemes mājoklī, ir iestājies miers, un dažās klusajās nakts stundās to vēro tikai logu slēģu saltās acis. Ja šo pamesto cilvēku būtu varējusi pravietiski skatīt māte, pie kuras krūtīm viņš dusēja, mazs bērns būdams, acis pacēlis pret viņas mīlošo seju un maigo rociņu apvijis viņai ap kaklu, cenzdamies jo ciešāk tam pieķerties, kāda neticama, neiespējama vīzija tā liktos! Ak, ja uguns, kas tagad apdzisusi viņa krūtīs, ir kādreiz, gaišākās dienās, kvēlojusi kādas sievietes dēļ, kura viņu slēgusi savā sirdī, kur gan viņa ir, kamēr šie pīšļi vēl kavējas zemes virsū?

Miera šajā naktī nav mistera Snegsbija namā Kuka laukumā — Gasta nevienam neļauj gulēt, cīnīdamās, kā misters Snegsbijs atzīmē — sauksim lielas īstajā vārdā! — ar savām divdesmit lēkmēm pēc kārtas. Iemesls šim uzliesmojumam ir tāds, ka Gastai piemīt kaut kāds īpašs jūtīgums, varbūt pārāk sakāpināta iztēle, un mīksta sirds pret visu, vienīgi pret Tūtingu un savu svēto labdari ne. Lai nu kā būtu, taču mistera Snegsbija stāsts pie tējas galda par izmeklēšanas sēdi, kurā viņš piedalījies, atstāj uz Gastu tik briesmīgu iespaidu, ka vakariņu laikā viņa iemetas virtuvē nopakaļ lidojošam holandsieram, pakrīt zemē, neparasti stipras lēkmes sagrābta, un no tās atgūstas tikai tik daudz, lai atkal kristu nākamajā, vēlreiz nākamajā un vēl, tādējādi pārciezdama veselu rindu lēkmju ar īsiem starplaikiem, kurus viņa cītīgi izmanto, lūgdamās misis Snegsbiju neuzteikt viņai darbu, «kad viņa pa īstam atjēgsies», un cenzdamās pierunāt visus pārējos iemītniekus nolikt viņu uz klona un pašiem iet gulēt. Tā nu misters Snegsbijs, beidzot dzirdēdams mazajā Kērsitorstrītas pienotavā iedziedamies gaili, kurš savā vienaldzīgajā, ierastajā ekstāzē pauž attieksmi pret dienas gaismu, ar garu nopūtu, tomēr apbrīnojamu iecietību nosaka: — Nudien es jau domāju, ka tu esi beigts!

Kādu jautājumu šis centīgais putns šķietas risinām, kad tik ļoti piepūlē savas balss saites, vai arī kāpēc viņam vajadzētu tā klaigāt (tiesa, cilvēki taisni tāpat klaigā dažādos publiskos izrīkojumos) par to, kas viņam pašam nebūt nav svarīgi, lai paliek viņa ziņā. Mums pietiek ar to, ka ataust gaisma, pienāk rīts, iestājas pusdienlaiks.

Tad darbīgais un gudrais, kurš tieši tā arī raksturots rīta laikrakstos, ar savu ubagu kompāniju ierodas pie mistera Kruķa un aiznes mūsu dārgo brāli, kas šajās dienās šķīries no pasaules, uz iežogotu kapsētu — sērgu perēkli, netīru vietu, no kuras ļaunas kaites pārceļo pie mūsu dārgajiem brāļiem un māsām, kuri vēl nav šķīrušies no pasaules; tostarp citi mūsu dārgie brāļi un māsas, kas pulcējas uz varas ēkas kāpnēm — lai debess gādā, ka viņi šķirtos no pasaules! — jūtas varen bezrūpīgi un apmierināti. Atbaidošā zemes spraugā, ko turks sauktu par riebīgu mežonību un kam pat neticīgie nodrebinādamies pagrieztu muguru, viņi gulda mūsu dārgo brāli, kas šķīries no pasaules, un glabā viņu kā kristieti pēc kristiešu paražām.

Te, kur visapkārt slejas nami un tikai vienā malā šaura, smacīga pagalma eja ļauj piekļūt dzelzs vārtiņiem, te, kur katra ļauna dzīves indeve stāv tik tuvu nāvei un katra ļauna nāves indeve stāv tik tuvu dzīvei, — šeit viņi nolaiž mūsu dārgo brāli pāris pēdu zem zemes; šeit gulda viņu zaņķī, lai no zaņķa viņš atkal celtos — par atriebēja rēgu pie daudzu sirdzēju guļvietām, par kauna liecību nākamajiem gadsimtiem, kas vēstīs, kā pa šo dižmanīgo salu civilizācija soļoja roku rokā ar barbarismu.

Nāc jel, nakts, nāc jel, tumsa, jo jūs nevarat ierasties par agru vai uzkavēties par ilgu tādā vietā kā šī! Nāciet, gaismu atspulgi, kas izkaisīti pa neglīto māju logiem, un jūs, kas darāt savus nekrietnos darbus aiz tiem, dariet tos, vismaz nošķirti ar tumsas aizsegu no šīs baisās ainas! Nāc, gāzes liesma, kas drūmi dedz virs dzelzs vārtiņiem, uz kuriem saindētais gaiss nogulsnē savas velnišķās ziedes un dara tos glumus un lipīgus! Labi, ka tu vari brīdināt katru ceļa gājēju: «Piesargies!»

Tumsai iestājoties, pa šauro eju līdz vārtiņiem atnāk sakumpis stāvs. Tas iekrampējas vārtos ar abām rokām, raugās caur dzelzs stieņiem un paliek laiciņu tā stāvam. Pēc tam ar vecu, līdzatnestu slotu tas saudzīgi noslauka pakāpienu un izslauka visu eju. Viņš strādā ļoti cītīgi un rūpīgi, pēc tam vēl brīdi stāv, raudzīdamies iekšā, un visbeidzot dodas projām.

Džo, vai tas esi tu? Paskat nu! Kaut ari tu esi noraidīts liecinieks, kurš «īsti nezina», ko ar viņu darīs augstāki spēki par cilvēka roku, tu tomēr neesi gluži pazudis tumsā. Kā tālīns gaismas stars šķiet tavi neveikli nomurminātie vārdi: — Dikti labs viņš bij ar mani, dikti labsi

## XII NODAĻA

Saspringtā modrībā.

Linkolnšīrā lietus beidzot ir mitējies unCeznivolda atkal saņēmusi dūšu. Misis Raunsvelai pašlaik ir rūpju pilnas rokas, jo nupat no Parīzes atgriežas sers Lesters kopā ar milēdiju. Labāko aprindu hronika to ir uzzinājusi un steidzas pavēstīt šos patīkamos jaunumus nabaga tumšajai Anglijai. Tā uzzinājusi arī, ka senajā un viesmīlīgajā dzimtas ligzdā Linkolnšīrā viņi uzņems йlite sabiedrību no beau inonde (labāko aprindu hronika ir visai nevarīga angļu valodā, toties visspēcīga franču mēlē).

Par jo lielāku godu spožajai un izmeklētajai sabiedrībai un līdz ar to arī Čeznivoldai, parkā tiek salabota ielauztā tiltiņa velve, un ūdens, kas tagad var plūst sev atvēlētajās robežās, līdz ar glīto tiltiņu virs tā veido iztālēm, no mājas raugoties, ļoti pievilcīgu ainavu. Spožā, saltā saule ar skatienu pārstaigā trausli stingos mežu klajumus un atzinīgi nolūkojas, kā asais vējš izdzenā lapas un žāvē sūnu. Tā slīd pāri parkam, steigdamās pakaļ kustīgajām mākoņu ēnām, tvarsta tās, bet noķert tā arī visu dienu neiespēj. Tā ielūkojas pa logiem un izraibina senču portretus ar svītrām un plankumiem, ko gleznotājs nav iecerējis. Pāri milēdijas portretam virs lielā kamīna tā pārmet platu gaismas joslu, kas ļoti atgādina nelikumīgas

Izcelsmes zīmi uz ģerboņa; josla greizi nostiepjas lejup pāri kamīnam un šķiet pāršķeļam to uz pusēm.

Zem šīs pašas saltās saules un cauri šim pašam asajam vējam milēdija un sers Lesters savā ceļojumu karietē (kam aizmugurē, kalpotāju vietās, pakalpīgi sēž milēdijas istabmeita un sera Lestera sulainis) dodas mājupceļā. Zvaniņu šķindu, pātagas pliukšķu un zirgu daudzkārtēju strauju izrāvienu aplaimoti, divu kentauru pavadīti — spīdošas platmales, gari zābaki, plīvojošas krēpes un astes —, viņi izdārdina no Bristoles viesnīcas pagalma Vandoma laukumā un starp gaismēnu izraibināto Rivoli ielas koku rindu un giljotinētā karaļa un karalienes liktenīgās pils* dārzu, gar Konkordijas laukumu, Elizejas laukiem un Zvaigznes laukuma triumfa arku aizripo projām no Parīzes.

Patiesību sakot, viņi vēlas aizbraukt cik vien iespējams drīz, jo pat šeit milēdija Dedloka ir nogarlaikojusies līdz nāvei. Koncerti, tikšanās, opera, teātris, izbraukumi — nekas no tā milēdijai vairs nav jauns zem šīm banālajām debesīm. Vēl pagājušosvētdien, kad nožēlojamie nabagi nodevās izpriecām — gan aiz mūra sienas pils dārzā, rotaļādamies ar bērniem starp apgraizītajiem kokiem un statujām, gan pastaigādamies pa divdesmit rindā Elizejas laukos, ko vēl «elizejiskākus» dara dresēti sunīši un karuseļi,* gan palaikam iegriezdamies drūmajā Dievmātes katedrālē, lai pasacītu kādu slēptāku vārdu pīlāra pakājē uguns atblāzmā, ko caur aprūsējušu restu režģi met šaudīgas svecīšu liesmas, gan ārpus sienām un mūriem, ieraudami visu Parīzi deju, mīlas, vīna, tabakas dūmu, biljarda, kāršu un domino spēles virpulī, apstaigādami kapu pieminekļus, daudzinādami brīnumārstus un ļaudamies vēl daudz pazudinošākām izpriecām, kā kustīgām, tā rāmām, — vēl pagājušosvētdien milēdija, Garlaicfbas jūgā un Lielā Izmisuma ķetnās mocīdamās, gandrīz vai ienīda pati savu istabmeitu par tās priecīgo garastāvokli.

Tāpēc viņa vēlas aizbraukt no Parīzes cik vien iespējams drīz. Dvēseles apnikums iet viņai visur pa priekšu un visur paliek aiz viņas — milēdijas Ariels* apjozis tā jostu ap visu zemeslodi — un tā nav noņemama; vienīgās maziedarbīgās zāles ir — allaž bēgt, allaž steigties prom no tās vietas, kur šis apnikums pēdējo reizi izbaudīts. Prom no Parīzes, lai tā paliek tālumā un tās vietā lai nāk bezgalīgas ziemotu koku alejas un gatves! Un, kad šis apnikums uzmāksies atkal, lai tā jau ir daudzu jūdžu tālumā, lai Zvaigznes laukuma triumfa arka kļuvusi par baltu, saulē zaigojošu krislīti un pati pilsēta par sīku, līdzenumā patvērušos pauguru, virs kura slejas divi tumši, četrstūraini torņi un pār kuru ieslīpi slīd gaisma

un ēnas kā eņģeļi Jēkaba sapnī!*

Sers Lesters parasti jūtas apmierināts un reti cieš no garlaicības. Kad nekā cita nav, ko darīt, viņam vienmēr paliek iespēja apcerēt pašam savu diženību. Tā ir sevišķa priekšrocība, ja cilvēka rīcībā ir tik neizsmeļams temats. Izlasījis vēstules, viņš atgāžas karietes stūrī un nododas pārdomām par savu svarīgo lomu sabiedrībā.

—   Jums laikam šorīt ir neparasti daudz vēstuļu? — pēc ilgāka laika saka milēdija. Viņa ir pārguruši no lasīšanas. Divdesmit jūdžu garajā ceļā viņa ir izlasījusi gandrīz veselu lappusi.

—   Nekā sevišķa. Itin nekā.

—   Man šķiet, ka es redzēju vienu ar mistera Talkinghorna garajiem vēstījumiem?

—  Jūs redzat visu, — ar apbrīnu saka sers Lesters.

—   Ak! — nopūšas milēdija. — Viņš ir pats apnicīgākais cilvēks pasaulē!

—   Viņš sūta — man patiesi jums jāatvainojas —, viņš sūta jums ziņu, — saka sers Lesters, sameklēdams pieminēto vēstuli un atlocīdams to. — Tā kā mēs apstājāmies nomainīt zirgus tieši tobrīd, kad biju ticis līdz postskriptam, tas man pagaisa no prāta. Es ceru, ka jūs mani atvainosiet. Viņš raksta… — Sers Lesters tik ilgi meklē monokli un tik ilgi sprauž to acī, ka milēdija izskatās drusku aizkaitināta. — Viņš raksta: «Jautājumā par Jūsu tiesībām uz ceļu…» Atvainojiet, šī nav īstā vieta. Viņš raksta… jā! Tepat ir! Viņš raksta: «Lūdzu, nododiet manus godbijīgos sveicienus mi lēdijai, kurai, es ceru, pārmaiņa darījusi labu. Vai drīkstu lūgt Jūs darīt viņai zināmu (jo tas var viņu interesēt), ka man pēc Jūsu atgriešanās ir kaut kas viņai pavēstāms attiecībā uz to cilvēku, kas pārrakstījis zvēresta liecību Lorda kanclera tiesas prāvai — to, kura tik spēcīgi rosināja viņas interesi? Es esmu redzējis šo cilvēku.»

Milēdija saliecas uz priekšu un pievērš skatienu logam.

—   Tāda ir šī ziņa, — piebilst sers Lesters.

—   Man gribētos drusku paieties kājām, — saka milēdija, joprojām lūkodamās ārā pa logu.

—   Kājām! — atkārto sers Lesters pārsteiguma pilnā balsī.

—   Man gribētos drusku paieties kājām, — saka rnilēdija, izrunājot vārdus nepārprotami skaidri. — Lūdzu, apturiet karieti!

Karieti aptur; pakalpīgais sulainis, padevīgi atsaukdamies uz milēdijas nepacietīgo žestu, pieceļas no kalpotāju sēdekļa, atver durvis un nolaiž kāpnītes. Milēdija tik aši izkāpj un aizsteidzas uz priekšu, ka sers Lesters, par spīti savām izsmalcināti pieklājīgajām manierēm, nespēj tikt viņai līdzi un paliek iepakaļ. Paiet labs brīdis, iekāms viņš panāk milēdiju. Viņa pasmaida, izskatīdamās ļoti jauka, ieliek roku viņa elkonī, paietas kādu ceturtdaļjūdzi kopā ar viņu, atkal jūtas gauži garlaikota un atgriežas karietē.

Klaboņa un graboņa turpinās gandrīz visas nākamās trīs dienas, un vairāk vai mazāk to pavada zvaniņu šķiridas, pātagas pliukšķi un kentauru spēji izrāvieni. Aristokrātu pāra izsmalcināti uzmanīgā izturēšanās vienam pret otru izraisa vispārēju apbrīnu ikvienā viesnīcā, kur viņi uzturas. Kaut gan milords tiešām ir drusku pavecs līdzās milēdijai, saka madame, «Zelta Pērtiķa» saimniece, un kaut gan viņš varētu būt viņas gādīgais tēvs, no pirmā skata redzams, ka viņi mīl viens otru. Nevar nepamanīt, kā sirmais milords, platmali rokā turēdams, stāv pie karietes un palīdz milēdijai iekāpt un izkāpt. Nevar nepamanīt, kā milēdija prot atbildēt uz milorda laipnību, kā tā pieliec savu daiļo galviņu un sniedz maigos pirkstiņus. Vienkārši burvīgi!

Jūra neprot novērtēt izcilus vīrus un mētā tos pa viļņiem kā sīkas zivteles. Tas, kā arvien, smagi iedarbojas uz seru Lesteru, kura sejaskrāsa tādās reizēs kļūst zaļgani pelēka kā Rokforas siers un kura aristokrātiskajā organismā noris mokoša revolūcija. Jūra viņam ir dabas galēja kaprīze. Tomēr, par spīti visam, viņa pašcieņa pēc nelielas atpūtas ir atkal uz kājām, un viņš kopā ar milēdiju dodas uz Ceznivoldu, ceļā uz Linkolnšīras grāfisti vienu nakti pārlaizdams Londonā.

Zem šīs pašas saltās saules, kas kļūst vēl saltāka, dienai tiecoties uz vakara pusi, un cauri šim asajam vējam, kas kļūst vēl asāks, kad kailo koku atsevišķās ēnas mežā tumsnēji saplūst kopā un kad Spoku taka, ko rietumu stūrī apspīd liesmojošā debess pamale, samierinās ar vakara tuvumu, viņi iebrauc parkā. Kovārņi, šūpodamies savos augstajos mājokļos gobu alejā, šķiet pārspriežam jautājumu, kas varētu sēdēt tai karietē, kura nupat tur, lejā, brauc garām; daži pieļauj, ka ieradušies sers Lesters ar milēdiju, citi neapmierināti strīdas pretī, ka tas nevarot būt; brīžam visi nolemj šo ķīviņu izbeigt, brīžam atkal visi reizē metas vētrainā" diskusijā viena ietiepīga un miegaina putneļa dēļ, kurš par visu varu grib paturēt pēdējo nikno ķērcienu. Atstādama tos šūpojamiesun ķērcam, ceļojumu kariete ripo tālāk, tuvodamās mājai, kuras dažos logos silti atspīd uguns; gaismas laukumu tomēr nav tik daudz, lai iedvestu dzīvību tumšajai fasādei, kas paceļas priekšā. Taču to visā drīzumā paveiks spožā un izmeklētā sabiedrība.

Misis Raunsvela sagaida atbraucējus un atbild uz sera Lestera parasto rokasspiedienu ar zemu reveransu.

—   Sveicināti, misis Raunsvela! Priecājos, jūs redzot.

—    Es ceru, ka man ir tas gods apsveikt jūs pie labas veselības, ser Lester?

—   Pie teicamas veselības, misis Raunsvela.

—    Milēdija izskatās sevišķi labi, — saka misis Raunsvela ar jaunu reveransu.

Milēdija, garās sarunās neielaizdamās, ļauj saprast, ka viņa jūtas tieši tik labi, cik šajā garlaicībā var cerēt.

Bet attālāk, aiz saimniecības pārzines, rosās Roza, un milēdija, kas nav nomākusi savas asās novērošanas spējas, lai ko citu būtu nomākusi sevī, jautā:

—   Kas tā par meiteni?

—   Mana jaunā audzēkne, milēdij. Roza.

—    Panāc šurp, Roza! — lēdija Dedloka aicinoši pamāj, un viņas sejā pavīd pat tāda kā interese. — Nudien, bērns, vai tu pati zini, cik tu esi glītiņa? — viņa noprasa, ar diviem pirkstiem pieskardamās meitenes plecam.

Roza, bezgala samulsusi, atbild: — Nē, milēdij, — un vērš skatienu te uz augšu, te uz leju, un nezina, kur likt acis, un izskatās vēl skaistāka.

—   Cik tev gadu?

—   Deviņpadsmit, milēdij.

—    Deviņpadsmit, — domīgi atkārto milēdi a. — Uzmanies, ka glaimi tevi nesamaitā!

—   Jā, milēdij.

Milēdija ar tiem pašiem slaikajiem, cimdotajiem pirkstiem paplikšķina pa meitenes vaigu ar jauko bedrīti un dodas uz ozolkoka kāpņu pusi, kur viņu gaida sers Lesters, viņas bruņnieciskais pavadonis. No sienas panno

pretī raugās kāds senais Dedloks dabiskā lielumā un tik-: pat dabiskā vientulībā, un viņa seja pauž neizpratni par to, kas te notiek, — tāds droši vien arī bijis viņa parastais stāvoklis karalienes Elizabetes laikos.

Sajā vakarā saimniecības pārzines istabā Roza bez mitas skandē slavas dziesmas lēdijai Dedlokai. Cik viņa mīlīga, cik pievilcīga, cik skaista un eleganta, cik viņai jauka balss un cik burvīgs pieskāriens — Roza vēl tagad to jūt! Misis Raunsvela visu to apstiprina ne gluži bez personiska lepnuma balsī, apšaubīdama tikai vienu minēto īpašību — piemīlību. Par to misis Raunsvela nav gluži pārliecināta. Lai dievs pasargā, ka viņa teiktu kaut pušplēstu vārdu par sliktu jebkuram šīs izcilās dzimtas loceklim un nepavisam jau nu milēdijai, kuru apjūsmo visa pasaule, bet, ja vien milēdija būtu «drusciņ brīvāka», ne gluži tik vēsa un nepieejama, tad, pēc misis Raunsvelas domām, viņa būtu daudz piemīlīgāka.

—   Gandrīz vai žēl, — misis Raunsvela piebilst — un tikai «gandrīz», jo pieļaut, ka tik sevišķā pasaulē kā Ded loku dzimta kaut kas patiešām varētu būt vēl labāk, nozīmētu turpat vai pārkāpt godbijības robežas, — ka mi lēdijai nav bērnu. Ja viņai šobrīd būtu meita, pieaugusi jauna lēdija, uz ko vērst domas, man šķiet, ka tad viņai no pilnības vairs netrūktu nekā.

—   Bet varbūt viņas lepnība ar to tikai pieaugtu, vecomāt? — jautā Vots, kurš pa šo laiku paspējis aizbraukt mājās un atkal atgriezties še, jo viņš ir ļoti labs mazdēls

—   «Pieaugt», mans mīļais, — ar cieņu atbild saimniecības pārzine, — ir vārds, ko mans stāvoklis neļauj lietot — un pat uzklausīt — attiecībā uz jebkādu milēdijas trūkumu.

—   Lūdzu piedošanu, vecomāt! Bet viņa taču ir lepna, vai ne?

—   Ja viņa tāda ir, tad ne bez iemesla. Dedloku dzimtas piederīgiem vienmēr bijis diezgan iemesla būt lepniem.

—   Nu jā! — nosaka Vots. — Jādomā, ka viņi no savām lūgšanu grāmatām ir izsvītrojuši kādu rindkopu, kas attiecas tikai uz vienkāršiem ļautiņiem, — par lepnību un iedomību. Piedod, vecomāt! Es pajokoju.

—   Sers Lesters un lēdija Dedloka, mans mīļais, nav piemērots temats jokiem.

—   Sers Lesters nudien nav nekāds joks, — saka Vots, — un es pazemīgi izlūdzos viņa piedošanu. Es ceru, vecoināt, ka arī tagad, kad viņi būs šeit ar visiem saviem viesiem, man netiks liegta ilgāka uzkavēšanās «Dedloku ģerbonī» — dienu vai divas es taču varēšu te pavadīt kā jebkurš ce|inieks?

—   Protams, bērns.

—   Ļoti priecājos, — saka Vots, — tāpēc ka mani pārņēmusi neatvairāma vēlēšanās padziļināt savas zināšanas par šo brīnišķīgo apvidu.

Sagadās tā, ka viņš pamet skatienu uz Rozu, kura nodur acis un jūtas bezgala samulsusi. Bet atbilstoši senajam ticējumam tvīkt šobrīd vajadzētu Rozas ausīm, nevis tvirtajiem, sārtajiem vaigiem, jo šajā brīdī aizgūtnēm un bez atelpas par viņu ņemas spriedelēt milēdijas istabmeita.

Milēdijas istabmeita ir trīsdesmit divus gadus veca francūziete, nākusi no dienvidu apgabaliem kaut kur starp Aviņonu un Maršēju, — melnīgsnēja sieviete lielām acīm un melniem matiem; viņa būtu itin glīta, ja izskatu nebojātu tāda kā ļaunīga mutes līnija un nebrīvie, saspringtie sejas vaibsti, kas zodu vērš pārlieku plēsīgu un galvas augšdaļu pārlieku uzkrītošu. Viss viņas augums ir bālasinīgs un neparasti asiem apveidiem, tas pauž kaut kādu nenosakāmu manīgumu, turklāt viņai piemīt paradums modri vērot visu ar acs kaktiņu, nepagriežot galvu, — bez tā gan varētu lieliski iztikt, jo sevišķi tad, kad viņa ir nelāgā omā un rīkojas ar nažiem. Par spīti nevainojamai gaumei tērpa un sīku rotājumu izvēlē, šie trūkumi izpaužas tik spilgti, ka viņa izskatās pēc rūpīgi sapostas, bet līdz galam neizdresētas vilkumātes. Viņa apguvusi visas zināšanas, ko ieņemamā vieta prasa, turklāt pārvalda angļu valodu gandrīz tikpat brīvi kā jebkura angliete, tāpēc viņai nav jāmeklē kabatā vārdi, ar ko apveltīt Rozu par to, ka tā piesaistījusi milēdijas uzmanību; un to visu nu viņa pie vakariņu galda klāj vaļā ar tādu žultainu izsmieklu, ka viņas amatabiedrs, pakalpīgais sulainis, jūtas itin atvieglots, kad viņa beidzot pārtrauc savu priekšnesumu un ķeras pie karotes.

Ha, ha, hā! Viņa, Hortenze, kalpo pie milēdijas piecus gadus un visu laiku ir turējusies pa gabalu, bet šo skuķi, šo lelli, milēdija paijā ūn mīļo — taisni tā, mīļo! — tik tikko ieradusies mājās! Ha, ha, hā! «Un vai tu zini, bērns, cik tu esi glītina?» — «Nē, milēdij.» Tur gan tev taisnība! Un cik tev gadu, bērns? Un uzmanies, ka glaimi tevi nesamaitā, bērns! Ak dievs, cik smieklīgi! Tas jau nu bija pats labākais.

īsi sakot, tas ir kaut kas tik vienreizējs, ka mademoiselle Hortenze nevar to aizmirst; vēl daudzas dienas pēc tam maltīšu reizēs, pat būdama starp savām tautietēm un citiem plašā atbraucēju pulka dienestniekiem, viņa klusībā tīksminās par piedzīvoto joku, un šī tīksme izpaužas viņas īpatni jautrajā uzvedībā, vairāk nekā citkārt saspringtajā sejā, sakniebto lūpu plāni izstieptajā svītrā un sānis vērstajā skatienā; viņas vaibstos jaušamā patika par šo joku bieži ieraugāma milēdijas spoguļos, kad pašas milēdijas nav tuvumā.

Visiem šī nama spoguļiem tagad ir darba pilnas rokas, turklāt daudziem iespēja darboties radusies pēc ilgstošas dīkstāves. Tie atspoguļo skaistas sejas, nedabiski smaidošas sejas, jaunas sejas, septiņdesmitgadigas sejas, kas neļaujas vecumam, visu milzīgo seju kopumu, kas ir šeit, lai pavadītu Ceznivoldā kādu janvāra nedēļu vai divas, un ko labāko aprindu hronika, šis varenais mednieks dieva tā Kunga priekšā, medī ar smalku pēddziņa ožu kopš to parādīšanās no slēpņa Sv. Džeimsa pilī* līdz pašai to nāves stundai. Linkolnšīras nams ir dzīvības pārpilns. Dienā mežos skan šāvieni un klaigas, jātnieki un karietes traucas pa parka celiņiem, sulaiņi un izmanīgi liekēži piepilda visu ciematu un «Dedloku ģerboni». Naktī, pa gabalu caur koku starpām raugoties, logu rinda garajai viesistabai, kurā virs lielā kamīna karājas milēdijas portrets, izskatās kā dārgakmeņu virkne melnā ietvarā. Svētdien mazā, aukstā baznīca gandrīz piesilst no tik plašas un izmeklētas sabiedrības un visapņemošā Dedloku pīšļu dvaka pilnīgi pazūd smalko aromātu mākoņos.

Spožajai un izmeklētajai sabiedrībai piemīt ne mazums izglītības, prāta, drosmes, goda, skaistuma un tikuma. Un tomēr, par spīti tās izcilajām vērtībām, kaut kas tajā nav īsti kārtībā. Kas gan tas varētu būt?

Varbūt švītīgums? Nav vairs karaļa Džordža Ceturtā* (un, ai, cik žēl!), kas lika pamatus švītu modēm; nav vairs ne stīvināto kaklautu, kas ietina kaklu kā dvielis veltni, ne fraku ar īsiem vidukļiem, ne getru, ne korsešu. Nav vairs komisko, sievišķīgi smalko radījumu, kas, šādi saģērbušies, operu ložās aiz pārmērīgas sajūsmas krita ģībonī un ko atgrieza pie samaņas citas gleznas, izsmalcinātas būtnes, turēdamas tiem zem deguna smaržu pudelītes gariem kakliem. Nav vairs frantu, kam vajadzīgi četri vīri uzreiz, lai tiktu savās briežādas biksēs, nav to, kas steidzās noskatīties katru nāvessoda izpildi, nav to, kas mocījās pašpārmetumos, ka vienreiz gadījies apēst zirni. Bet vai švītība tikpat nemājo spožajā un izmeklētajā sabiedrībā — vēl jo nelādzīgāka švītība, kas slēpjas zem virskārtas un dara vairāk ļauna nekā dvieļiem līdzīgie kaklauti un rūpes par savu gremošanu, pret ko neviens saprātīgs cilvēks nevarētu īpaši iebilst?

Jā, tā ir. Tas nav noslēpjams. Ceznivoldā šajā janvāra nedēļā tiešām uzturas dažas dāmas un kungi, kuri pārstāv aristokrātijas jaunāko vilni un ir radījuši jaunu švītību — piemēram, reliģijā. Kuri tīras apātijas un tīra emociju trūkuma dēļ pasākuši klīrīgi spriedelēt par vienkāršo ļautiņu neprasmi ticēt — ar to domāta ticība tam, kas jau izmēģināts un par neapmierinošu atrasts, it kā tas būtu bezgala neizprotami, ka vienkāršais cilvēks zaudē ticību viltotam šiliņam pēc tam, kad atklājis viltojumu! Kuri gribētu padarīt vienkāršos ļautiņus bezgaljaukus un ticības pilnus, pagriežot atpakaļ Laika pulksteņa rādītājus un atņemot vēsturei dažus simtus gadu.

Seit ir arī citāda tipa dāmas un kungi, kuru modelis nav tik jauns, taču ļoti elegants un kuri vienojušies pārklāt pasauli ar gludenu glazūru un dzīves realitāti turēt paslēptu apakšā. Kuriem vajag, lai viss būtu rāms un skaists. Kuri ir atklājuši mūžīgo mierāstāvēšanu. Kuri nedomā par kaut ko jūsmot vai par kaut ko skumt. Kuri neļauj sevi traucēt idejām. Kuriem pat Daiļās Mākslas, nopūderētas un bijīgā atpakaļgaitā ejošas kā galma kambarkungs, rūp, tikai cepurnieku un šuvēju aizgājušo paaudžu modeļos ietvertas, un nekādā gadījumā nedrīkst kļūt nopietnas vai piesavināties kaut ko no skrejošā gadu simteņa.

Vēl šeit ir milords Būdls*, kuram savā partijā ir ievērojama reputācija, kurš zina, kas ir valsts dienests, un kurš pēc pusdienām svarīgā nopietnībā stāsta seram Lesteram Dedlokam, ka viņš nudien nespējot saprast, kurp ved šodienas laikmets. Parlamenta sēžu atskaites vairs nav tādas, kādas bija, Lordu palāta vairs nav tāda, kāda bija, un pat ministru kabinets vairs nav tāds, kāds bija agrāk. Viņš ar izbrīnu konstatē, ka gadījumā, ja pašreizējā valdība liktu gāzta, karaliskajai varai, jaunu ministriju sastādot, atliktu tikai ierobežotā izvēle starp lordu Kūdlu un seru Tomasu Dūdlu — tādā gadījumā, ja hercogs Fūdls nespētu sadarboties ar Gūdlu, ko varētu gaidоt pēc nesaskaņu celšanās jautājumā ar lliidlu. Ja tad nodotu iekšlietu ministriju un apakšnama vadību Džūdlam, finansu nodaļu Zūdlarn, kolonijas Lūdlam un ārlietu ministriju Mūdlam, ko lai iesāk ar Nūdlu? Padomes prezidenta amatu piedāvāt viņam nevar, jo tas ir paredzēts Pūdlam. Mežrūpniecības pārvaldē viņš arī neder, jo tā vieta pat Kūdlam diez vai būs pietiekami laba. Kas no tā izriet? Tas, ka valsts noies dibenā, pazudīs un izputēs (kas sera Lestera patriotismam tiek nepārprotami darīts zināms), tāpēc ka nav iespējams parūpēties par Nūdlu!

No otras puses, goda titula īpašnieks Viljams Bafijs*, parlamenta loceklis, pāri galdam diskutē ar kādu citu viesi, apgalvodams, ka valsts bojāeja — par to nav nekādu šaubu, runa var būt vienīgi, kā tā notiks, — sagaidāma Kafija dēj. Ja Kafijs būtu nostumts malā, kā to vajadzēja darīt, kad viņš pirmoreiz parādījās parlamentā, un nebūtu varējis pāriet Dafija pusē, viņš būtu sameties kopā ar Fafiju un būtu iegūts spēks, kas varētu prasmīgi stāties pretī Gafijam, būtu radusies iespēja piesaistīt vēlēšanām Iiafija bagātību, trīs grāfistes būtu nodotas Džafija, Tafija un Lafija pārziņā, ar savām valstslietu zināšanām un iemaņām varu būtu ievērojami palīdzējis stiprināt Mafijs. Viss tad būtu citādi, nevis tā kā tagad, kad mēs esam atkarīgi no katra Pafija untuma!

Sajā jomā, tāpat kā dažos maznozīmīgākos jautājumos, domas mēdz dalīties, taču ikvienam no spožās un izmeklētās sabiedrības ir pilnīgi skaidrs, ka nevienam citam te nav nozīmes kā tikai Būdlam ar savu svītu un Bafijam ar savējo.* Viņi abi ir tie izcilie aktieri, kuriem paredzēta skatuve. Bez šaubām, pastāv ari tauta, vesels bars statistu, ko paretam uzrunā un no kā gaida urravas un piedziedājumus tāpat kā uz teātra skatuves, taču Būdls un Bafijs, tāpat arī viņu sekotāji un ģimenes locekļi, viņu mantinieki, testamentu izpildītāji, pārvaldnieki un juridiskie mantotāji ir dzimuši par galveno lomu iz* pildītājiem, impresārijiem, vadītājiem — un nevienam citam ne mūžos nav lemts iznākt skatuves vidū.

Arī šajā ziņā Ceznivoldā varbūt jaušams vairāk švītības, nekā spožās un izmeklētās sabiedrības loks laika gaitā atradīs sev par vēlamu. Jo pat visklusāko, mierīgāko un laipnāko cilvēku loks ir līdzīgs lokam, ko ap sevi novelk melnās maģijas zinātnieks, — tā ārpusē vērojamas visdīvainākās parādības dzīvā kustībā. Starpība tikai tā,

ka tur, kur tās ir reālas būtnes, nevis rēgi, pastāv daudz lielākas briesmas, ka tās var ielauzties loka iekšienē.

Tā vai citādi, Ceznivolda ir ļaužu pilna, tik pilna, ka sliktāk izmitināto istabmeitu krūtīs iedegas aizvainojuma liesma, kas nav vairs apdzēšama. Tikai viena istaba palikusi tukša. Tā ir torņistaba ar trešās šķiras iekārtojumu, vienkāršām, bet ērtām mēbelēm un ar tādu kā vecmodīgu un lietišķu noskaņu. Tā ir mistera Talkinghorna istaba, kas nekad netiek nodota citu rīcībā, jo viņš drīkst ierasties te jebkurā laikā. Šobrīd viņš vēl nav ieradies. Parasti viņš jaukā laikā mēdz nākt no ciemata kājām cauri parkam, klusi uziet savā istabā, it kā nemaz nebūtu no tās izgājis kopš pēdējās viesošanās šai namā, palūgt, lai sulainis paziņo seram Lesteram par viņa ierašanos, ja gadījumā rastos vajadzība pēc viņa, un desmit minūtes pirms pusdienām parādīties bibliotēkas durvju ēnainajā ailē. Viņš pārguļ savā tornī ar čīkstošu karoga mastu virs tā; ārpus mājas viņam ir vairākas iecienītas taciņas, kurās ikkatrā jaukā rītā, kad vien viņš ir te, pirms brokastīm var ieraudzīt viņa melno stāvu — gluži kā lielākas kovārņu pasugas pārstāvi.

Katru dienu pirms pusdienām milēdija lūkojas pēc viņa bibliotēkas pakrēslā, taču mistera Talkinghorna tur nav. Katru dienu maltītes laikā milēdija pamet skatienu pāri galdam, vai pie tā nav atstāta tukša vieta, kas paredzēta viņam, ja viņš gadījumā būtu nupat ieradies, taču tukšas vietas nav. Katru vakaru milēdija nevērīgi noprasa savai istabmeitai:

—   Vai misters Talkinghorns ir atbraucis?

Katru vakaru atbilde skan: — Nē, milēdij, vēl ne.

Kādu vakaru, kamēr istabmeita atraisa viņai matus, milēdija pēc šīs atbildes ieslīgst dziļās pārdomās un tikai pēc laba brīža pamana pretī spoguli savu noskumušo seju, ko ziņkāri vēro melnu acu pāris.

—   Esiet tik laba, dariet savu darbu! — milēdija tad saka, vērsdamās pie Hortenzes spoguļattēla. — Savu skaistumu varēsiet apbrīnot citā reizē.

—   Piedodiet! Ne jau savu, bet milēdijas skaistumu.

—   Un tas nu jums nepavisam nav jāapbrīno, — saka milēdija.

Beidzot kādā pēcpusdienā īsi pirms saules rieta, kad košie stāvi, kas pēdējās pāris stundas rotājuši Spoku taku, visi ir izklīduši un uz terases palikuši tikai sers Lesters un milēdija, parādās misters Talkinghorns. Viņš tuvojas tiem savā parastajā rāmi nosvērtajā solī, kas nekad nekļūst ne straujāks, ne gausāks. Uz sejas viņam ir parastā neizteiksmīgā maska — ja tā vispār ir maska — un visi locekļi, visas drēbju krokas nes sevī dzimtu noslēpumus. Vai viņš pieder augstajiem ar visu sirdi un dvēseli vai arī nedod tiem nekā cita kā tikai atalgotus pakalpojumus — tas paliek viņa noslēpums. To viņš glabā tāpat kā savu klientu noslēpumus; šai gadījumā viņš pats ir sev klients un nekad sevi nenodod.

—   Sveicināti, mister Talkinghorn! — saka sers Lesters, sniegdams viņam roku. — Kā klājas?

Misteram Talkinghornam klājas gluži labi. Seram Lesteram klājas gluži labi. Milēdijai klājas gluži labi. Visi jūtas ļoti apmierināti. Tiesu virs, rokas aiz muguras salicis, soļo pa terasi līdzās seram Lesteram. Milēdija iet viņam otrā pusē.

—   Mēs gaidījām jūs agrāk, — saka sers Lesters. Tas ir laipnības apliecinājums. Tas nozīmē tikpat kā: «Mister Talkinghorn, mēs par jūsu esamību atceramies arī tad, kad jūs neesat šeit, lai atgādinātu mums par to ar savu klātbūtni. Mēs jums veltījam daļiņu no savām domām, ser, saprotiet pats!»

Misters Talkinghorns, to saprazdams, paloka galvu un piebilst, ka jūtoties pagodināts.

—   Es būtu ieradies agrāk, — viņš paskaidro, — ja man nebūtu bijis tik daudz darīšanu sakarā ar vairākām prāvām starp jums un Boitornu.

—   Tas ir cilvēks ar ļoti nesaprātīgu domāšanu, — bargi piebilst sers Lesters. — Sevišķi bīstams cilvēks jebkurā sabiedrībā. Cilvēks ar ļoti zemu prāta līmeni.

—  Viņš ir stūrgalvīgs, — saka misters Talkinghorns.

—   Tādam cilvēkam tas ir gluži dabiski, — saka sers Lesters, kurš šobrīd pats izskatās varen stūrgalvīgs.

—  Mani tas nebūt nepārsteidz.

—   Vienīgais jautājums ir šāds, — turpina tiesu vīrs,

—  vai jūs esat ar mieru no kaut kā atkāpties?

—   Nē, ser, — atbild sers Lesters. — Ne no kā. Es lai atkāptos?!

—   Es nedomāju neko svarīgu. To es, protams, zinu, ka svarīgā jautājumā jūs nepiekāpsieties. Es domāju — kādā no mazāk nozīmīgiem sīkumiem.

—   Mister Talkinghorn, — atsaka sers Lesters, — starp mani un Boitornu nevar būt nekādu mazsvarīgu sīkumu. Ja es eju tālāk un piebilstu, ka nekādi nevaru saprast.

kā jebkādas manas tiesības var būt maznozīmīgs sīkums, es runāju, ne tik daudz atsaukdamies uz sevi personiski, cik uz savas dzimtas stāvokli, ko pienākums liek man uzturēt godā.

Misters Talkinghorns atkal paloka galvu. — Tagad man ir zināmi visi norādījumi, — viņš saka. — Misters Boitorns sagādās mums ne mazumu raižu …

—   Sagādāt citiem raizes ir šāda cilvēka dabā, mister Talkinghorn, — sers Lesters viņu pārtrauc. — Izcili nesaticīgs cilvēks, visu stāvokļu vienādotājs! Tāds cilvēks, kas pirms piecdesmit gadiem droši vien būtu tiesāts Oldbeilijā par vienkāršo ļautiņu musināšanu un bargi sodīts, varbūt pat… — Pēc īsas pauzes sers Lesters piebilst: — Pakārts, noslīcināts un sacirsts gabalos.

Izrunādams šo iespaidīgo teikumu, sers Lesters šķiet noveļam ievērojamu smagumu no saviem dižciltīgajiem pleciem; tas viņam laikam sagādā tādu gandarījumu, ka vēl lielāku patiku spētu sagādāt vienīgi pati sprieduma izpilde.

—   Bet ir jau pavēls, — viņš saka, — un milēdija var saaukstēties. Iesim iekšā, mīļā!

Kad viņi pagriežas pret priekštelpas durvīm, lēdija Dedloka pirmo reizi uzrunā misteru Talkinghornu:

—   Jūs man likāt nodot ziņu attiecībā uz kādu cilvēku, par kura rokrakstu es nejauši painteresējos. Tas ir tieši jūsu dabā — atcerēties tādu sīkumu; es pali jau biju to piemirsusi. Jūsu ziņa man atkal to atgādināja. Nevaru atcerēties, ko man tas īsti atsauca prātā, bet kaut kādas atmiņas noteikti radās.

—   Kaut kādas atmiņas radās? — atkārto misters Talkinghorns.

—   Ak, jā! — nevērīgi atbild milēdija. — Kaut kas, šķiet, uznira prātā. Un vai jūs patiesi papūlējāties sameklēt to cilvēku, kurš rakstījis šo… kā viņu sauca… zvēresta liecību?

—   Jā.

—   Cik savadi!

Viņi ieiet patumšā brokastu istabā, kas atrodas pirmajā stāvā un ko dienas laikā apgaismo divi dziļās nišās atkāpušies logi. Šobrīd jau iestājusies krēsla. Uguns met spožu atblāzmu uz sienas paneli un bālāku atspulgu loga stiklā, kur aiz liesmas saltā atstarojuma vējā trīs vēl saltāka ziemas ainava un pāri visam kāpj pelēka migla— vienīgā ceļabiedrene mākoņu gūzmai.

Milēdija dīki atlaižas lielajā krēslā pie kamīna, un sers Lesters iekārtojas otrā atzveltnes krēslā viņai iepretī. Tiesu vīrs stāv kamīna priekšā, ar izstieptas rokas delnu nožogodams seju no uguns. Viņš paskatās pāri rokai uz milēdiju.

—       Jā, — viņš saka, — es painteresējos par to cilvēku un atradu viņu. Un, kas ir pats dīvainākais, es atradu viņu…

—       Droši vien ne jau kaut kādu izcilo personu, — lēdija Dedloka garlaikotā balsī izmet.

—   Es atradu viņu mirušu.

—       Ak dievsl — izsaucas sers Lesters. Viņu nav tik daudz satriecis pats fakts, cik tas fakts, ka šis fakts ticis pieminēts.

—       Man parādīja viņa dzīvokli — nožēlojamu nabadzības mitekli —, un tur es atradu viņu mirušu.

—       Atvainojiet, mister Talkinghorn… — piezīmē sers Lesters. — Man šķiet, jo mazāk tiks runāts…

—       Es jūs lūdzu, ser Lester, ļaujiet man noklausīties līdz galam! — Tā ir milēdijas balss. — Šis stāsts ir kā radīts krēslas stundai. Cik briesmīgi! Un viņš bija miris?

Misters Talkinghorns vēlreiz apstiprina sacīto, palocīdams galvu. — Vai viņš pats sev pielicis roku…

—       Lai dievs žēlīgs! — iekliedzas sers Lesters. — Nē, nudien!

—       Ļaujiet man noklausīties līdz galaml — saka milēdija.

—   Kā vēlaties, mana mīļā. Bet man jāteic…

—   Nē, jums nav jāteic! Turpiniet, mister Talkinghorn!

Sers Lesters ir pietiekami galants, lai piekāptos, kaut

gan viņam joprojām šķiet, ka runas par šādām padibenēm augstākajās aprindās ir patiešām… patiešām…

—       Es gribēju teikt, — nesatricināmā mierā atsāk tiesu vīrs, — ka nevaru jums pasacīt, vai viņš ir pats sev pielicis roku vai nav. Tomēr man sevi jāpārlabo un jāsaka tā — viņš nenoliedzami miris pats no savas rokas, kaut arī nav iespējams skaidri pateikt, vai tas noticis ar nodomu vai nejaušā ceļā. Izmeklēšanas sēdē zvērinātie nosprieda, ka viņš noindējies nejauši.

—       Un kas par cilvēku bija šis pagrimušais radījums? — jautā milēdija.

—       Ļoti grūti pateikt, — atbild tiesu vīrs, pakratīdams galvu. — Viņš bija dzīvojis tik nožēlojamu dzīvi un tā

nolaidies — dzeltena seja, mežonīgi, melni mati un bārda —, ka es būtu noturējis viņu par zemāko no zemākajiem. Ārstam radās iespaids, ka viņš savulaik baudījis labāku dzīvi un izskatījies citāds.

—   Kā viņi sauca to paklīdušo vīru?

—   Viņi to sauca tā, kā viņš sauca pats sevi, bet viņa īsto vārdu nezināja neviens.

—   Pat neviens no tiem, kas viņu kopa?

—   Neviens viņu nekopa. Viņu atrada mirušu. Patiesību sakot, es biju tas, kas viņu atrada.

—   Un vairāk tur nebija nekāda pavediena?

—   Nekāda, — domīgi saka tiesu vīrs. — Tur bija gan viens vecs čemodāns, bet… Nē, dokumentu tur nebija.

Viņu parastajā izturēšanās veidā nav nekādu pārmaiņu, tikai ikvienu šīs īsās sarunas vārdu lēdija Dedloka un misters Talkinghorns izrunā, cieši skatīdamies viens otrā, bet varbūt tas ir gluži dabiski, kad pārrunājams tik neparasts temats. Sers Lesters visu laiku raugās ugunī ar tādu pašu sejas izteiksmi, kāda ir Dedlokam kāpņu galā. Stāstījuma gaitā viņš atkal mēģina cēli iebilst, teikdams, ka ir taču gluži skaidrs, ka nekādas milēdijas atmiņas nevar būt saistītas ar šo nabaga klaidoni (ja vien viņš nav kādā vēstulē lūdzies ubaga dāvanas), un viņš ļoti cerot, ka viņiem vairāk nekas nebūs jādzird par personu, kas tik tāla no milēdijas aprindām.

—   Tiešām, īsts šausmu stāsts, — nosaka milēdija, sakārtodama savus apmetņus un zvērādas, — bet cik interesanti reizēm tādus paklausīties! Esiet tik laipns, mister Talkinghorn, un atveriet man durvis!

Misters Talkinghorns to ar cieņu izdara un pietur durvis, kamēr milēdija iziet no istabas. Viņa paiet tiesu vīram cieši garām savā allaž gurdenajā gaitā un ar izaicinošu grāciju. Pie pusdienu galda viņi atkal sastopas, nākamajā dienā tāpat — un tā vēl daudzas dienas pēc kārtas. Lēdija Dedloka arvien ir tā pati gurdā dieviete, ko ielenc pielūdzēji un kas cieš mūžīgas garlaicības mokas, pat būdama savas svētnīcas vidū. Misters Talkinghorns arvien ir tas pats nerunīgais aristokrātisku noslēpumu glabātājs, kurš šeit šķiet tik dīvaini neiederīgs un tomēr tik pilntiesīgs, savējais. Viņi šķiet nepievēršam viens otram vairāk uzmanības kā jebkuri citi divi cilvēki, kas satikušies zem šī jumta. Bet, vai katrs no viņiem nemitīgi nes sevī aizdomas par kādu lielu noslēpumu otrā, vai katrs no viņiem ir bruņojies ar nemitīgu modrību, lai netaptu negaidot pārsteigts, un ko katrs būtu ar mieru dot, lai uzzinātu, cik daudz zina otrs, — tas viss pagaidām ir dziļi noslēpts viņu pašu sirdīs.

## XIII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Mēs daudzkārt apspriedāmies par to, kādu ceļu Ričardam vajadzētu izvēlēties, vispirms bez mistera Džāndisa, kā viņš tika lūdzis, un vēlāk ar viņu kopā, taču pagāja ilgs laiks, iekams mūsu sarunas deva kādu rezultātu. Ričards sacīja, ka esot gatavs uz visu. Kad misters Džāndiss izteica šaubas, vai viņa gados jau neesot par vēlu nodoties jūrniecībai, Ričards atbildēja, ka esot par to domājis un iespējams, ka tā esot tiesa. Kad misters Džāndiss viņam jautāja, ko viņš domājot par armiju, Ričards teica, ka arī par to viņš esot prātojis un ka tas nebūtu peļami. Kad misters Džāndiss skubināja viņu pašu tikt skaidrībā par to, vai vecā patikšana uz jūru ir parasta zēna gadu aizraušanās vai arī spēcīgs aicinājums, Ričards atbildēja — jā, viņš par to bieži esot centies tikt skaidrībā, taču nevarot atrast atbildi.

— Nevaru droši apgalvot, — misters Džāndiss man teica, — vai pie šīs rakstura nenoteiktības vainīgs tas neizprotamais neskaidrību un vilcināšanās jūklis, kurā viņš iemests jau kopš dzimšanas, bet, ka Lorda kanclera tiesa līdzās citiem saviem grēkiem ir kaut kādā mērā atbildīga arī par to, redzu pavisam skaidri. Tā viņā radījusi vai nostiprinājusi paradumu atlikt — un paļauties uz tādu, citādu vai vēl kaut kādu nejaušību, pat nezinot, kādu, — un mest pie malas visu, kas nav līdz galam atrisināts, kas ir nenoteikts un neskaidrs. Apkārtējie apstākļi var grozīt pat krietni vecāka un nosvērtāka cilvēka dabu. Nebūtu saprātīgi cerēt, ka zēna raksturs, kas veidošanās posmā pakļauts šādām ietekmēm, paliks pret tām neuzņēmīgs.

Es jutu, ka viņam taisnība, tomēr uzdrīkstos pieminēt, ko vēl šajā sakarā domāju: man bija žēl, ka Ričarda skološanās nav stājusies pretī šim ietekmēm vai veidojusi stingrāku viņa raksturu. Astoņus gadus viņš bija pavadījis slēgtā privātskolā un, cik sapratu, iemācījies apbrīnojami labi sacerēt dažāda veida vārsmas latiņu valodā. Taču nekad netiku dzirdējusi, ka jelkādam tolaik būtu rūpējis izzināt, kādas ir viņa dabiskās noslieces vai kādi trūkumi viņā mājo, un pielāgot jelkādas zināšanas viņam. Viņš bija pielāgots vārsmām un apguvis to radīšanas mākslu līdz tādai pilnībai, ka tad, ja viņš būtu palicis skolā līdz pilngadībai, man šķiet, viņš vairs spētu tikai sacerēt, sacerēt, sacerēt tās atkal un atkal no jauna — ja vien nepamanītos paplašināt savu izglītību, aizmirsdams, kā tās saceramas. Un, kaut gan es nešaubījos, ka šīs vārsmas ir ļoti skaistas, dara daudz laba un ļoti noder daudzās dzīves jomās, es tomēr šaubījos, vai Ričardam tik pamatīgas vārsmu mākslas pētīšanas vietā labāk nebūtu noderējis, ja kāds būtu papētījis viņu pašu.

Protams, manas zināšanas šai jomā bija ļoti trūcīgas, un es pat šobrīd nezinu, vai Senās Romas vai Grieķijas jaunie ļaudis arī sacerēja vārsmas tādā pašā daudzumā un vai jebkuras citas zemes jaunie ļaudis to vispār jebkad darījuši.

—   Man nav ne jausmas, par ko man drīzāk vajadzētu kļūt, — domīgi sacīja Ričards. — Skaidri es zinu vienīgi to, ka negribu kļūt par garīdznieku; tas ir pavisam droši.

—   Vai jums nav vēlēšanās iet mistera Kendža pēdās? — ierosināja misters Džāndiss.

—   To es nezinu, seri — atbildēja Ričards. — Man patīk braukt ar kuģi. Ierēdņu mācekļi diezgan daudz braukā pa ūdeņiem. Nav slikta profesija!

—  Varbūt par ārstu? — ieminējās misters Džāndiss.

—   Lūk, tas ir īstais ceļš, ser! — iesaucās Ričards.

Es šaubos, vai viņš kaut reizi bija to iedomājies agrāk.

—   Tas ir īstais ceļš, ser! — atkārtoja Ričards ar sevišķu pacilātību. — Beidzot viss ir skaidrs. Karaliskās Ārstu apvienības loceklis!

Viņš neļāvās sevi ar jokiem un smiekliem no tā atrunāt, kaut gan pats sirsnīgi jokoja un smējās līdzi. Viņš teica, ka esot izvēlējies profesiju un, jo vairāk par to domājot, jo drošāk zinot, ka viņa liktenis izlemts; dziedināšanas māksla, pēc viņa domām, esot augstāka par visām citām mākslām. Juzdama aizdomas, ka pie šī secinājuma viņš nonācis tikai tāpēc, ka viņam vienmēr trūcis gan iespēju pašam izpētīt savu piemērotību amatam, gan palīdzīgas rokas šai jomā, tāpēc viņš aizraujas ar visjaunāko domu un priecājas, ka ticis vaļā no nepieciešamības izlemt, es sev! prātoju, vai latiņu vārsmas vienmēr noved pie šāda rezultāta vai arī Ričards ir īpašs gadījums.

—   Zvēru pie debess! — ieaurojās misters Boitorns, kuru šis temats ļoti aizrāva, kaut gan to lieki sacīt, jo šis cilvēks neko nespēja darīt niecīgā mērā. — Man ir liels prieks dzirdēt, ka jauns cilvēks, kam ir dūša un spars, grib nodoties tik cildenam amatam! Jo vairāk spara ienāks šai laukā, jo labāk būs cilvēcei un jo ļaunāk tiem peļņas kārajiem pārraugiem un zemajiem blēžiem, kas ar jaunu prieku cenšas ierādīt šai izcilajai mākslai pasaulē neizdevīgu vietu. Ja ir kas zemisks un nicināms, — misters Boitorns sauca, — tad tā ir attieksme pret ārstiem uz kuģa, un es labprāt pārlauztu kājas — abas kājas — katram Jūrlietu padomes loceklim un, piedraudot ar katorgu, aizliegtu ikvienam kvalificētam ārstam tās ārstēt, ja šī sistēma netiktu pilnībā mainīta tuvāko četrdesmit astoņu stundu laikā!

—   Vai jūs nedotu viņiem nedēļu laika? — pavaicāja misters Džāndiss.

—   Nē! — kategoriski atsaucās misters Boitorns. — Ne aiz kādiem apsvērumiem! Četrdesmit astoņas stundas! Attiecībā uz korporācijām, draudzēm, apgabalu valdēm un tamlīdzīgām āmurgalvu apvienībām, kas salasās kopā, lai teiktu tādas runas, ka, zvēru pie debess, viņus derētu strādināt dzīvsudraba raktuvēs visu viņu nožēlojamās eksistences atlikušo daļu, ja vien tādējādi varētu apklusināt viņu atbaidošo angļu mēli un nejaut tai piesārņot valodu, kurā runā cilvēki zem saules, — attiecībā uz tiem neliešiem, kas nekrietni izmanto jaunu cilvēku dedzību zināšanu apguvē un pēc tam atlīdzina viņu nenovērtējamos pakalpojumus labāko dzīves gadu laikā, viņu ilgos mācību gadus un dārgo maksu par izglītību ar tik nožēlojamām algām, kādas nepieņemtu pat ierēdņi, es katram no viņiem apgrieztu sprandu un viņu galvaskausus izliktu apskatei Medicīnas muzejā, lai visi speciālisti tos var labi apskatīt un lai jaunākie šī aroda pārstāvji, tos izmērot, jau laikus konstatētu, cik biezi var kļūt galvaskausi!

Viņš nobeidza šo aizrautīgo vēstījumu, paraudzīdamies uz mums visiem ar jo sirsnīgu smaidu un negaidot nodārdinādams savu «ha, ha, ha!» tik daudz reižu, ka jebkurš cits jau sen būtu piepūlē paguris.

Tā kā Ričards joprojām apgalvoja, ka viņa izvēle esot galīga, arī pēc mistera Džāndisa ierosinātiem un atkārtotiem pārdomu periodiem, un joprojām tikpat nelokāmā tonī centās pārliecināt Adu un mani, ka tas esot «tieši tas, kas vajadzīgs», tika nolemts griezties pēc padoma pie mistera Kendža. Tāpēc kādu dienu misters Kendžs ieradās pie mums uz pusdienām, atlaidās savā krēslā, vairākkārt apgrozīja pirkstos pensneju, runāja skanīgā balsī un darīja tieši visu to pašu, ko es atcerējos viņu darām, kad biju vēl maza meitene.

—   AI — teica misters Kendžs. — Jā. Labil Ļoti labs amats, mister Džāndis, ļotī labs amats.

—   Mācību laiks un gatavošanās prasa ļoti cītīgu darbu, — piemetināja mans aizbildnis, pamezdams skatienu uz Ričardu.

—   Jā, bez šaubām, — piekrita misters Kendžs. — Ļoti cītīgu darbu.

—   Bet, ņemot vērā, ka to pašu vairāk vai mazāk prasa visas vērtīgās nodarbošanās, — sacīja misters Džāndiss, — tas nav nekāds īpašais apsvērums, ar ko citas izvēles gadījumā nebūtu jārēķinās.

—   Tiesa, — teica misters Kendžs. — Un misters Ričards Kārslons, kurš tik izcili ir apliecinājis savas spējas klasisko gudrību niansēs — ja var tā izteikties —, kuru sabiedrībā pagāja viņa jaunekļa gadi, un apguvis iemaņas, varbūt pat principus un pieredzi dzejas sacerēšanā tai valodā, kurā, kā mēdza sacīt (ja vien es nemaldos), par dzejnieku var tikai piedzimt, nevis kļūt, tagad neapšaubāmi izlietos šo bagātību tajā praktiski nozīmīgākajā darbības laukā, kuram nolems veltīt savus spēkus.

—  Varat būt pilnīgi droši, — Ričards noteica savā nepiespiestajā manierē, — ka es likšos tam klāt un darīšu, ko spēšu.

—   Ļoti labi, mister Džāndis! — sacīja misters Kendžs, rāmi palocīdams galvu. — Patiešām, kad nu misters Ričards mūs ir pārliecinājis, ka liksies tam klāt un darīs, ko spēs, — un viņš ar izjustiem, vienādiem galvas mājieniem pavadīja katru šo izteikumu, — es atļaujos piebilst, ka mums vajag tikai ievākt ziņas par to, kā vislabāk īstenot viņa ieceres. Padomāsim, vai nevarētu iekārtot misteru Ričardu pie kāda pietiekoši pazīstama speciālista. Vai jums šobrīd ir jau kāds padomā?

—   Laikam nav, Rič? — teica mans aizbildnis.

—   Nav gan, ser, — atbildēja Ričards.

—       Skaidrs! — piebilda misters Kendžs. — Tagad par pašu darbu. Vai šajā ziņā jums ir kādas īpašas vēlēšanās?

—   N-nē, — sacīja Ričards.

—   Skaidrs! — atkal piebilda misters Kendžs.

—   Man patiktu zināma dažādība, — teica Ričards, — es domāju — pēc iespējas plašāks darbības lauks.

—   Tas, bet šaubām, ir ļoti svarīgi, — atsaucās misters Kendžs. — Es domāju, ka to var viegli nokārtot, vai ne, mister Džāndis? Pirmkārt, mums tikai vajag sameklēt pieliekami atbilstošu speciālistu, un, tiklīdz mēs darīsim zināmu savu vēlēšanos — un, ja varu tā izteikties, mūsu atalgošanas iespējas —, vienīgās grūtības būs izraudzīties no visa kopējā skaita vienu īsto. Otrkārt, mums tikai vajag ievērot tās niecīgās formalitātes, ko dara nepieciešamas mūsu laiks un mūsu tiesas aizgādniecība. Drīz mēs — ja varu izteikties paša mistera Ričarda gaisīgajā manierē — liksimies tam klāt no visas sirds. Tā ir sagadījies, — misters Kendžs piemetināja ar mazliet sērīgu smaidiņu, — un grūti pateikt, vai tāda sagadīšanās prasa vai neprasa izskaidrojumu ārpus mūsu pašreizējo spēju robežām, — bet tā ir sagadījies, ka mans brālēns ir mediķu profesijas pārstāvis. Iespējams, ka jums viņš liksies piemērots un vēlēsies atsaukties uz jūsu priekšlikumu. Viņa vietā es varu runāt tikpat maz kā jūsējā, bet iespējams tas ir!

Tā kā te bija saskatāmas zināmas izredzes, tika norunāts, ka misters Kendžs sazināsies ar savu brālēnu. Un, tā kā misters Džāndiss jau agrāk bija piedāvājies aizvest mūs uz pāris nedēļām uz Londonu, nākamajā dienā mēs nolēmām, ka tuvākajā laikā posīsimies ceļā un tajā pašā reizē parūpēsimies arī par Ričardu.

Misters Boitorns aizbrauca no mums pēc nepilnas nedēļas, un mēs apmetāmies gaišā mājoklī Oksfordstrītas tuvumā, virs polsterētāja darbnīcas. Londona mums šķita liels brīnums, un mēs stundām ilgi staigājām apkārt, apskatīdami interesantākās vietas, kuru daudzums atšķirībā no mūsu spēkiem likās neizsīkstošs. Mēs apmeklējām arī ievērojamākos teātrus, kas mums sagādāja lielu prieku, un noskatījāmies visas lugas, ko bija vērts redzēt. So apstākli es pieminu tāpēc, ka tieši teātrī man atkal sākās neparedzētas neērtības, kuru cēlonis bija misters Gapijs.

Kādu vakaru es kopā ar Adu sēdēju ložas priekšējā rindā, bet Ričards bija iekārtojies savā iecienītajā vietā — tieši aiz Adas krēsla; piepeši, palūkodamās lejup parterā, es ieraudzīju misteru Gapiju ar gludi pieglaustajiem matiem un ciešanu izteiksmi sejā raugāmies augšup uz mani. Visu izrādes laiku es jutu, ka viņš nemaz neskatās uz aktieriem, bet nemitīgi lūkojas uz mani, turklāt ar rūpīgi iestudētu mokošu izmisuma un dziļas grūtsirdības izteiksmi sejā.

Sis vakars man bija gandrīz sabojāts, jo tāda izturēšanās šķita gauži mulsinoša un smieklīga. Bet kopš šīs reizes, lai kad mēs dotos uz izrādi, ik reizi es redzēju parterā sēžam misteru Gapiju ar allaž gludi pieglaustajiem matiem, rūpīgi nolocīto apkaklīti un gaudenu nevarību visā stāvā. Ja viņa tur nebija, kad mēs ienācām, un es jau sāku cerēt, ka viņš neatnāks, un atļāvu domām uz brīdi pievērsties skatuvei, neizbēgami sastapu viņa žēlabaino skatienu,''kad vismazāk to gaidīju, un kopš tā brīža varēju nešaubīties, ka tas no manis nenovērsīsies visu vakaru.

Es nudien nespēju izsacīt, cik neērti tas man lika justies. Ja viņš kaut reizi būtu atnācis ar spurainākiem matiem vai atstājis nenolocītu apkaklīti, arī tad stāvoklis nekļūtu daudz labāks, taču apziņa, ka viņa smieklīgais stāvs nepārtraukti raugās manī, turklāt vienmēr ar tik demonstratīvu bezcerību, radīja manī tādu sasprindzinājumu, ka man negribējās ne smieties par izrādes notikumiem, ne raudāt, ne kustēties, ne sarunāties. Šķiet, ka man nekas vairs nepadevās dabiski. Es nevarēju arī izbēgt no mistera Gapija skatiena, apsēžoties ložas aizmugurē, jo zināju, ka Ričards un Ada vēlas, lai es sēdētu viņiem blakām, un ka viņi nekad nevarētu tik brīvi un jautri sarunāties, ja manā vietā sēdētu cits. Tā nu es sēdēju, nezinādama, kurp skatīties — jo, lai kurp es skatītos, es zināju, ka mistera Gapija acis man seko, — un domādama par briesmīgajiem izdevumiem, kādus šis jaunais cilvēks sev uzkrāvis manis dēļ.

Brīžiem man likās, ka vajadzētu izstāstīt to visu misteram Džāndisam. Tad sāku baiļoties, ka jaunais cilvēks var zaudēt savu vietu un es būšu viņu izputinājusi. Brīžiem man gribējās to uzticēt Ričardam, taču mani baidīja iespēja, ka viņš metīsies misteram Gapijam virsū un nozilinās viņam acis. Brīžiem es domāju — varbūt dusmīgi paskatīšos uz viņu vai papurināšu galvu. Tad jutu, ka to nevaru izdarīt. Brīžiem domāju — varbūt vajadzētu aizrakstīt viņa mātei, taču nospriedu, ka uzsākt sarakstīšanos nozīmētu vēl vairāk sarežģīt apstākļus. Un

Irt Ik reizi es galu galā nācu pie slēdziena, ka nevaru darīt neko. Mistera Gapija neatlaidība izpaudās tik uzkrītoši, ka viņš parādījās ne vien_ katrā izrādē, kuru mēs apmeklējām, bet arī pūli, kad gājām no teātra ārā, un pat pamanījās uzrāpties mūsu karietes aizmugurē, kur es pavisam noteikti redzēju viņu reizes divas vai trīs pūlamies izgrozīties starp visādiem bīstamiem asumiem un smailēm. Kad nokļuvām mājās, viņš iekārtojās pie staba pretī mūsu namam. Tā kā polsterētāja māja, kurā dzīvojām, atradās divu ielu krustojumā un mana guļamistaba tieši pretī stabam, es, augšā uzgājusi, baidījos tuvoties logam, lai neieraudzītu viņu (kā tas gadījās kādā mēnesnīcas naktī) stāvam, atspiedušos pret stabu, un riskējam saaukstēties. Ja misters Gapijs, man par laimi, pa dienu nebūtu aizņemts darbā, man patiesi vairs nebūtu glābiņa no viņa.

Kamēr mēs šādi kavējām laiku izpriecās, kurās tik neikdienišķi piedalījās misters Gapijs, netika pamesta novārtā arī brauciena lietišķā puse, kas mūs bija atvedusi uz pilsētu. Mistera Kendža brālēns bija vīrs, vārdā misters Beiems Bedžers, kam piederēja laba prakse Celsijā un kas turklāt darbojās lielā valsts institūtā. Viņš labprāt bija ar mieru uzņemt Ričardu savā namā un vadīt viņa skološanos, un, tā kā šķita, ka šeit, zem mistera Bedžera jumta, tā varētu ritēt sekmīgi — turklāt misteram Bedžeram patika Ričards, un arī Ričards teica, ka viņam misters Bedžers «tīri labi patīkot», — tika noslēgta vienošanās, dabūta lorda kanclera atļauja un viss galīgi nokārtots.

Todien, kad tika noslēgta šī vienošanās starp Ričardu un misteru Bedžeru, mēs visi bijām uzaicināti pusdienot mistera Bedžera namā. Bija paredzama maltīte «tikai ģimenes lokā», kā mums vēstīja misis Bedžeras zīmīte, un mēs atnākuši nesastapām nevienu citu dāmu kā tikai pašu misis Bedžeru. Viesistabā ap viņu rindojās dažādi priekšmeti, kas lika noprast, ka viņa mazliet glezno, mazliet spēlē klavieres, mazliet spēlē ģitāru, mazliet spēlē arfu, mazliet dzied, mazliet izšuj, mazliet lasa, mazliet raksta dzeju un mazliet nodarbojas ar botāniku. Viņai varēja būt ap piecdesmit gadu, viņa bija meitenīgi ģērbusies un Izcēlās ar ļoti tīkamu sejas krāsu. Ja pie visiem viņas talantiem es vēl piebilstu, ka viņa mazliet krāsojās, es ar to negribu sacīt, ka tas viņai nāktu par ļaunu.

Pats misters Beiems Bedžers bija moža izskata kungs sārtu, spirgtu seju, paklusu balsf, baltiem zobiem, gaišiem matiem un izbrīna pilnām acīm; man šķiet, ka viņš bija dažus gadus jaunāks par misis Bedžeru. Viņš ļoti apjūsmoja savu sievu, bet pirmkārt un galvenokārt tā dīvainā iemesla dēļ (vismaz mums tas šķita dīvains), ka ir viņas trešais vīrs. Tikko mēs bijām apsēdušies, viņš triumfējoši paziņoja misteram Džāndisam:

—  Diez vai jūs varētu iedomāties, ka es esmu misis Bedžeras trešais vīrs!

—   Vai tiešām? — vaicāja misters Džāndiss.

— Trešais gan! — atkārtoja misters Bedžers. — Pēc misis Bedžeras izskata taču nevar domāt, ka viņai jau bijuši divi vīri, vai ne, mis Samersone?

—   Nepavisam, — es teicu.

—   Turklāt izcili vīri! — misters Bedžers ar lepnumu paziņoja. — Kapteinis Svosers no Karaliskās flotes, misis Bedžeras pirmais vīrs, bija patiešām ļoti ievērojams virsnieks. Un profesora Dingo, mana tiešā priekšteča, vārds ir pazīstams Eiropas mērogā.

Misis Bedžera, dzirdējusi viņa vārdus, pasmaidīja.

—   Jā, mīļā! — misters Bedžers atbildēja sievas smaidam. — Es stāstīju misteram Džāndisam un mis Samersonai, ka tev ir bijuši divi vīri — abi ļoti ievērojami cilvēki. Un viņi, tāpat kā gandrīz visi citi, atzina, ka tam ir ļoti grūti ticēt.

—  Man bija tikko divdesmit gadu, — teica misis Bedžera, — kad es apprecēju kapteini Svoseru no Karaliskās flotes. Es kopā ar viņu braukāju pa Vidusjūru; esmu itin pieredzējusi jūrasbraucēja. Mūsu kāzu divpadsmitajā gadskārtā es kļuvu par profesora Dingo sievu.

(— Viņš pazīstams Eiropas mērogā, — klusināti piezīmēja misters Bedžers.)

—   Un, kad precējāmies mēs ar misteru Bedžeru, — turpināja misis Bedžera, — mūsu kāzas arī notika tajā pašā gadadienā. Es biju iemīļojusi šo dienu.

—   Tā ka misis Bedžera ir trīs reizes izgājusi pie vīra — un divas reizes pie ļoti ievērojamiem cilvēkiem, — noteica misters Bedžers, kā izdarīdams kopsavilkumu, — un katru reizi tas noticis divdesmit pirmajā martā pulksten vienpadsmitos priekšpusdienā!

Mēs visi Izteicām savu apbrīnu.

—  Ja misters Bedžers nebūtu tik pieticīgs, — sacīja misters Džāndiss, — es atļautos izlabot viņu un teikt: trīs reizes pie trim ievērojamiem cilvēkiem.

—   Pateicos, mister Džāndis. Tieši to ari es viņam vienmēr sakul — piemetināja misis Bedžera.

—   Un, mana mīļā, — sacīja misters Bedžers, — ko savukārt tev vienmēr saku es? Ka, ne mazākā mērā nepārspīlējot vai nenoniecinot to sava aroda meistarības pakāpi, ko es, iespējams, esmu sasniedzis (un ko misteram Kārstonam būs pietiekami daudz iespēju novērtēt), es nejūtos tik vājš, nē, pareizāk sakot, — misters Bedžers teica, vērsdamies pie mums visiem, — tik nesaprātīgs, lai liktu savu reputāciju līdzās tādiem pirmklasīgiem vīriem kā kapteinis Svosers un profesors Dingo. Varbūt jums, mister Džāndis, — misters Beiems Bedžers turpināja, ievezdams mūs blakus viesistabā, — būs interesanti apskatīt šo kapteiņa Svosera portretu. Tas gleznots pēc viņa atgriešanās no Āfrikas garnizona, kur viņš tika pārcietis vietējo drudzi. Misis Bedžerai šķiet, ka viņš izskatās pārāk dzeltenīgs. Bet cik dižciltīgi galvas apveidi! Cik dižciltīgi apveidi!

—   Dižciltīgi apveidi! — mēs visi atbalsojām.

—   Skatoties uz to, — teica misters Bedžers, — es sev saku; «Lūk, tas ir cilvēks, ko es būtu gribējis redzēt dzīvē!» Tas spilgti pauž izcilības iezīmes, kas kapteinim Svoseram piemita sevišķā mērā. Tas otrā pusē ir profesors Dingo. Viņu es labi pazinu — nācu pie viņa pēdējās slimības laikā —, lieliski uztverta līdzība! Tur, virs klavierēm, tā ir misis Bedžera, tolaik misis Svosera. Virs dīvāna — misis Bedžera, tolaik misis Dingo. Misis Bedžera in esse man pieder oriģinālā, un kopiju nav.

Tika paziņots, ka pusdienas gatavas, un mēs nokāpām lejā. Cienasts bija ļoti izsmalcināts un skaisti pasniegts galdā. Taču mistera Bedžera domās joprojām valdīja kapteinis un profesors, un, tā kā mums ar Adu bija tas gods sēdēt viņam līdzās, mēs par šiem vīriem dabūjām dzirdēt pēc sirds patikas.

—   Ūdeni, mis Samersone? Atļaujiet! Lūdzu, tikai ne tajā glāzē! Atnesiet man profesora kausu, Džeims!

Adai ļoti patika kāds mākslīgu ziedu pušķis zem stikla kupola,

—   Apbrīnojami, cik labi tās saglabājas! — teica misters Bedžers. — Tās tika dāvātas misis Bedžerai, kad viņa braukāja pa Vidusjūru.

Viņš uzaicināja misteru Džāndisu iedzert glāzi sarkanvīna.

—   To sarkanvinu ne! — viņš teica. — Atvainojiet! Sis ir īpašs gadījums, un īpašā gadījumā es cienāju ar īpašu sarkanvīnu, kurš ir manos krājumos. (Džeims, atnesiet kapteiņa Svosera sarkanvīnu!) Mister Džāndis, šis ir vīns, ko kapteinis atveda uz Angliju pirms daudziem gadiem — kas zina, pirms cik! Jūs redzēsiet, cik tas neparasts! Mīļā, es ļoti priecātos, ja varētu iedzert šo vīnu kopā ar tevi. (Kapteiņa Svosera sarkanvīnu kundzei, Džeims!) Uz tavu veselību, mīļotā!

Pēc pusdienām, kad dāmas devās aipūsties, misis Bedžeras pirmais un otrais vīrs nāca mums līdzi. Misis Bedžera viesistabā sniedza mums sīku biogrāfisku pārskatu par kapteiņa Svosera dzīvi un nopelniem pirms stāšanās laulībā un vēl jo sīkāku izklāstu par viņu, sākot no tā brīža, kad viņš iemīlējās savā nākamajā sievā ballē uz «Kriplera» klāja, kur tika rīkotas svinības šī kuģa virsniekiem, kamēr tas stāvēja Plimutas ostā.

—   Vecais labais «Kriplers»! — izsaucās misis Bedžera, pakratīdama galvu. — Tas bija dižciltīgs kuģis! Uzposts, kārtīgs, vienmēr pilnā gatavībā, kā kapteinis Svosers mēdza atkārtot. Jums mani jāatvaino, ja es pa reizei pasaku kādu kuģinieku izteicienu; es savulaik biju īsta jūrasbraucēja. Kapteinis Svosers mīlēja šo kuģi manis dēļ. Kad tas vairs nebija derīgs ceļojumiem, viņš bieži sacīja — ja mēs būtu pietiekami bagāti, lai nopirktu tā veco korpusu, viņš liktu iegriezt uzrakstu tajos parādes klāja dēļos, kur mēs abi dejojām, un atzīmēt vietu, kur viņš krita (tā kapteinis Svosers mēdza teikt), no visām pusēm manu maršu apšaudīts. Tā viņš jūrnieku valodā dēvēja manas acis.

Misis Bedžera papurināja galvu, nopūtās un palūkojās spogulī.

—   No kapteiņa Svosera pie profesora Dingo — tā bija liela pārmaiņa, — viņa atsāka ar skumīgu smaidu. — Iesākumā es to izjutu ļoti asi. Pilnīgs apvērsums manā dzīvesveidā! Taču pakāpenisks pieradums kopā ar zinātni — jo sevišķi zinātne — palīdzēja man pielāgoties jaunajiem apstākļiem. Būdama profesora vienīgā biedrene viņa botāniskajās ekspedīcijās, es gandrīz aizmirsu, ka jebkad esmu braukusi pa jūru, un kļuvu itin skolota zinātnes laukā. Cik neparasti, ka profesors bija pilnīgs pretstats kapteinim Svoseram, un misters Bedžers nav ne drusciņas līdzīgs nevienam no viņiem!

Tālāk mēs klausījāmies stāstu par kapteiņa Svosera un profesora Dingo nāvi; pēc visa spriežot, abi bija cietuši no diezgan smagām kaitēm. Stāstījuma gaitā misis Bedžera darīja mums zināmu, ka neprātīgi mīlējusi viņa esot tikai vienu reizi un šīs versmīgās, nekad vairs savā pirmatnējā kvēlē neatsaucamās apmātības aplaimotais bijis kapteinis Svosers. Profesors patlaban lēni mira, visdrūmākās noskaņas pavadīts, un misis Bedžera atdarināja viņa runas veidu, kā viņš ar pūlēm sacījis: «Kur Lora? Lai Lora pasniedz man grauzdiņu un ūdeni!» — kad vīriešu ierašanās lika steigšus nogādāt viņu kapā.

Varu piebilst, ka tovakar, tāpat kā vairākas dienas pirms tam, es ievēroju, ka Ada un Ričards vairāk nekā jebkad tiecas viens pēc otra sabiedrības, un tas bija gluži dabiski, ievērojot, ka viņiem tik drīz lemts šķirties. Tāpēc es nejutos īpaši pārsteigta, kad vakarā, pārbraucot mājās un atgriežoties savās augšstāva istabās, redzēju, ka Ada ir klusāka nekā parasti, tomēr es nebiju gaidījusi, ka viņa kritīs man ap kaklu un, seju paslēpusi, sāks izkratīt sirdi.

—   Manu mī]o Ester! — Ada čukstēja. — Man tev jāpastāsta liels noslēpums!

Varens gan noslēpums, manu jaukumiņ, tik tiešām!

—   Kas tad, Ada?

—   Ai, Ester, tu nemūžam to neuzminētu!

—   Vai gribi, lai es mēģinu? — es teicu.

—   Ai, nē! Nevajag! Lūdzu, nē! — iesaucās Ada, ļoti iztrūkusies no šādas domas.

—   Interesanti, kāds tas varētu būt? — es teicu, izlikdamās prātojam.

—   Zini, — Ada nočukstēja, — tas attiecas uz… manu brālēnu Ričardu.

—   Paskat, kā! — es teicu, noskūpstīdama viņas gaišos matus, kas vienīgie nebija paslēpti. — Un kas tad ir ar viņu?

—   Ai, Ester, tu nemūžam to neuzminētu!

Bija tik patīkami turēt viņu tā paslēptu seju cieši sev klāt un zināt, ka viņa neraud aiz bēdām, bet prieka, lepnuma un cerību uzplūdā, tādēļ es vēl necentos iet viņai palīgā.

—   Viņš saka — es jau zinu, ka tas ir ļoti muļķīgi, jo mēs abi esam tik jauni, — bet viņš saka… — un viņa izplūda asarās, — ka viņš mani ļoti mīlot, Esteri

—   Vai patiesi? — es sacīju. — Kas to būtu domājis! Ak, manu vismīļo jaukumiņ, es tev to būtu varējusi pateikt jau pirms daudzām nedēļām!

Cik patīkami bija redzēt, ka Ada priecīgā pārsteigumā paceļ augšup pietvīkušo seju, apkrīt man ap kaklu un smejas, raud, sarkst un atkal smejas!

—   Ai, mana mīļā, — es teicu, — par kādu zostiņu gan tu mani uzskati! Tavs brālēns Ričards mīl tevi tik nepārprotami, cik vien iespējams, un jau kopš neatminamiem laikiem!

—   Un tu man neteici ne vārdal — iesaucās Ada, noskūpstīdama mani.

—   Nē, mīļā, — es sacīju. — Es gaidīju, kad tu pati man pateiksi.

—   Bet tagad es esmu pateikusi, un tu taču nedomā, ka tas ir slikti, vai ne? — lūdzās Ada. Ka slikti, viņa no manis būtu varējusi izvilināt tikai tad, ja es būtu pati cietsirdīgākā biedrene pasaulē. Gluži tāda es tomēr nebiju un bez kādas piepūles pasacīju «nē».

—   Tātad tagad, — es teicu, — es zinu visļaunāko.

—   Ak, tas vēl nav pats ļaunākais, Ester, mīļā! — izsaucās Ada, pieplakdama man ciešāk un atkal paslēpdama seju man pie krūtīm.

—   Nē? — es atjautāju. — Pat tas nav Jaunākais?

—   Nē, pat tas ne! — atrauca Ada, papurinādama galvu.

—   Nudien, tu taču negribēsi teikt, ka tu pati… — es iesāku it kā pa jokam.

Bet Ada, paceldama galvu un smaidīdama caur asarām, izdvesa; — Jā, jāl No visas sirds! No visas sirds, Esteri

Es smiedamās pastāstīju viņai, kāpēc arī tas man tikpat labi bijis zināms kā iepriekš teiktais. Mēs sēdējām kamīna priekšā, un kādu brīdi runāju es viena pati (kaut gan daudz man nebija, ko teikt), un Adu drīz vien pārņēma laimīgs miers.

—   Kā tev šķiet, vai mans brālēns Džons zina, Labo Gariņ?

—   Ja vien brālēns Džons nav gluži akls, mīlulīt, — es teicu, — tad, manuprāt, brālēnam Džonam tas jāzina tikpat labi kā mums ar tevi.

—   Mēs gribam ar viņu parunāt, pirms Ričards aizbrauc, — kautri sacīja Ada, — un mēs gribējām, lai tu dod mums kādu padomu un lai tu pati viņam visu pasaki.

Vai tev nebūtu iebildumu, ja Ričards ienāktu te, Labo Gariņ?

—   AI Tātad Ričards ir tepat ārpusē, mīļā?

—   Es skaidri nezinu, — atbildēja Ada biklā vienkāršībā, kas uzreiz būtu iekarojusi rnanu sirdi, ja vien tā nebūtu iekarota jau krietni agrāk, — bet man liekas, ka viņš gaida aiz durvīm.

Protams, tur viņš bija. Abi nolika pa krēslam man katrā pusē un iekārtoja mani pa vidu, un vispār izturējās tā, it kā būtu iemīlējušies manī, nevis viens otrā; viņi izturējās pret mani paļāvīgi, uzticīgi un ar lielu sirsnību. Kādu brītiņu abi steidzās nesakarīgi runāt un stāstīt — es viņus ne mirkli necentos apturēt, man tas viss pārāk labi patika —, un tad mēs pamazām sākām runāt par to, ka viņi abi ir ļoti jauni un ka jāļauj paiet vairākiem gadiem, iekams šī agrīnā mīlestība gūs nopietnāku pamatu, un ka tā nesīs laimi tikai tad, ja būs patiesa un ilgstoša un sēs viņos ciešu apņēmību pildīt savu pienākumu pret otru, pastāvību, gara spēku un neatlaidību, tieksmi vienmēr dzīvot otra labā. Jāl Ričards teica, ka darīšot, ko spēšot, Adas labā, un Ada teica, ka darīšot, ko spēšot, Ričarda labā, un viņi sauca mani dažnedažādos labsirdīgos un mīlināmos vārdos, un tā, sarunādamies un padomiem apmainīdamies, mēs nosēdējām pusi nakts. Beidzot, pirms šķīrāmies, es apsolīju nākamajā dienā parunāt ar brālēnu Džonu.

Tāpēc, kad nākamā diena bija pienākusi, es pēc brokastīm devos uz istabu, kas mums šajā pilsētas dzīvoklī aizstāja Rūcamistabu, un teicu, ka man uzticēts viņam kaut ko pastāstīt.

—   Nu, Mazā Večiņ, — viņš atsaucās, aizvērdams grāmatu, — ja jau jūs esat ļāvusi sev to uzticēt, tad nekā slikta tur nevar būt.

—   Ceru, ka ne, aizbildni, — es teicu. — Varu droši apgalvot, ka nekā slepena tur nav. Jo tas notika tikai vakar.

—   Tā? Un kas tad, Ester?

—   Aizbildni, — es teicu, — vai jūs atceraties to laimīgo vakaru, kad mēs pirmo reizi ieradāmies Saltajā Namā? Kad Ada dziedāja tur, pustumšajā istabā?

Man gribējās atsaukt viņam atmiņā to skatienu, ko viņš man toreiz tika veltījis. Ja vien es gauži nekļūdos, man tas laikam izdevās.

—  Tāpēc, ka … — es, mazliet vilcinādamās, teicu.

—  Jā, mīļā! — viņš atsaucās. — Nesteidzieties!

—   Tāpēc, — es atkārtoju, — ka Ada un Ričards ir iemīlējušies. Un viens otram to pateikuši.

—   Jau! — izsaucās mans aizbildnis, pavisam pārsteigts.

—   Jā, — es teicu, — un, taisnību sakot, aizbildni, es jau to gaidīju.

—   Ak tad tā gan!

Minūti vai divas viņš sēdēja, pārdomādams dzirdēto, un viņa allaž mainīgajā sejā kavējās smaids, skaists un sirsnības pilns; tad viņš palūdza mani darīt viņiem zināmu, ka gribot viņus redzēt. Kad viņi atnāca, viņš ar vienu roku savā tēvišķajā manierē apskāva Adu un pacilātā nopietnībā uzrunāja Ričardu.

—   Rič, — teica misters Džāndiss, — es priecājos, ka esmu iemantojis jūsu uzticēšanos. Es ceru to saglabāt. Kad es apcerēju attiecības mūsu četru starpā, kas manā dzīvē ienesušas tik daudz gaišuma un pildījušas to jaunām interesēm un priekiem, es, protams, apcerēju arī tālas nākotnes iespēju, ka jūs un jūsu skaistā māsīca (nemulstiet, Ada, nemulstiet, mīļā!) varētu sadomāt iet pa dzīvi kopā. Es redzēju un arī tagad redzu daudz iemeslu, kāpēc to varētu vēlēties. Bet tas bija domāts tālā nākotnē, Rič, tālā nākotnē!

—   Mēs ari skatāmies tālā nākotnē, ser, — atbildēja Ričards.

—   Tā! — noteica misters Džāndiss. — Tas ir saprātīgi. Tagad uzklausiet manas domas, mīļie! Es varētu jums teikt, ka jūs vēl paši neesat skaidrībā par sevi, ka var rasties tūkstošiem iemeslu, kas jūs atrautu vienu no otra, ka ir labi, ka šīs puķu vijas, ko esat sev apņēmuši, var tik viegli pārtrūkt, citādi tās varētu pārvērsties dzelzs važās. Bet es to nedarīšu. Šādas dzīves gudrības, uzdrīkstos teikt, jūs paši drīz apgūsiet, ja jums vispār būs lemts tās apgūt. Es pieņemu, ka pēc dažiem gadiem jūs viens otra sirdī būsiet tie paši, kas šodien. Viss, ko gribu jums teikt, pirms sāku runāt atbilstoši šim pieņēmumam, ir, lūk, kas: ja jūs tomēr mainītos — ja jūs atklātu, ka, vīrietis un sieviete būdami, esat viens otram kļuvuši drīzāk parasti brālēns un māsīca un nejūtaties vairs tā kā tolaik, kad bijāt zēns un meitene (neņemiet ļaunā, Rič, ka es jūs tā dēvēju), — nekautrējieties uzticēties man vēlreiz, jo tādā situācijā nebūtu nekā nedabiska un nedzirdēta. Es esmu tikai jūsu draugs un attāls radinieks. Man nav it nekādas varas pār jums. Taču es vēlos un ceru saglabāt jūsu uzticēšanos, ja vien pats nedarīšu nekā tāda,lai to sagrautu.

—   Es esmu gandrīz drošs, ser, — atteica Ričards, — ka varu runāt arī Adas vietā, sacīdams, ka jums ir ļoti liela vara pār mums — sirsnības radīta vara —, kas kļūst jo dienas jo lielāka.

—   Mīļais brālēn Džon, — sacīja Ada, noliekdama galvu uz viņa pleca, — mana tēva vieta nekad vairs nebūs tukša. Visa mīlestība un pienākuma apziņa, ko es būtu varējusi veltīt viņam, tagad pieder jums.

—   Nu, nul — teica misters Džāndiss. — Un tagad atgriezīsimies pie mūsu pieņēmuma. Tagad pacelsim skatienus augšup un ar cerībām paraudzīsimies tālajā nākotnē! Rič, pasaule ir jūsu priekšā, un diezgan droši var teikt: kā jūs dosities tajā, tā viņa jūs saņems. Paļaujieties vienīgi uz lielo Likteni un pats uz saviem spēkiem. Nekad nešķiriet tos vienu no otra kā tas senais vezumnieks.* Pastāvība mīlestībā ir uzteicama, taču tā nenozīmē neko un nav nekas bez pastāvības jebkurās pūlēs. Pat ja jūs būtu apveltīts ar visu dižo pagātnes un tagadnes vīru spējām, jūs neko nevarētu izdarīt labi, ja neķertos pie tā ar visnopietnāko apņēmību un nedarītu to no visas sirds. Ja jums tīk uzskatīt, ka jebkādi īsteni panākumi, vienalga, lielās vai sīkās lietās, jebkad bijuši vai ir, vai varētu būt laiku pa laikam vieglu roku no Fortūnas izvilināmi, tad atstājiet šo aplamo iedomu — vai arī atstājiet savu māsīcu Adu.

—   Es atstāšu iedomu, ser, — smaidīdams atbildēja Ričards, — ja vispār esmu to atnesis šurp (bet es ceru, ka neesmu), un bruģēšu ceļu pie māsīcas Adas uz cerību pilno nākotni!

—   Labi, — noteica misters Džāndiss. — Ja jūs nespētu darīt viņu laimīgu, kāpēc jums censties pēc viņas?

—   Es neparko nepieļautu, ka daru viņu nelaimīgu, nē, pat viņas mīlestība mani uz to nepiespiestu, — lepni atbildēja Ričards.

—   Labi teikts, — iesaucās misters Džāndiss, — tas ir labi teikts! Viņa paliks šeit, savās mājās, kopā ar mani. Mīliet viņu, Rič, savā darbīgajā dzīvē tikpat stipri kā še, mājās, kad viņu apciemosiet, un viss būs labi. Pretējā gadījumā labi nekad nebūs. Ar to es beidzu savu pamācību runu. Man šķiet, ka jums ar Adu derētu iziet pastaigāties.

Ada viņu rnaigi apskāva, un Ričards sirsnīgi paspieda viņa roku; tad abi izgāja no istabas, taču tūlīt atskatījās un paziņoja, ka gaidīšot mani.

Durvis bija atvērtas, un mēs abi pavadījām viņus ar skatienu, kamēr viņi izgāja saules pielietajā blakusistabā un pa pretējām durvīm atkal ārā. Ričards, galvu pieliecis un Adas delnu elkonī turēdams, kaut ko ļoti nopietni viņai stāstīja; viņa raudzījās augšup brālēna sejā, klausījās un, šķiet, neko citu sev apkārt neredzēja. Tik jauni, tik skaisti, tik daudzsološu cerību pilni viņi vieglā gaitā izgāja cauri saules gaismai, tāpat kā viņu laimīgās domas tobrīd varbūt ceļoja cauri nākamajiem gadiem un darīja tos visus spoži saulainus. Tā viņi ieslīdēja ēnā un pazuda skatienam. Tikai īss gaismas mirdzums bija darījis visu tik spožu. Viņiem izejot, istaba iegrima ēnā un sauli aizsedza mākoņi.

—   Vai man taisnība, Ester? — vaicāja mans aizbildnis, kad bijām palikuši divatā.

Viņš, kas ir tik labs un gudrs, jautā man, vai viņam taisnībai

—   Ričs no tā visa var iegūt to īpašību, kas viņam vajadzīga. Vajadzīga pašā pamatā šim raksturam, kam piemīt tik daudz labai — teica misters Džāndiss, pakratīdams galvu. — Adai es neteicu neko, Ester. Viņai draugs un padomdevējs ir allaž līdzās. — Un viņš maigi uzlika plaukstu man uz galvas.

Es nespēju noslēpt, ka jūtos mazliet aizkustināta, kaut gan visiem spēkiem pūlējos to neizrādīt.

—   Ko nu niekus! — viņš noteica. — Bet mums jādomā arī par to, lai mūsu Mazās Večiņas dzīve visa neaizrit tikai rūpēs par citiem vien.

—   Rūpēs? Miļo aizbildni, man šķiet, ka pasaulē nav laimīgāka cilvēka par mani!

—   Man arī tā šķiet, — viņš teica. — Bet kāds var atklāt to, ko nekad neatklās Estere pati, — ka Mazā Večiņa jāatceras vairāk par visiem citiem!

Savulaik piemirsu pieminēt, ka mūsu ģimenes pusdienās piedalījās vēl kāds cilvēks. Tā nebija dāma. Tas bija kāds kungs. Tas bija kungs ar melnīgsnēju sejas krāsu, jauns ārsts. Viņš bija diezgan noslēgts, taču man šķita, ka viņš ir ļoti gudrs un patīkams. Vismaz uz Adas jautājumu, vai man tā neliekoties, es atbildēju, ka liekas gan.

## XIV NODAĻA

Smalkais tonis.

Ričards aizbrauca no mums jau nākamajā vakarā, lai sāktu savu jauno darba dzīvi, un nodeva Adu manā gādībā, pauzdams lielu mīlestību pret viņu un lielu uzticēšanos pret mani. Aizkustinoši bija gan redzēt tobrīd, gan atcerēties tagad (zinot, ka man jāstāsta šis stāsts), cik uzmanīgi viņi bija pret mani pat šajā satraukumu pārpilnajā laikā. Es biju daļiņa no visiem viņu plāniem gan tagadnē, gan nākotnē. Tika norunāts, ka es rakstīšu Ričardam reizi nedēļā un uzticīgi ziņošu visu par Adu, kura rakstīs viņam ik pārdienas. Ričards savukārt personiski ziņos man visu par savu darbu un sekmēm; man vajadzēs novērtēt viņa apņēmību un neatlaidību, man vajadzēs būt par līgavas māsu viņa un Adas kāzās, man vajadzēs pēc tam dzīvot kopā ar viņiem, man vajadzēs glabāt visas viņu mājas atslēgas — vārdu sakot, mani gaidīja laimīga dzīve līdz mūža galam.

—   Un ja vēl šī prāva darītu mūs bagātus, Ester, — tu zini, ka iespējams tas ir! — teica Ričards, kā vainagodams visu sarunu.

Adas sejai pārslīdēja ēna.

—   Mana mīļā Ada, — sacīja Ričards, — kāpēc gan ne?

—   Labāk būtu, ja tā uzreiz pasludinātu mūs par nabadzīgiem, — atbildēja Ada.

—   O! Es nezinu gan, — teica Ričards, — bet uzreiz tā vienalga nepasludinās neko. Jau nezin cik gadu tā neko nav varējusi pasludināt.

—  Taisnība gan, — teica Ada.

—   Jā, bet, — Ričards turpināja, atbildēdams vairāk viņas skatienam nekā vārdiem, — jo ilgāk tā turpinās, mīļo māsīc, jo vairāk tuvojas nobeigumam — tādam vai citādam. Nu, vai tad tas nav loģiski?

—   Tev labāk zināms, Ričard. Taču es baidos — ja mēs uz to paļausimies, tā mūs darīs nelaimīgus.

—   Bet, mīļā Ada, mēs taču nedomājam uz to paļauties! — iesaucās Ričards. — Tik gudri jau nu mēs esam, lai uz to nepaļautos. Mēs tikai spriežam — ja tā darītu mūs bagātus, mums nebūtu īpašu iebildumu kļūt bagātiem. Tiesa, kā likums svinīgi noteicis, ir mūsu vecā, drūmā aizbildne, un mums jāuzskata, ka tas. ko tā mums dod (kad tā vispār kaut ko dod), ir mūsu tiesibas. Nav taču nekādas vajadzības karot pašam ar savām tiesībām

—   Nav gan, — teica Ada, — taču varbūt vēl labāk ir

tās aizmirst.

—   Nu labi! — atsaucās Ričards. — Tad aizmirsīsim arī! Mēs tās nododam aizmirstībai. Labais Gariņš rāda atzinīgu seju, un jautājums izlemts!

—   Labā Gariņa atzinīgā seja, — es teicu, paceldama galvu no kastes, kurā kravāju viņa grāmatas, — gan īsti nebija redzama, kad tu to teici, bet atzinīga tā ir un domā, ka tas ir pats labākais lēmums.

Tā nu Ričards paziņoja, ka šīm domām pielikts punkts, un tūdaļ pat bez jebkāda pamata sāka būvēt neskaitāmas gaisa pilis, pārspēdams pat Lielā Ķīnas mūra cēlājus. Viņš aizbrauca pacilātā noskaņojumā. Mēs ar Adu, apzinādamās, ka mums viņa ļoti pietrūks, sākām savu klusāko dzīves ritumu.

Pēc ierašanās Londonā mēs kopā ar misteru Džāndisu tikām apmeklējuši misis Dželibijas namu, taču mums nelaimējās sastapt viņu mājās. Izrādījās, ka viņa aizgājusi kaut kur uz tējas pēcpusdienu un paņēmusi līdzi arī mis Dželibiju. Sai tējas pēcpusdienā bija paredzama arī ievērojama runu teikšana un vēstuļu rakstīšana par nepārspējami svarīgo kafijas audzēšanu kopīgi ar iedzimtajiem Borribola-Gha kolonijā. Tas viss, bez šaubām, nozīmēja pietiekami cītīgu darbošanos ar spalvu un tinti, lai meitas piedalīšanos šai pasākumā nekādi nevarētu saukt par atpūtu.

Tā kā bija pienācis laiks, kad misis Dželibijai vajadzēja atgriezties, mēs atkal devāmies pie viņiem. Viņa bija atgriezusies pilsētā, taču mājās nebija sastopama — tūlīt pēc brokastīm bija aizbraukusi uz Mailendu kādā Borribolas vajadzībā, ko izteikusi biedrība ar nosaukumu Austrumu Londonas Labdarības apakšnodaļa. Tā kā es mūsu iepriekšējā apciemojumā netiku redzējusi Cicpstiņu (jo viņš nekur nebija atrodams, un ķēkša domāja, ka viņš, visdrīzākais, aizskrējis līdzi atkritumu vācēja ratiem), _es_ atkal pajautāju pēc viņa. Austeru vāki, no kā viņš būvēja māju, joprojām mētājās gaitenī, taču bērns nekur nebija manāms, un ķēkša teica, ka viņš laikam būšot «aizgājis pakaļ aitām». Kad mēs, mazliet pārsteigti, pārjautājām: — Aitām? — viņa teica — ak, jā, tirgus dienās viņš reizēm ejot tām pakaļ līdz pašai pilsētas nomalei un pārnākot mājās tādā skatā, ka lai dies' pasarg'l

Nākamajā rītā es un mans aizbildnis sēdējām pie loga, bet Ada cītīgi rakstīja — Ričardam, protams, — kad tika pieteikta mis Dželibija; tūdaļ pat viņa arī ienāca, vezdama pie rokas to pašu Ciepstiņu; viņa bija mēģinājusi piešķirt zēnam kaut cik pieklājīgāku izskatu, jo netīrumi no tā sejas un rokām bija aizslaucīti uz malām, mati saslapināti un pēc tam ar pirkstiem neganti saskrullēti. Viss, kas nabaga jaukajam bērnam bija mugurā, likās viņam vai nu par lielu, vai par mazu. Līdzās citām nesaderīgām dekorācijām viņam bija galvā bīskapa cepure un rokās mazbērnu cimdiņi. Zēna apavi izskatījās pēc mazāka izmēra laukstrādnieka zābakiem, un tajos bija ieautas kailas kājas, ko krustu šķērsu klāja tik daudz švīku un skrambu, ka tās atgādināja karti; virs kailajiem stilbiem rēgojās ļoti īsas, rūtainas bikšeles, kuru gali noslēdzās ar divām pilnīgi atšķirīgām kruzuļu apdarēm. Rūtainā svārciņa notrūkušās pogas acīmredzot bija aizstātas ar mistera Dželibija mēteļa pogām, jo tās bija misiņa, turklāt krietni par lielām. Dažādās apģērba vietās caurumi un plīsumi bija steigšus nosegti, izmantojot visdīvainākos šūšanas paņēmienus, un tādu pašu rokudarbu es sazīmēju arī mis Dželibijas apģērbā. Tomēr viņas āriene šobrīd bija ievērojami glītāka — un meitene izskatījās ļoti jauka. Viņa apzinājās, ka nabaga mazais Ciepstiņš arī pēc visām viņas pūlēm nav kļuvis daudz labāks, un tas bija izlasāms viņas skatienā, ko viņa vispirms veltīja mums, pēc tam viņam.

—   Ak vail — noteica mans aizbildnis. — Atkal jau pūš no austrumiem!

Mēs ar Adu sirsnīgi apsveicām ienācēju un iepazīstinājām viņu ar misteru Džāndisu; apsēzdamās viņa tam sacīja:

—   Mamma sūta sveicienus un cer, ka jūs viņu atvainosiet, jo viņa labo projekta novilkumus. Viņa taisās izdot piecus tūkstošus jaunu apkārtrakstu un cer, ka jums to būs interesanti uzzināt. Vienu no tiem es paņēmu līdzi. Sveicieni no mammas! — To teikdama, viņa ar diezgan īdzīgu izskatu padeva minēto misteram Džāndisam.

—   Paldies, — teica mans aizbildnis. — Esmu ļoti pateicīgs misis Džclibijai. Ak kungs! Ir nu gan šis vējš neciešams!

Mēs pievērsāmies Ciepstiņam — noņēmām garīdznieka cepuri, apjautājāmies, vai viņš mūs atceras. Sākumā Ciepstiņš slēpās aiz pacelta elkoņa, bet, ieraudzījis biskvlta kūku, kļuva pielaidīgāks un ļāva man paņemt sevi klēpī, kur rāmi sēdēja, čāpstinādams muti. Misters Džāndiss drīz aizgāja uz pagaidu Rūcamistabu, un mis Dželibija ar savu parasto skarbo tiešumu uzsāka sarunu,

—   Mums Teivisinnā iet tikpat slikti kā vienmēr, — viņa teica. — Man nav ne mirkļa mierīgas dzīves. Sīs Āfrika» runāsi Sliktāk vairs nebūtu pat tad, ja es pati piederētu pie šīs… kā viņu sauca? — brāļu iezemiešu cilts.

Es mēģināju teikt kādu mierinošu vārdu.

—   Ak, nevajag taču, mis Samersonel — mis Dželibija iesaucās. — Kaut gan es tikpat jums pateicos par laipno nodomu. Es zinu, kā mani izmanto, un tur mani nevien;» neapvārdos. Arī jūs neapvārdotu, ja jūs tā izmantotu. Ciepstiņ, ej paspēlē zem klavierēm «vilkus un mednie kus»I

—   Negribul — izgrūda Ciepstiņš.

—   Labi, labi, tu, nepateicīgais, nepaklausīgais, cietsirdīgais puika! — ar asarām acīs atteica mis Dželibija.

—  Es vairs nekad nepūlēšos tevi ģērbt.

—   Ja, jā, iešu, Kedij! — iesaucās Ciepstiņš, kurš patiesībā bija labs bērns; viņu tik ļoti aizkustināja māsas uztraukums, ka viņš tūlīt paklausīja.

—   Šķiet, sīkums vien ir, kas tur ko raudāt, — kā atvainodamās sacīja nabaga mis Dželibija, — bet es esmu pavisam pārguruši. Es gatavoju šos apkārtrakstus sūtīšanai līdz diviem naktī. Man tas viss tā riebj, ka tāpēc vien sāp galva — tā ka brīžiem vairs acu priekšā neko neredzu. Un paskatieties uz to nabaga nelaimīgo bērnu! Kur vēl redzēts tāds putnubiedēklis!

Ciepstiņš, kurš, par laimi, nespēja novērtēt sava Izskata trūkumus, sēdēja uz paklāja aiz vienas no klavieru kājām, rāmi lūkodamies no savas paslēptuves uz mums un tiesādams kūku.

—   Es aizsūtīju viņu uz otru istabas galu, — teica mis Dželibija, pievilkdama savu krēslu tuvāk mūsējiem,

—  tāpēc ka negribu, lai viņš dzird mūsu sarunu. Tie sīkie ir tik manīgil Es gribēju teikt, ka mums patiesībā iet sliktāk nekā jebkad. Papus drīz cietīs bankrotu, un tad. es ceru, mamma būs apmierināta. Par to varēs pateikties vienīgi viņai.

Mēs izteicām cerību, ka varbūt mistera Dželibija darījumi vēl nav tik bēdīgā stāvoklī.

—   Nav nozīmes cerēt, kaut gan tas ir laipni no jums, — atteica mis Dželibija, purinādama galvu. — Nupat vēl vakar no rīta papus man teica (un viņš ir briesmīgi nelaimīgs), ka šo vētru nevarēšot pārciest. Es ari brīnītos, ja varētu. Kad visi veikalnieki sūta mums uz māju, kādus draņķus vien grib, un kalpotāji ar tiem dara, ko grib, un man nav laika neko griezt par labu, pat ja es to mācētu, un mammai viss ir vienalga, es gribētu zināt, ka tad lai papus iztur to vētru. Es tikai varu teikt — ja es būtu papus, es ņemtu un aizbēgtu!

—   Mana mīļā! — es smaidot teicu. — Jūsu tēvs, bez šaubām, domā par savu ģimeni.

—   Ak, jā, par ģimeni, tas viss ir ļoti jauki, mis Samersone, — atbildēja mis Dželibija, — bet kads viņam mierinājums no šīs ģimenes? Šī ģimene ir tikai vekseļi, netīrumi, postaža, troksnis, kritieni pa kāpnēm, nekārtībā un nožēlojams juceklis. Piedrazātā māja no viena nedēļas gala līdz otram izskatās kā lielajā veļas dienā — tikai nekāda veļa netiek mazgāta!

Mis Dželibija piecirta kāju pie grīdas un noslaucīja acis.

—   Man, protams, papa ir ļoti žēl, — viņa teica, — un es esmu tik nikna uz mammu, ka nevaru ne izteikt! Bet es ar to netaisos samierināties, tas nu ir skaidrs. Es netaisos visu mūžu vergot un necietīšu, ka mani bildina tāds misters Kveils. Tā tikai vēl trūka — apprecēt filantropu! It kā man vēl nebūtu diezgan tā visa! — izgrūda mis Dželibija.

Jāatzīstas, ka arī es pati nevarēju apspiest dusmas uz misis Dželibiju, redzēdama un dzirdēdama šo nomākto meiteni un zinādama, cik daudz viņas vārdos rūgti dzēlīgas patiesības.

—  Ja mēs nebūtu tuvāk sadraudzējušās, kad jūs apmētāties pie mums, — turpināja mis Dželibija, — man būtu kauns šodien nākt šurp, jo es zinu, pēc kāda ērma es izskatos jūsu abu acīs. Bet tagad es nolēmu atnākt, jo sevišķi tāpēc, ka diez vai jūs satikšu, kad nākamreiz atbrauksiet uz Londonu.

Viņa pateica to ar tik zīmīgu uzsvaru, ka mēs ar Adu saskatījāmies, paredzēdamas turpinājumu.

—   Nē, — sacīja mis Dželibija, papurinādama galvu. — Droši vien nesatikšu! Es zinu, ka varu jums abām uzticēties. Esmu pārliecināta, ka jūs mani nenodosiet. Es esmu saderinājusies.

—   Nevienam mājās nezinot? — es jautāju.

—   Ak mīļais dievs, mis Samersone, — viņa atbildēja kā aizstāvēdamās, neapmierināti, taču bez dusmām, — nu kā tad citādi? Jūs taču zināt, kāda ir mamma, — un es negribu apbēdināt nabaga papu vēl vairāk, stāstīdama to viņam.

—   Bet vai tas viņu nepadarīs vēl nelaimīgāku, ja jūs apprecēsieties bez viņa ziņas un piekrišanas, mijā? — es vaicāju.

—   Nē, — mis Dželibija atmaigusi atbildēja. — Es ceru, ka ne. Es censtos, lai viņš jūtas pēc iespējas labāk un ērtāk, kad viņš atnāktu mani apciemot, un Ciepstiņš un citi bērni varētu pa kārtai nākt padzīvot pie manis, un tad būtu, kas par viņiem rūpējas.

Nabaga Kedijā mājoja ļoti daudz sirsnības. Visu to teikdama, viņa atmaiga arvien vairāk un tik bieži apraudājās, iztēlodamās šādu neparastu mājas ainu, ka Ciepstiņš savā alā zem klavierēm, žēluma pārņemts, apgūlās uz muguras un sāka skaļi vaimanāt. Tikai tad, kad es atnesu viņu, lai noskūpsta māsu, un atkal paņēmu klēpi, un parādīju, kā Kedija smejas (un viņa tiešām, bērnam par prieku, sāka jautri smieties), mums izdevās viņu nomierināt; un pat tad viņam ik pa brīdim vēl vajadzēja mūs pēc kārtas saņemt aiz zoda un ar rociņu pārbraukt katrai pār seju. Beidzot, redzēdamas, ka klavieres neatbilst viņa noskaņojumam, mēs nosēdinājām bērnu uz krēsla pie loga, kur viņš varēja skatīties ārā, un mis Dželibija, turēdama viņu aiz vienas kājas, turpināja izkratīt sirdi.

—   Tas sākās ar jūsu ierašanos mūsu mājā, — viņa teica.

Protams, mēs vaicājām — kā?

—   Es jutu, ka esmu tik lempīga, — viņa atbildēja, — ka par katru cenu apņēmos vērst kaut ko par labu un nolēmu iemācīties dejot. Es pateicu mammai, ka man kauns pašai no sevis un ka man jāmācās dejot. Mamma paskatījās uz mani ar savu neciešamo skatienu, tā, it kā manis vispār tur nebūtu, bet es biju cieši apņēmusies iemācīties dejot un aizgāju uz mistera Tērvidropa skolu Ņūmenstrītā.

—   Un vai tur, mana mīļā … — es iesāku.

—   Jā, tur, — teica Kedija, — un es esmu saderinājusies ar misteru Tērvidropu. Tur ir divi misteri Tērvidropi, tēvs un dēls. Mans misters Tērvidrops, protams, ir dēls. Man tikai gribētos, kaut es būtu labāk audzināta un varētu kļūt viņam labāka sieva, jo viņš man ir ļoti mīļš.

—   Jāatzīstas, ka man ļoti skumīgi to visu dzirdēt, — es teicu.

—   Nesaprotu gan, kāpēc tā, — viņa mazliet nervozi atmeta, — bet, tā vai citādi, es esmu saderinājusies ar misteru Tērvidropu un viņš man ir ļoti pieķēries. Pagaidām tas vēl noslēpums pat no viņa puses, jo vecais misters Tērvidrops saņem no skolas savu daļu ienākumu uri tāda pēkšņa ziņa var salauzt viņa sirdi vai arī citādi viņu pārlieku satricināt, ja to pateiktu bez sagatavošanas. Vecais misters Tērvidrops ir ļoti smalks kungs — ļoti skolots.

—  Vai viņa sieva zina? — jautāja Ada.

—   Vai vecā mistera Tērvidropa sieva, mis Klēra? — atjautāja mis Dželibija, ieplezdama acis. — Tādas nemaz nav. Viņš ir atraitnis.

Mūs pārtrauca Ciepstiņš, jo māsa katrā lielākā satraukuma brīdī neapzināti raustīja viņa kāju kā zvana auklu — un tas bērnu tā nomocīja, ka viņš izpauda savas ciešanas gauži žēlabainā balsī. Tā kā viņš meklēja līdzjūtību pie manis un es biju tikai klausītāja, es pārsēdos tā, lai varētu turēt viņu pati. Mis Dželibija turpināja, ar skūpstu izlūgusies Ciepstiņam piedošanu un paskaidrojusi, ka tas gadījies netīšām.

—   Tāds, redzat, ir stāvoklis, — Kedija teica. — Ja es kādreiz arī pārmetu sev, es tomēr uzskatu, ka tā ir mammas vaina. Mēs apprecēsimies, līdzko varēsim, un tad es aiziešu pie papa uz kantori un mammai aizrakstīšu vēstuli. Mammu tas daudz neuztrauks: viņai es esmu ne vairāk kā papīrs un tinte. Vislielākais mierinājums, — Kedija iešņukstēdamās piebilda, — ir tas, ka pēc apprecēšanās man nekad vairs nebūs jādzird par Āfriku. Jaunais misters Tērvidrops arī to ienīst — manis dēļ —, un, ja vecais misters Tērvidrops vispār zina, ka pasaulē ir tāda vieta, tad tas ir viss, ko var gaidīt no viņa puses.

—   Viņš laikam bija tas ļoti smalkais, skolotais kungs? — es sacīju.

—   Viņš patiešām ir ļoti smalks un skolots, — apstiprināja Kedija. — Viņš gandrīz visur ir pazīstams ar savu smalko toni.

—  Vai viņš pasniedz stundas? — jautāja Ada.

—   Nē, nekādas īpašas stundas viņš nepasniedz, — atbildēja Kedija. — Bet viņa iznesība ir vienreizēja.

Tālāk Kedija pēc zināmas stomīšanās un drusku negribīgi pastāstīja, ka gribot, lai mēs zinātu vēl kaut ko; viņai esot tāda sajūta, ka mums tas jāzina, un viņa cerot, ka tas mūs neaizvainošot. Viņa esot nodibinājusi tuvāku pazīšanos ar mis Flaitu, mazo, plānprātīgo sieviņu, un bieži ejot turp agri no rīta, lai pirms brokastīm īsu brīdi tiktos ar savu iemī|oto — tikai īsu brīdi. — Es eju turp arī citkārt, — teica Kedija, — bet Princis tad nenāk. Jauno misteru Tērvidropu sauc Princis; man šis vārds nepatīk — tāds kā sunim —, bet viņš jau to neizvēlējās. Vecais misters Tērvidrops nokristīja viņu par Princi par godu princim reģentam*. Vecais misters Tērvidrops dievināja princi reģentu viņa smalkā toņa dēļ. Es ceru, ka jūs nesāksiet slikti domāt par mani, tāpēc ka esam uzsākuši šīs satikšanās pie mis Flaitas, kur pirmo reizi es biju kopā ar jums; man šī nabadzīte patīk pati par sevi, un man šķiet, ka arī es viņai patīku. Ja jūs redzētu jauno misteru Tērvidropu, es nešaubos, ka jums rastos labs iespaids par viņu vai vismaz, es ceru, jūs nespētu nodomāt par viņu neko Jaunu. Es arī tagad eju uz deju stundu. Es jau nevaru lūgt, lai jūs nākat man līdzi, mis Samersone, bet, ja jūs to vēlētos, — Kedija visu laiku runāja ļoti nopietni un drebošā balsī, — es ļoti priecātos, ļoti priecātos.

Bija sagadījies tā, ka tieši todien mēs ar misteru Džāndisu bijām norunājuši aiziet pie mis Flaitas. Mēs bijām izstāstījuši viņam par mūsu pirmo apciemojumu, un mūsu stāsts bija viņu ieinteresējis, taču kaut kas arvien bija aizkavējis mūs aiziet pie viņas vēlreiz. Tā kā es cerēju, ka man varbūt izdotos pietiekami ietekmēt mis Dželibiju, lai atturētu viņu no pārsteidzīga soja, ja es pieņemtu nabaga meitenes uzticēšanos, ko viņa tik Joti gribēja man dāvāt, es ierosināju, ka mēs ar viņu un Ciepstiņu varētu kopā doties uz deju skolu un vēlāk tikties ar manu aizbildni un Adu pie mis Flaitas, kuras uzvārdu es tagad dzirdēju pirmo reizi. Tika norunāts, ka mis Dželibijai kopā ar Ciepstiņu pēc tam jānāk atpakaļ pie mums uz pusdienām. Kad pēdējam ierosinājumam abi bija priecīgi piekrituši, mēs ar dažu saspraužu, matu sukas, ziepju un ūdens palīdzību drusku uzposām Ciepstiņu un devāmies Ņūmenstrītas virzienā, kas bija pavisam netālu no šejienes.

Mistera Tērvidropa skola bija iekārtota diezgan patumšā ēkā velvētas ejas stūrī, un visos kāpņu logos lepojās krūšutēli. Cik varēju spriest no plāksnītēm pie durvīm, šajā pašā ēkā savas darbnīcas bija iekārtojuši arī zīmēšanas skolotājs, ogļu tirgonis (oglēm gan te, protams, nebija vietas) un litogrāfijas mākslinieks. Uz plāksnītes, kas gan lieluma, gan novietojuma ziņā pārspēja citas, es izlasīju uzrakstu: «Misters Tērvidrops». Durvis bija vajā, priekštelpu aizpildīja flīģelis, arfa un vairāki citi instrumenti futrāļos; visi izskatījās kā promnešanai salikti un dienas gaismā atstāja diezgan uzkrītošu iespaidu. Mis Dželibija man paskaidroja, ka skolas telpas iepriekšējā dienā bijušas izīrētas koncertam.

Mēs devāmies augšup pa kāpnēm — māja šķita savulaik bijusi ļoti skaista, kad kādam rūpēja to uzturēt tīru un uzpostu un nevienam nenāca prātā cauru dienu tajā smēķēt, — un iegājām mistera Tērvidropa skolas zālē, kura bija izveidota ēkas aizmugures ārējā piebūvē, virs staļļiem, un kuru apgaismoja jumta logs. Tā bija gandrīz tukša telpa, kam stūros atsaucās atbalsis un kas oda pēc staļļa; gar sienām stiepās niedru soliņi, un pašas sienas vienādos atstatumos bija izrotātas liru gleznojumiem un nelieliem kristāla žuburiem ar svecēm, kuru vecmodīgie piekariņi šķita pa daļai nobiruši kā rudenī koku lapas. Te bija sapulcējušās vairākas jaunas skolnieces vecumā no trīspadsmit četrpadsmit gadiem līdz divdesmit diviem vai trim; es lūkojos pēc deju skolotāja, un tad Kedija, sažņaugdama man roku, nobēra iepazīstināšanas ceremonijas vārdus: — Mis Samersone — misters Princis Tērvidrops!

Es paklanījos nelielam, zilacainam gaišmatim ar jauneklīgu ārieni un linu krāsas matiem, kas vidū bija pāršķirti ar celiņu un galos cirtojās visapkārt galvai. Zem kreisā elkoņa viņš turēja nelielu vijoli un tai pašā rokā tās mazo lociņu. Viņa deju kurpītes bija jo sevišķi maziņas, un viņam kopumā piemita tāds kā panaivs sievišķīgums, kas manī ne vien izraisīja simpātijas, bet atstāja arī gluži savdabīgu iespaidu: man radās pārliecība, ka viņš ir līdzīgs savai mātei un ka viņa māte nav baudījusi labu apiešanos un gādību.

—   Es ļoti priecājos iepazīties ar mis Dželibijas draudzeni, — viņš teica, zemu paklanīdamies pret mani. — Es jau sāku baiļoties, — viņš bikli un maigi piebilda, — ka tnis Dželibija nemaz neatnāks, jo ir jau pāri parastajam laikam.

—       Tā biju es, kas viņu aizkavēja, tāpēc ļoti lūdzu jūs par šo novēlošanos vainot mani un pieņemt manu atvainošanos, ser, — es teicu.

—   Ak dievs! — viņš noteica.

—   Un lūdzami, — es piebildu, — neļaujiet man vēl ilgāk būt par kavēšanās cēloni.

Ar šo atvainošanos es atgāju malā un apsēdos starp Ciepstiņu (kurš, pieradis pie šīs kārtības, jau bija ierāpies stūra sēdeklī) un kādu vecu dāmu ar bargu sejas izteiksmi, kurai te skolojās divas māsasmeitas un kura izskatījās ļoti sašutusi par Ciepstiņa zābakiem. Tad Princis Tērvidrops aizskāra savas mazās vijolītes stīgas — un jaunās dāmas sagatavojās dejai. Tieši tobrīd pa sānu durvīm ieslīdēja vecais misters Tērvidrops visā sava smalkā toņa spožumā.

Viņš bija pavecs, resns kungs ar mākslīgu sejas krāsu, mākslīgiem zobiem, mākslīgām ūsām un parūku. Viņam bija zvērādas apkakle; svārkus krūšu daļā izspīlēja polsteri, un, lai aina būtu pilnīga, vēl tikai vajadzētu priekšā piespraust zvaigzni vai uzlikt platu, zilu lenti. Viņš bija apžņaudzies un piepūties, sajozies un saposies, cik vien tas cilvēkam iespējams. Ap kaklu viņam bija tik cieši savilkts nēzdogs, ka acis šķita izspiedušās no redzokļiem, bet zods un pat ausis tik dziļi iegrimušas lakata krokās, ka likās — ja to piepeši atlaistu vaļā, viņš neglābjami saļimtu. Padusē viņš turēja ļoti lielu un smagu cilindru ar sašaurinājumu lejasdaļā un rokā bija saņēmis baltus pirkstaiņus, ar kuriem cēli plikšķināja pa to, balstīdams svaru uz vienas kājas; augstu izslietie pleci un noapaļotie elkoņi pauda tādu noslīpētu eleganci, kam līdzīgu vairs pasaulē neatrast. Viņam bija spieķis, viņam bija monoklis, viņam bija tabakdoze, viņam bija gredzeni, viņam bija manšetes, viņam bija viss, izņemot vienīgi dabiskumu; viņš nebija līdzīgs jauneklim, viņš nebija līdzīgs sirmgalvim, viņš nebija līdzīgs nekam citam pasaulē — viņš viscaur bija viens vienīgs smalkā toņa parauginodelis.

—   Tēv! Mums ir viesis. Mis Dželibijas draudzene, mis Samersone.

—   Jūtos pagodināts, mis Samersone, — teica misters Tērvidrops. Kad viņa stīvais stāvs palocījās pret mani, man gandrīz šķita, ka redzu viņa acu baltumus savelkamies krokās.

—       Mans tēvs ir izcila persona, — viņa dēls, pagriezies pret mani, sacīja ar aizkustinošu ticību balsī. — Manu tēvu visi apbrīno.

—   Turpini, Princi! Turpini! — teica misters Tērvidrops, nostājies ar muguru pret kamīnu un tēvišķi pamādams ar cimdiem. — Turpini, dēls!

Pēc šīs pavēles vai varbūt pēc šīs laipnās at|aujas stunda turpinājās. Princis Tērvidrops brīžiem spēlēja vijoli, pats dejodams, brīžiem spēlēja klavieres, stāvēdams kājās, brīžiem dungoja melodiju, cik nu elpas vēl bija spējis aiztaupīt, un tai pašā laikā laboja kādas audzēknes stāju vai soli, visu laiku cītīgi kustējās līdzi visneprasmīgākās dejotājas katram solim un auguma kustībai un nepicrima ne uz mirkli. Viņa izcilais tēvs nedarīja neko, tikai stāvēja pie kamīna kā smalkā toņa paraugs.

—   Viņš nekad neko citu nedara, — teica vecā dāma ar bargo sejas izteiksmi. — Vai varat iedomāties, ka uz durvju plāksnītes tomēr stāv viņa vārds?

—   Bet viņa dēlam jau vārds ir tāds pats, — es sacīju.

—   Savam dēlam viņš vispār atņemtu jebkādu vārdu, ja vien varētu, — atteica vecā dāma. — Paskatieties, kā šis dēls ir ģērbies! — Ģērbies viņš tiešām bija ļoti pieticīgi, drēbes izskatījās nonēsātas un gandrīz vai noplukušas. — Bet tēvam, redz, jābūt uzcirstam un uzpostam, — vecā dāma piebilda, — smalkā toņa dēļ. Es viņam labprāt parādītu toni! Ar prieku izmestu ārā bez kāda toņa un smalkuma!

Mani urdīja ziņkāre uzzināt kaut ko vairāk par šo cilvēku. Es pajautāju: — Varbūt viņš tagad pasniedz smalkā toņa stundas?

—   Tagad! — strupi izmeta vecā dāma. — Nekad viņš nav to darījis!

Pēc neliela pārdomu brīža es ieminējos — varbūt šī kunga stiprā puse bijusi paukošana?

—   Neticu, ka viņš vispār rapieri prot turēt, kundze, — atteica vecā dāma.

Es paskatījos viņā ar pārsteigumu un ziņkāri. Jo ilgāk vecā dāma runāja par smalkā toņa meistaru, jo vairāk iekarsa pret viņu un pastāstīja man dažas epizodes no viņa karjeras, un vēl piedevām skaidri lika noprast, ka tās ir ļoti maigi atainotas.

Viņš bija apprecējis sīciņu padevīga rakstura deju skolotāju ar puslīdz pieklājīgu klientūru (turklāt pats visu mūžu nebija darījis nekā cita kā tikai smalki uzvedies) un nostrādinājis viņu līdz nāvei vai, labākajā gadījumā, (āvis viņai pašai nostrādāties līdz nāvei, lai pats varētu segt visus tos izdevumus, kas katrā ziņā nepieciešami viņa stāvoklim. Gan tādēj, lai varētu demonstrēt savu smalko toni augstākajā līmenī, gan tādēļ, lai allaž acu priekšā būtu labākie paraugi, viņš uzskatījis par nepieciešamu uzturēties visās lepnākajās publiskajās kūrvietās, izrādīt sevi Braitonā un citur spožāko sezonu laikā un dzīvot dīku dzīvi ar vislepnākajām drēbēm mugurā. Lai sagādātu viņam šādu iespēju, sīciņā, mīlošā deju skolotāja bija strādājusi vaiga sviedros un strādātu vaiga sviedros vēl līdz šai baltai dienai, ja būtu pieticis spēka. Pats galvenais stāstā bija tas, ka, par spīti šī cilvēka nepārspējamam egoismam, sieva, viņa smalkā toņa apmāta, bija ticējusi viņam līdz pēdējam brīdim un, jau nāves gultā gulēdama, visaizkustinošākajos vārdos uzticējusi rūpes par viņu savam dēlam, iedvesdama tam pārliecību, ka viņš ir mūžīgs parādnieks tēva priekšā un var uzlūkot tēvu tikai ar visdzi|āko lepnumu un godbijību. Dēls, kas bija mantojis savas mātes lielo ticību un allaž redzējis smalkā toņa paraugu sev acu priekšā, bija dzīvojis un uzaudzis tādā pašā pārliecībā un tagad, trīsdesmit gadu vecumā, strādāja tēva labā divpadsmit stundas dienā un ar godbijīgu apbrīnu raudzījās augšup uz savā prātā iedomāto virsotni.

— Un to nepārspējamo uzpūtībul — noteica mana sarunu biedre, nikni papurinādama galvu, un mēmā sašutumā noraudzījās, kā vecais misters Tērvidrops velk rokās pirkstaiņus, protams, pat nenojauzdams, kādus cildinājumus viņa tam izsaka. — Viņš tak no tiesas tic, ka ir īsts aristokrāts! Un tik žēlīgi izturas pret savu dēlu, ko pamanījies maldināt kā nabaga aklo, ka viņu varētu noturēt par gādīga tēva labāko paraugu. Ak, — un vecā dāma dusmu uzbangojumā pagriezās pret viņu, — es tev varētu acis izskrāpēt!

Es pret pašas gribu jutos uzjautrināta, kaut gan uzklausīju veco dāmu ar patiesu ieinteresētību. Grūti bija apšaubīt viņas vārdu patiesīgumu, redzot tēvu un dēlu acu priekšā. Ko es būtu domājusi par vecās dāmas stāstījumu, neredzējusi viņus, to šobrīd vairs nevaru pateikt. Sai kopējā ainā viss bija tik savstarpēji saderīgs, ka pārliecība radās pati no sevis.

Manas acis joprojām klīda no jaunā Tērvidropa, kas tik aizrautīgi strādāja, pie vecā Tērvidropa, kas tik skaisti demonstrēja savu smalkumu, kad vecais kungs viegli dējīgā solī pienāca man klāt un uzsāka sarunu.

Vispirms viņš man apvaicājās, vai es vairojot Londonas krāšņumu un izcilību ar savu uzturēšanos tajā. Neuzskatīju par vajadzīgu atbildēt tieši, jo pārāk labi zināju, ka to nu es nekādi nedaru, un vienkārši pateicu viņam, kur es dzīvoju.

—   Tik piemīlīga un apdāvināta lēdija, — viņš teica, noskūpstīdams savu labās rokas pirkstaini un pēc tam izstiepdams to pret audzēknēm, — spēs iecietīgi raudzīties uz nepilnībām šajās sienās. Mēs darām visu, lai iegūtu slīpējumu, slīpējumu, slīpējumu!

Viņš apsēdās man blakām; izskatījās, ka viņš par katru cenu cenšas novietoties tādā pozā, kādā viņa žilbinošais paraugs portretā sēž uz dīvāna.* Un patiesi viņš izskatījās tam varen līdzīgs.

—   Slīpējumu, slīpējumu, slīpējumu! — viņš atkārtoja, paņemdams šķipsniņu tabakas un cēli plivinādams pirkstus. — Un tomēr mēs neesam — ja drīkstu tā izteikties būtnei, kam tādu grāciju piešķīrusi daba un māksla, — tam sekoja rumpja palocīšanās, kas, šķiet, neizbēgami izraisīja uzacu savilkšanos augšup un acu aizdarīšanos, — smalkā toņa ziņā mēs vairs neesam tie, kas bijām.

—   Vai tad ne, ser? — es jautāju.

—   Mēs esam pagrimuši, — viņš atbildēja, pašūpodams galvu; kravates dēļ tas bija iespējams tikai ļoti niecīgās robežās. — Vienlīdzības ideju laikmets nav labvēlīgs smalkajam tonim. Tas veicina vulgaritāti. Varbūt es spriežu tendenciozi. Varbūt man nepieklātos atgādināt, ka mani nu jau vairākus gadus dēvē par Džentlmeni Tērvidropu, vai ari stāstīt, kā mani pagodināja viņa karaliskā augstība princis reģents, izbraukdams no Braitonas Paviljona (šīs izcilās celtnes), kad es noņēmu cepuri viņa priekšā: «Kas viņš tāds ir? Pie velna, kas viņš ir? Kāpēc es viņu nepazīstu? Kāpēc viņš nesaņem trīsdesmit tūkstošus gadā?» Bet tās ir tikai necilas anekdotes — kopīgs īpašums, jaunkundz, ko augstākās aprindas joprojām mēdz palaikam atcerēties,

—   Patiesi? — es vaicāju.

Viņš atbildēja ar to pašu polsterētā rumpja palocīšanos. — Aprindas, kur mums vēl saglabājies tas, kas atlicis nosmalkā toņa. Anglija, — viņš piebilda, — ak vai, mana tēvzeme! — ir gauži pagrimusi un grimst ar katru dienu dziļāk. Maz tajā vairs atlicis džentlmeņu. Mūsu ir maz. Es neredzu mums vairs sekotāju — tikai audēju rasi.

—   Var cerēt, ka džentlmeņu rase turpināsies šeit, — ei teicu,

—   Jūs esat joti laipna, — viņš pasmaidīja, un polste retais rumpis atkal palocījās pret mani. — Jus man glaimojat. Bet nē, ak, nē! Man nav izdevies iemūžināt šo mākslu savā nabaga zēnā. Lai debess man piedod, j3 uzdrīkstos noniecināt savu mīļoto bērnu, taču viņam… nav smalkā toņa.

—   Viņš šķiet lielisks deju skolotājs, — es piezīmēju.

—   Saprotiet mani, cienījamā jaunkundz, — viņš patiešām ir lielisks deju skolotājs. Visu, ko iespējams apgūt, viņš ir apguvis. Visu, kas nododams tālāk, viņš prot nodot tālāk. Taču ir dažas tādas prasmes… — Un viņš paņēma jaunu šķipsniņu tabakas un vēlreiz paklanījas, it kā piebilzdams: «Piemēram, šī te.»

Es pametu skatienu uz telpas vidu, kur mis Dželibijas iemīļotais, tagad nodarbodamies ar atsevišķām audzēknēm, strādāja vēl aizrautīgāk nekā iepriekš.

—   Mans mīļais bērns… — nomurmināja misters Tērvidrops, sakārtodams kravati.

—   Jūsu dēls ir nenogurdināms, — es teicu.

—   Dzirdēt no jums šos vārdus man ir augstākā atmaksa, — teica misters Tērvidrops. — Dažā ziņā viņš iet savas mātes, šīs svētās būtnes, pēdās. Viņa visu darīja ar nepārspējamu pašaizliedzību. Ak, sie-ievietes, jaukās sie-ievietes, — viņš noskandēja ar ļoti netīkamu galantumu, — kas jūs esat par dievišķu dzimumu!

Es piecēlos un piebiedrojos mis Dželibijai, kas šobrīd jau lika galvā cepuri. Tā kā deju stundai atvēlētais laiks bija pagājis, meitenes visapkārt darīja to pašu. Pa kuru laiku mis Dželibija un nabaga Princis bija atraduši izdevību saderināties, es nudien nevaru iedomāties, taču šoreiz viņi pavisam noteikti neatrada ne mazāko iespēju pārmīt kaut duci vārdu.

—   Mans mīļais, — misters Tērvidrops žēlīgi uzrunāja dēlu, — vai tu zini, cik pulkstenis?

—   Nē, tēv. — Dēlam nebija pulksteņa. Tēvam bija skaists zelta pulkstenis, ko viņš izvilka ar žestu, kuram vajadzētu kalpot par paraugu visai cilvēcei.

—  Mans dēls, — viņš teica, — pulkstenis ir divi. Atceries, ka tev trijos ir deju stunda Kensingtonā.

—      Man pietiks laika, tēv, — atteica Princis. — Es

varu kaut ko iekost tāpat, kājās stāvēdams, un steigties prom.

—   Manu mīļo zēn, — sacīja tēvs, — tas tev jādara ļoti aši. Auksto jērgaļu tu atradīsi uz galda.

—   Paldies, tēv. Vai jūs arī tagad dodaties projām?

—  Jā, mīļais. Man šķiet, — misters Tērvidrops sacīja, pieticīgā pašapziņā pievērdams acis un iztaisnodams plecus, — ka man tagad, kā parasti, jāparādās pilsētā.

—   Jums vajadzētu kaut kur, kā pieklājas, paēst pusdienas, — teica dēls.

—  To es darīšu, mīļais bērns. Ieturēšu nelielu maltīti, domājams, franču restorānā pie Operas kolonādes.

—   Labi! Uz redzēšanos, tēv! — teica Princis, snieg dams roku.

—  Uz redzēšanos, dēls! Lai dievs tevi svētī!

Misters Tērvidrops to pasacīja ļoti dievbijīgā tonī, un

šķiet, ka dēlam tas jūtami nāca par labu — jaunais Tērvidrops atvadīdamies izskatījās tik apmierināts ar savu tēvu, tik padevīgs viņam un tik lepns uz viņu, ka man gandrīz sāka likties, ka šim jaunajam cilvēkam būtu nodarīts pāri, ja viņš nespētu tik nešaubīgi ticēt vecākajam vīram. Tie īsie mirkļi, kas Princim pagāja, atvadoties no mums (no vienas jo īpaši — to es, noslēpumu zinādama, viegli varēju pamanīt), stiprināja labvēlīgo iespaidu, ko uz mani bija darijis viņa gandrīz bērnišķais raksturs Es sajutu simpātijas un līdzcietību, noraudzīdamās, kā viņš ieliek azotē savu mazo vijolīti — un tai līdzi vēlēšanos vēl brīdi ilgāk uzkavēties kopā ar Kediju — un možā solī dodas projām, lai iekostu auksto jērgaļu uri drāztos uz savu nodarbību Kensingtonā, un tas viss manī iesvēla gandrīz tādu pašu niknumu pret viņa tēvu kā bargajā vecajā dāmā.

225

Tēvs atvēra mums durvis un paklanīdamies izvadīja mūs ārā ar tik manierīgu žestu, kas, jāatzīst, nedarītu kaunu viņa žilbinošajam paraugmodelim. Tādā pašā veidā viņš pēc tam pārveda mūs pāri ielai, dodamies uz pilsētas aristokrātisko rajonu, kur dzīrās parādīties starp nedaudzajiem atlikušajiem džentlmeņiem. Kādu brīdi es biju tā iegrimusi domās par Ņūmenstrītā dzirdēto un redzēto, ka gandrīz nespēju sarunāties ar Kediju vai pat pietiekami uzmanīgi uzklausīt viņas sacīto — jo īpaši tad, kad sāku prātot, vai deju skolotāja amatā sastopami — vai jebkad agrāk bijuši sastopami — vēl citi tādi kungi, kas dzīvo un uztur savu reputāciju tikai un vienīgi

R— 1R43

ar smalko toni. Tas darīja manas domas tik juceklīgas un lika pieļaut, ka iespējami tik daudzi šādi misteri tērvidropi, ka es teicu: «Ester, tev jāsaņemas, jāizmet visas šīs domas no galvas un jāpievērš uzmanība Kedijai!» Tā es arī darīju, un visu atlikušo ceļu līdz Linkolna korporācijai mēs nogājām, raiti tērzēdamas.

Kedija man pastāstīja, ka viņas iemīļotā cilvēka izglītošanās tā tikusi pamesta novārtā, ka viņai ne vienmēr viegli vedoties izlasīt viņa īsās vēstules. Labāk būtu, viņa teica, ja viņš tik daudz neraizētos par pareizrakstību un tik ļoti nepūlētos uzlabot katru vārdu, bet viņš visur saliekot tik daudz nevajadzīgu burtu, ka vārdi pavisam zaudējot anglisku izskatu. — To viņš dara ar vislabākajiem nodomiem, — piebilda Kedija, — bet neiznāk jau tā, kā viņš, nabadziņš, gribējis! — Tad Kedija sāka prātot, kā gan viņš varot būt skolots vīrs, ja visu mūžu pavadījis tikai deju stundās un neko citu nav darījis kā tikai mācījis uri mocījies, mocījies un mācījis — un tā no rīta līdz pusdienai un no pusdienas līdz vakaram! Un kāda tam galu galā nozīme? Viņa varot rakstīt vēstules abu vielā, tāds darāmais viņai sen ierasts, un daudz svarīgāk esot, lai viņš būtu mīļš, nevis izglītots. — Turklāt es taču neesmu no tām gudrajām un spējīgajām, kas varētu celt degunu gaisā, — Kedija noteica. — Es labi saprotu, ka zinu ļoti maz — par to paldies manai mammai!

— Es jums gribu pastāstīt vēl kaut ko, kamēr mēs esam divas vien, — Kedija turpināja, — man negribējās runāt par to, iekams jūs nebijāt redzējusi Princi, mis Samersone. Jūs zināt, kāda ir mūsu māja. Mūsu mājā man nav nekādas jēgas mēģināt iemācīties to, kas varētu noderēt Prinča sievai. Mēs dzīvojam tādā midzenī, ka tas ir pilnīgi neiespējami, un, kad vien esmu to mēģinājusi, man ikreiz vēl vairāk nolaidušās rokas. Tāpēc es mazliet vingrinos — kā jūs domājat, kur? Pie nabaga mis Flaitas! Agri no rīta es viņai palīdzu uzkopt istabu un iztīrīt putnu būrus, izvāru viņai tasi kafijas (to man, protams, iemācīja viņa) — un esmu to iemācījusies tik labi, ka Princis galvo, ka tā esot garšīgākā kafija, kādu viņš jebkad dzēris, un ka vecais misters Tērvidrops, kas tiešām ir ļoti prasīgs attiecībā uz kafiju, būtu par to sajūsmā. Es protu arī pagatavot dažus pudiņus un protu nopirkt jērgaļas gabalu, tēju, cukuru, sviestu un vēl labu tiesu saimniecībā vajadzīgu lietu. Es gan vēl slikti šuju, — Kedija atzinās, pamezdama skatienu uz Ciepstiņa aplāpīto apģērbu, — bet varbūt es to vēl iemācīšos, un, kopš esmu saderinājusies ar Princi un nodarbojos ar visu šo te, es, šķiet, esmu kļuvusi savaldīgāka un pat iecietīgāka pret mammu. Šorīt gan es pirmajā brīdī jutos satriekta, kad redzēju, cik jaukas un kārtīgas izskatāties jūs ar mis Klēru, un kaunējos par Ciepstiņu un pati par sevi, bet visā visumā man šķiet, ka es esmu savaldīgāka nekā agrāk un iecietīgāka pret mammu.

Nabaga meitene tik ļoti centās, un teiktais viņai nāca no visas sirds; es, to dzirdot, jutos ļoti aizkustināta. — Kedij, mīļā, — es teicu, — es sāku jūs arvien vairāk iemīļot un ceru, ka mēs kļūsim draudzenes.

—   Ak, vai patiesi? — iesaucās Kedija. — Cik tad es būtu laimīga!

—   Mana mīļā Kedij, — es teicu, — no šīs dienas mēs būsim draudzenes un centīsimies bieži aprunāties par visu, kas uz sirds, un visur atrast pareizo ceļu.

Kedija gavilēja aiz prieka. Es savā vecmodīgajā manierē pasacīju viņai visu, ko pratu, lai meiteni nomierinātu un iedrošinātu; todien es būtu spējusi atvainot veco misteru Tērvidropu vienīgi tādā gadījumā, ja viņš apveltītu savu nākamo vedeklu ar veselu bagātību.

Tikmēr mēs jau bijām sasnieguši mistera Kruķa namu; saimnieka dzīvokļa durvis stāvēja vaļā. Pie durvju stenderes bija pielīmēts paziņojums, kas vēstīja, ka trešajā stāvā ir izdodama istaba. To ieraudzījusi, Kedija atcerējās un, augšā kāpjot, pastāstīja man, ka te nesen pēkšņi kāds nomiris un notikusi izmeklēšanas sēde un ka mūsu lāga sieviņa bijusi gluži slima no pārbīļa. Tā kā tukšās istabas durvis un logs bija vaļā, mēs ieskatījāmies iekšpusē. Tā bija tā pati istaba ar tumšajām durvīm, uz ko mis Flaita tika mums noslēpumaini norādījusi, kad bijām šeit iepriekšējo reizi. Istaba ' izskatījās skumīga un pamesta, drūma un nelaimīga un izraisīja manī dīvainu grūtsirdību, pat bailes.

—   Jūs esat bāla, — teica Kedija, kad mēs iznācām ārā, — jums salst!

Es patiesi jutos tā, it kā šai istabā būtu gluži pārsalusi.

Sarunās aizrāvušās, mēs bijām nākušas lēni, un mans aizbildnis un Ada jau bija mums priekšā. Mēs sastapām viņus mis Flaitas jumtistabā. Viņi aplūkoja putnus, bet atnākušais ārsts, kas gādīgi un līdzcietīgi rūpējās par nabaga saimnieci, tikmēr sēdēja pie kamīna un moži sarunājās ar viņu.

—   Es esmu beidzis savu profesionālo vizīti, — viņš teica, panākdamies uz priekšu. — Mis Flaita jūtas daudz labāk un rīt var doties uz tiesas namu (jo viņas domas pie tā vien kavējas). Cik saprotu, viņas trūkums tur bijis ļoti jūtams.

Mis Flaita apmierināta uzklausīja šo komplimentu un veltīja mums visiem reveransu.

—   Patiesi jūtos pagodināta, — viņa teica, — ka mani vēlreiz apciemo Džāndisu prāvas aizbilstamie! Jūtos ļoti laimīga, ka varu uzņemt zem sava pieticīgā jumta Saltā Nama Džāndisu! — Un mis Flaita veltīja viņam īpašu reveransu. — Ficdžāndisa, mīļā, — šādi viņa, šķiet, bija iedēvējusi Kediju un vienmēr sauca viņu šai vārdā, — jums divkāršs sveiciens!

—   Vai viņa bija ļoti slima? — misters Džāndiss vaicāja kungam, ko bija sastapis aprūpējam veco dāmu. Mis Flaita atbildēja pati, kaut ari jautājums bija izsacīts čukstus,

—   Ak, ļoti nevesela! Nudien, pavisam savārgusi, — viņa noslēpumainā balsī paziņoja. — Zināt, tās nebija sāpes, bet uztraukums. Miesa necieta tik daudz kā nervi, ak, nervi! Patiesība ir tāda, — balss kļuva pavisam klusa un dreboša, — ka mūsu namā bija ienākusi nāve. Mūsu namā bija inde. Es esmu ļoti jūtīga pret šādām briesmām. Tas mani pārbiedēja. Tikai misters Vudkorts vien zina, kā pārbiedēja. Mans ārsts, misters Vudkorts! — tas izskanēja ļoti diženi. — Džāndisu prāvas aizbilstamās, Džāndiss no Saltā Nama, Ficdžāndisa!

—   Mis Flaita, — teica misters Vudkorts ļoti nopietnā balsī, it kā, uzrunādams mūs, patiesībā vērstos pie viņas, un saudzīgi uzlika plaukstu uz viņas delma, — mis Flaita apraksta savu slimību ar sev piemītošo precizitāti. Viņu satrauca atgadījums šai namā — atgadījums, kas būtu varējis satraukt arī stiprāku cilvēku, un bēdas un pārdzīvojums darīja viņu slimu. Viņa pirmajā atklājuma steigā atveda mani šurp, kaut gan bija par vēlu, lai es varētu palīdzēt tam nabaga vīram. Esmu centies atdarīt par šo sarūgtinājumu, kopš tās dienas nākdams šurp un mēģinādams mazdrusciņ palīdzēt viņai.

—   Sis ir pats laipnākais ārsts visā Mediķu apvienībā, — mis Flaita man pačukstēja. — Es gaidu spriedumu. Pastarās tiesas dienā. Tad es visus atalgošu ar muižām.

—   Pēc pāris dienām viņai būs pavisam labi, — teica misters Vudkorts, ar vērīgu smaidu lūkodamies uz veco dāmu, — tikpat labi, kā bijis arvien. Citiem vārdiem — itin pieņemami. Vai esat dzirdējuši par viņas lielo bagātību?

—   Kaut kas apbrīnojams! — gaiši smaidīdama, sacīja mis Flaita. — Kaut ko tādu jūs, mī|ie, vēl nebūsiet dzirdējuši! Katru sestdienu Daiļrunīgais Kendžs vai Gapijs (Daiļrunīgā Kendža ierēdnis) ieliek man rokā paciņu ar šiliņiem. Šiliņiem. Tik tiešām! Un tai paciņā vienmēr ir vienāds daudzums šiliņu. Vienmēr viens šiliņš katrai nedēļas dienai. Iedomājieties tikai! Vai nav smalki nomērīts? Jā-ā! No kurienes šīs paciņas nāk, jūs prasāt? Tas, lūk, ir lielais jautājums. Gluži dabiski. Vai gribat, lai pasaku, ko domāju es? Es domāju, — mis Flaita noteica, kāpdamās atpakaļ, raudzīdamās uz mums ar ļoti vērīgu skatienu un zīmīgi kratīdama gaisā labās rokas rādītājpirkstu, — ka tos sūta lords kanclers, apzinādamies laika sprīdi, kopš atvērts Lielais zīmogs (jo tas ir atvērts jau krietnu laiku!). Līdz sprieduma dienai, tā man šķiet. Nu, tas ir ļoti slavējami, es teiktu. Sādā veidā atzīt, ka viņš patiešām ir drusku par lēnu savā darbā, ņemot vērā cilvēka mūža garumu. Cik smalki viņš to izdomājisl Iad es nesen biju tiesā (es eju turp regulāri — ar saviem dokumentiem), es viņam skaidri liku saprast, ka visu zinu, un viņš tikpat kā atzinās. Tas ir, es uzsmaidīju viņam no sava sola — un viņš uzsmaidīja man no savējā. Bet tā ir vesela bagātība, vai ne? Un Ficdžāndisa izlieto šo naudu manām vajadzībām vislietpratīgākā veidā. O, tik tiešām ļoti lietpratīgi!

Es apsveicu viņu (jo viņa to stāstīja man) ar šo veiksmīgo papildinājumu viņas ienākumiem un novēlēju, lai tas ilgi turpinātos. Es neprātoju, no kurienes tas nāk un kurš varētu būt tik cilvēcīgs un iejūtīgs. Mans aizbildnis stāvēja turpat man priekšā, vērodams putnus, un man nevajadzēja lūkoties tālāk.

—   Un kā jūs saucat šīs sīkās radībiņas, kundze? — viņš apvaicājās savā tīkamajā balsī. — Vai tām ir savi vārdi?

—   Es varu mis Flaitas vietā atbildēt, ka ir, — es sacīju, — jo viņa mums apsolīja tos pateikt. Vai Ada atceras?

Ada to atcerējās ļoti labi.

—   Vai es apsolīju? — jautāja mis Flaita. — Kas tur 23c ir aiz durvīm? Kāpēc jus klausāties aiz manām durvīm, ICruk?

Atgrūdis durvis vaļā, tajās parādījās vecais mājas saimnieks ar savu zvērādas cepuri galvā un kaķi pie kājām.

—   Es neklausījos, mis Flaita, — viņš teica. — Es nupat grasījos piedauzīt, bet jums jau tik aša maņa!

—   Dzeniet savu kaķeni lejā! Trieciet to prom! — vecā dāma dusmīgi iesaucās.

—   Phe-he! Nav ko bīties, kungi, — teica misters Kruks, lēnu, dzedri vērīgu skatienu nomērīdams mūs citu pēc cita, — man klātesot, viņa nekad neuzbruks putniem, vienīgi tad, ja es pavēlēšu.

—   Jūs atvainosiet manu saimnieku, — ar pašapzinīgu cieņu noteica vecā dāma. — Viņš jau pavisam, pavisam, hm… — Ko jūs te meklējat, Kruk, kad man ir viesi?

—   Ehē! — atsaucās vecais vīrs. — Jūs tak zināt, ka es esmu lords kanclers.

—   Nu, un tad? — atcirta mis Flaita. — Kas par to?

—   Ir taču dīvaini, — ar guldzošu smiekliņu sacīja večuks, — ja lords kanclers nepazīst Džāndisu, vai ne, mis Flaita? Vai tad es nevarētu atļauties šo soli? Jūsu padevīgais kalps, ser! Es pārzinu Džāndisu prāvu gandrīz tikpat labi kā jūs pats, ser. Es pazinu veco skvairu Tomu, ser. Tomēr nevaru atcerēties, ka būtu jebkad redzējis jūs, pat tiesā ne. Bet es tur esmu tik bieži, ka kopā pa visu gadu sanāk krietns dienu skaits.

—   Es tur neeju nekad, — sacīja misters Džāndiss (un viņš to patiesi nedarīja nekad un ne aiz kādiem apsvērumiem). — Drīzāk es aizietu… uz citu nešķīstu vietu.

—   Vai tiešām? — ar smīnu atjautāja Kruks. — Jūs esat bargs pret manu dižo un skoloto brāli, ja tā sakāt, ser, bet no Džāndisa tas ir gluži dabiski. Kas vienreiz pirkstu ugunī iebāzis… Ko jūs tā pētāt manas īrnieces putnus, mister Džāndis? — Vecais vīrs soli pa solim bija ievirzījies istabā un tagad ar elkoni pieskārās manam aizbildnim un caur savām acenēm paraudzījās cieši viņam sejā. — Viens no viņas jokainajiem untumiem ir tas, ka viņa nekad nemin šo putneļu vārdus, ja vien var no tā izvairīties, bet vārdus viņa ir sadevusi tiem visiem. — Tas tika pateikts čukstus. — Vai gribat, lai es tos nosaucu vārdos, Flaita? — viņš noprasīja skaļi, pamirkšķinādams mums ar aci un pamādams uz sieviņas pusi, kad tā aizgriezās, izlikdamās slaukām kamīna restes.

—   Kā gribat, — viņa steidzīgi atbildēja.

Večuks, uzmetis mums vēl vienu skatienu, pievērsās būriem un sāka saukt visus pēc kārtas:

—  Cerība, Prieks, Jaunība, Miers, Atpūta, Dzīve, Pīšļi, Pelni, Postaža, Trūkums, Iznīcība, Izmisums, Ārprāts, Nāve, Viltība, Muļķība, Vārdi, Parūka, Skranda, Pergaments, Laupījums, Precedents, Savārstījums, Krāpšana un Liekulība. Tas ir viss bars, — viņš piebilda, — ko vienkopus iesprostojis mans dižais skolotais amatbrālis.

—   Kāds nejauks vējš! — norūca mans aizbildnis,

—   Kad mans dižais un skolotais amatbrālis nolasīs spriedumu, šie tiks palaisti brīvībā, — teica Kruks, atkal pamirkšķinādams mums ar aci. — Un tad, — viņš smīnēdams čukstus piemetināja, — ja tas jebkad notiks — bet tak nenotiks! — citi putni, kas nekad nav bijuši iesprostoti, šitos saplosīs.

—   Šodien gan ir visnejaukākais vējš, — teica mans aizbildnis, izlikdamies, ka skatās ārā pa logu uz vējrādi, — lai nu kad, bet šodien tas pūš taisni no austrumiem!

Mums bija ļoti grūti tikt projām no šī nama. Ne jau rnis Flailas dēļ; šī sīkā būtne prata rēķināties ar citu ērtībām tāpat kā jebkurš saprātīgs cilvēks. Mistera Kruķa dēļ. Šķita, ka viņš nekādi nespēj šķirties no mistera Džāndisa sabiedrības. Ja viņš ar manu aizbildni būtu saķēdēts kopā, diez vai tad viņš būtu turējies ciešāk tam blakus. Viņš piedāvājās parādīt mums savu «Lorda kanclera tiesu» un visu dīvaino mistrojumu, ko tā saturēja; visā šīs apskates laikā (ko viņš paildzināja, cik vien varēja) viņš turējās cieši līdzās misteram Džāndisam un brīžiem aizkavēja viņu uz vielas ar tādu vai citādu ieganstu, kamēr mēs bijām pagājuši tālāk, it kā viņam nedotu miera vēlēšanās uzsākt kādu slepenu sarunu un viņš nespētu izšķirties, kā to izdarīt. Grūti iedomāties sejas izteiksmi un izturēšanos, kas vēl spilgtāk un neparastāk paustu piesardzību un nespēju izlemt, un nemitīgu dziņu darīt kaut ko tādu, kam nepietiek dūšas. Viņš, acis nenolaizdams, vēroja manu aizbildni. Viņa skatiens gandrīz ne mirkli nenovērsās no mistera Džāndisa sejas. Ja viņš gāja tam blakām, viņš vēroja to ar vecas polārlapsas .rūdīto viltību. Ja viņš gāja misteram Džāndisam pa priekšu, tad skatījās atpakaļ. Kad mēs stāvējām uz vietas, viņš nostājās manam aizbildnim pretī un stāvēja, daudz reižu pēc kārtas vilkdams delnu pāri vaļējai mutei ar dīvainu varas apziņas izteiksmi sejā, un, raudzīdamies caur nolaistajām sirmajām uzacīm tā, ka acis izskatījās gandrīz aizvērtas, šķila izpētām katru vaibstu viņa sejā.

Beidzot, izstaigājuši visu māju (pastāvīgā kaķa pavadība) un apskatījuši visu raibo krājumu jūkli, kas patiesi bija ļoti savdabīgs, mēs nonācām veikala aizmugures daļā. Seit uz tukšas mucas stāvēja tintnīca, daži vecu rakstāmspalvu gali un dažas netīras teātru programmas; pie sienas bija pielīmēti vairāki lieli alfabēti drukātiem, labi salasāmiem burtiem, ko bija rakstījusi dažāda roka.

—   Ko jūs šeit darāt? — vaicāja mans aizbilnis.

—  Mēģinu iemācīties lasīt un rakstīt, — teica Kruks.

—   Un kā jums veicas?

—   Lēni. Slikti, — nepacietīgi atbildēja vecais vīrs. — Manos gados tā ir grūta būšana.

—   Vieglāk būtu, ja kāds pamācītu, — teica mans aizbildnis.

—   Jā, bet var iemācīt nepareizi! — atsaucās vecais vīrs, un viņa acīs ar pārsteidzošu sparu uzzibsnīja aizdomas. — Es nezinu, ko esrnu zaudējis, nemācīdamies agrāk. Es negribu zaudēt vēl vairāk, samācīdamies nepareizi.

—   Nepareizi? — atjautāja mans aizbildnis ar savu labsirdīgo smaidu. — Kas tad, pēc jūsu domām, gribētu mācīt jūs nepareizi?

—   Es nezinu, mister Džāndis no Saltā Nama! — atteica vecais vīrs, atstumdams acenes uz pieres un saberzēdams rokas. — Es nedomāju, ka to kāds taisni gribētu, bet es labāk uzticos pats sev nekā citam!

Sīs atbildes, tāpat kā visa viņa izturēšanās, bija tik dīvainas, ka ceļā uz Linkolna korporāciju mans aizbildnis apvaicājās misteram Vudkortam, kam bija ar mums pa ceļam, vai misters Kruks patiešām neesot, kā izteicās viņa īrniece, jucis. Nē, atteica jaunais ārsts, tā domāt neesot pamata. Viņš esot ārkārtīgi neuzticīgs kā daudzi neizglītoti cilvēki, un viņš pastāvīgi dzīvojot stipra degvīna iespaidā, ko dzerot lielos daudzumos un pēc kā (to mēs visi sajūtām)' ožot gan pats, gan visas veikala aizmugures telpas, bet par jukušu viņš šo vīru pagaidām neuzskatot.

Mājupceļā es nopirku Čiepstiņam spēļu vējdzirnavas ar diviem miltu maisiņiem un šādi tiktāl iemantoju viņa pieķeršanos, ka viņš nevienam citam nejāva novilkt sev cimdus un noņemt cepuri un pusdienās bija ar mieru sēdēt tikai man blakus. Kedija sēdēja man otrā pusē, līdzās Adai, kurai mēs izstāstījām visus Kedijas saderināšanās noslēpumus, tiklīdz bijām atgriezušies mājās. Mēs veltījām Kedijai daudz uzmanības un Ciepstiņam tāpat; Kedija manāmi atplauka, un mans aizbildnis bija tikpat jautrs kā mēs visi, un mēs patiesi jutāmies laimīgi, līdz beidzot vakarā Kedija īrētā ekipāžā devās uz māju ar cieši aizmigušo Ciepstiņu klēpī, kurš arī miegā neizlaida no rokām dzirnaviņas.

Es aizmirsu piebilst — vismaz es neesmu to darījusi—, ka misters Vudkorts bija tas pats melnīgsnējais jaunais ārsts, ar ko mēs bijām tikušies pie mistera Bedžera. Arī to, ka misters Džāndiss viņu todien ielūdza pusdienās. Arī to, ka viņš atnāca. Arī to, ka pēc viesu aiziešanas es vakarā sacīju Adai: — Nu, mīļā, tagad drusciņ parunāsimies par Ričardu! — Bet Ada pasmējās un teica…

Bet tas galu galā nav svarīgi, ko teica mana mīļā draudzene. Viņai aizvien patika jokot.

## XV NODAĻA

Beljārda.

Kamēr mēs uzturējāmies Londonā, misteru Džāndisu nemitīgi apsēda vesels satrauktu dāmu un kungu pūlis — tie paši, kas jau agrāk bija mūs ne mazums pārsteiguši ar savu izturēšanos. Misters Kveils, kurš pieteica vizīti drīz pēc mūsu ierašanās, bija viscaur satraukuma pārņemts. Viņa spožie deniņu laukumi šķita zibam pa vidu visur, kur vien notika kaut kas ievērības cienīgs, un viņš tik cītīgi un nemitīgi braucīja galvvidu, ka likās — teju, teju pat matu saknes izsprāgs no galvas nerimtīgā filantropijas tieksmē. Viņam bija vienalga, kur ieguldīt savu enerģiju, bet ar īpašu aizrautību viņš metās pildīt slavinoša ieteikuma lomu jebkam un jebkuram. Viņa galvenais spēks šķita neierobežotas apjūsmošanas spēks. Viņš bezgalīgas stundas spēja sēdēt, ar vispatiesāko sajūsmu sauļodams savus iespaidīgos deniņus jebkāda spīdekļa gaismā. Kad es pirmoreiz redzēju viņu kūstam neatslābstošā apbrīnā pret misis Dželibiju, es iedomājos, ka tieši viņa ir šī cilvēka visaptverošās jūsmas objekts. Drīz es atklāju savu maldīšanos un sapratu, ka viņš ir velces nesējs un taures pūtējs visai cilvēku dzimuma procesijai.

Kādu dienu ieradās misis Pārdigla, lai izprasītu kaut kam ziedojumu, un kopā ar viņu klāt bija arī misters Kveils. Ko vien misis Pārdigla teica, misters Kveils mums tūdaļ atkārtoja; tieši tāpat, kā bija iztaujādams piedabūjis misis Dželibiju stāstīt par saviem nopelniem, viņš to darīja ar misis Pārdiglu. Misis Pārdigla atrakstīja manam aizbildnim iepazīstināšanas vēstuli, stādīdama priekšā savu daiļrunīgo draugu misteru Gašeru. Kopā ar misteru Gašeru klāt bija atkal misters Kveils. Misters Gašcrs bija mīkstmiesīga izskata kungs ar miklu ādu, un viņa actiņas mēnessapaļajā sejā izskatījās tik maziņas, ka šķita sākotnēji veidotas pavisam citam cilvēkam; no pirmā skatiena viņš neatstāja nekādu pievilcīgo iespaidu, tomēr viņš vēl nebija ne lāgā paguvis apsēsties, kad misters Kveils jau klusītēm pajautāja Adai un man, vai viņš neesot varena figūra — un bija jau arī, ņemot vērā izplūdušos apmērus, taču misters Kveils domāja dvēseles diženumu — un vai mūs nepārsteidzot viņa pieres masivais veidojums. īsi sakot, mēs dzirdējām bezgaldaudz cildinājumu šāda tipa cilvēku visdažādākajām misijām, taču, jūtot pret tām visu cieņu, mums tomēr īsti skaidrs palika tikai tas, ka paša mistera Kveila misija ir jūsmīgi apdziedāt jebkura cita misiju un ka šī misija ir pati iecienītākā visu citu misiju starpā.

Misters Džāndiss šajā sabiedrībā bija iekļuvis aiz savas dāsnās sirds un patiesās vēlēšanās darīt visu labo, kas viņa spēkos, taču viņš juta, ka tā pārāk bieži ir netīkama sabiedrība, kurā labdarība izpaužas grūdienveidīgi, kur žēlsirdību kā košu uniformu uzvelk sev skaļrunīgi sludinātāji un lētas slavas kārotāji, dedzīgi liekulībā, nerimtīgi ārišķībā, līdz verdziskumam iztapīgi pret varenajiem, lišķīgi cits pret citu un neiecietīgi pret tiem, kam rūp bez lieka skaļuma palīdzēt vājajiem noturēties kājās, nevis ar skaļu brarnanību un pašcildināšanos tos par nieka tiesu pacelt, kad tie jau pakrituši; to viņš mums pateica skaidri un gaiši. Kad misters Kveils saņēma cildinājuma rakstu, ko bija ierosinājis misters Gašers (viņš pats tādu bija saņēmis jau iepriekš pēc mistera Kveila ierosinājuma), un kad misters Gašers pusotru stundu runāja par labdarības svētību sanāksmē, kurā piedalījās arī mazi zēni un meitenes no divām bāriņu skolām, kuriem īpaši atgādināja par atraitnes artavu un aicināja tos ar priecīgu vaigu ziedot pa puspensam, man šķiet, ka vējš turējās austrumos nedēļas trīs no vietas.

?3o

Es visu to stāstu tāpēc, ka man atkal jāatgriežas pie mistera Skimpola. Man likās, ka viņa bērnišķības un bezrūpības nepiespiestās izpausmes sniedz lielu atvieglojumu manam aizbildnim, jo tās krasi kontrastēja ar iepriekš minēto, turklāt bija daudz patiesākas un ticamākas, un redzēt vienu pilnīgi neviltotu un vaļsirdīgu cilvēku starp tik daudziem pretstatiem bija gribot negribot patīkami. Man negribētos izdarīt secinājumu, ka misters Skimpols to apjauta un visgudri izmantoja; es patiesībā nekad netiku viņu pietiekami izpratusi, lai varētu to pateikt. Taču pret manu aizbildni viņš neapšaubāmi izturējās tāpat kā pret visu pārējo pasauli.

Viņš kādu laiku nebija juties vesels, tāpēc mēs viņu visu šo laikaposmu netikām redzējuši, kaut gan arī viņš dzīvoja Londonā. Kādu rītu viņš ieradās pie mums tikpat draudzīgs un patīkams kā arvien un tikpat pacilātā garastāvoklī.

Nu re, viņš pavēstīja, te nu viņš esot! Kādu laiciņu esot sirdzis ar žultskaiti, bet bagātiem ļaudīm bieži metoties žultskaites, tāpēc viņš ņēmies sev iestāstīt, ka ir bagātnieks. Dažā ziņā viņš patiesi tāds bija — savā neierobežotajā iztēlē. Viņš teicās brīnum izšķērdīgi apdāvinājis savu ārstu. Viņš esot divkāršojis un reizēm pat četrkāršojis tā atalgojumu. Viņš teicis ārstam: «Mīļo dakter, tā ir gauža alošanās no jūsu puses — iedomāties, ka jūs nākat pie manis par velti. Es jūs burtiski apberu ar naudu — savā dāsnajā iztēlē —, ja vien jūs to zinātu!» Un patiesi, viņš sacīja, to viņš domājis nopietni — tādā nozīmē, ka labu gribu uzskatot par līdzvērtīgu pašam darījumam. Ja viņam būtu bijuši tie metāla vai plānā papīra gabaliņi, kam cilvēku dzimums piešķir tik izcilu nozīmi, un viņš būtu varējis ielikt tos ārsta rokā, viņš tieši to būtu darījis. Tā kā viņam to nebija, viņš vietā lika labu gribu. Re, cik pareizi sanāk! Ja viņš to domājot no tiesas — ja viņa griba esot īsta un neviltota, kāda tā tiešām esot, — tad, pēc viņa domām, tā esot līdzvērtīga pašai naudai un dzēšot visus parādus.

— Daļēji varbūt tas ir tāpēc, ka es nekā nesaprotu no naudas vērtības, — teica misters Skimpols, — bet manas izjūtas bieži ir tādas. Tas taču šķiet tik saprātīgi! Mans gaļas pārdevējs saka — viņš gribot, lai es nokārtoju savu mazo parādu. Cilvēka neapzinātā, jaukā dvēseles poēzija liek viņam allaž saukt to par «mazo parādu», lai šis maksājums abiem liktos iespējami viegls. Es šim pārdevējam atbildu: «Mans mīļais draugs, ja vien jūs to zinātu — jums ir jau samaksāts. Jums nemaz nevajadzēja pūlēties un nākt man prasīt šo naudu. Jums ir samaksāts. Es domās to esmu izdarījis.»

—   Bet ja nu viņš arī gaļu jums pasniegtu domās, nevis īstenībā? — smiedamies pavaicāja mans aizbildnis.

—   Mans mīļais Džāndis, — viesis atteica, — jūs mani pārsteidzat! Jūs ieņemat gaļas pārdevēja nostāju. Pārdevējs, ar kuru man reiz bija darīšana, pauda taisni tādu pašu viedokli. Viņš saka: «Ser, kāpēc jūs apēdāt jēra gabalu par astoņiem pensiem mārciņā?» — «Kāpēc es apēdu jēra gabalu par astoņiem pensiem mārciņā, mans krietnais draugs?» es pārjautāju, gluži dabiski, pārsteigts par šādu jautājumu. «Tāpēc, ka man garšo jēra gaļa!» Tiktāl viss likās skaidrs. «Vai zināt, ser,» viņš saka, «es jums to jēru labprāt būtu novēlējis domās, tāpat kā jūs man domās novēlat naudu!» — «Manu labo cilvēk,» es teicu, «lūdzami, spriedīsim kā saprātīgas būtnes. Kā tas iespējams? It nekādi. Jums jērs bija, bet man naudas nav. Jūs taču nevarējāt domās man novēlēt jēru un to nenosūtīt, bet es varu jums domās novēlēt naudu, to nesamaksādams, — un tā arī daru!» Viņam vairs nebija, ko teikt. Tā šī saruna beidzās.

—   Vai viņš mēģināja jūs iesūdzēt? — vaicāja mans aizbildnis.

—   Jā, mēģināja, gan, — teica misters Skimpols. — Taču šo viņa rīcību diktēja jūtu uzliesmojums, nevis veselais saprāts. Jūtu uzliesmojumi man atsauc atmiņā Boitornu. Viņš rnan raksta, ka jūs un lēdijas esot solījuši apciemot viņu tajā Linkolnšīras vecpuiša mājoklī.

—   Viņš bauda manu meiteņu sevišķu labvēlību, — teica misters Džāndiss, — un es devu solījumu viņu vietā.

—   Daba piemirsusi viņu drusku noslīpēt, ko? — misters Skimpols sacīja Adai un man. — Drusku par trakulīgu — kā jūra, ko? Drusku par karstgalvīgu — kā bullis, kas noskaņojies jebkuru krāsu redzēt sarkanu, ko? Bet nevar noliegt, ka tai vīrā ir kaut kas tik stabils kā kalēja veseris!

Es būtu nenoliedzami pārsteigta, ja izrādītos, ka šie divi cilvēki ir labās domās viens par otru: misters Boitorns, kas tik daudz kam piešķīra sevišķu nozīmi, un misters Skimpols, kam nerūpēja tikpat kā nekas. Turklāt es ne vienu reizi vien biju dzirdējusi, ka misters Boitorns izgrūž kādu spēcīgu apzīmējumu, kad sarunā tiek pieminēts mistera Skimpola vārds. Protams, es tikai pievienojos Adai, kas sacīja, ka mums bijis ļoti patīkami viņa sabiedrībā.

—   Viņš arī mani ir uzaicinājis pie sevis, — teica misters Skimpols, — un, ja bērns var uzticēties šādam namatēvam (ko šis bērns grasās iedrošināties, cerot uz divu maigu eņģeļu sargājošo klātbūtni), tad es šo uzaicinājumu pieņemšu. Viņš piedāvājas parūpēties par karieti turp un atpakaļ ceļam. Tas laikam maksās naudu? Varbūt šiliņus? Vai mārciņas? Vai vēl ko tamlīdzīgu? Jā, starp citu, es atcerējos Kouvinsieti. Vai jūs arī atceraties mūsu draugu Kouvinsieti, mis Samersone?

Viņš man uzdeva šo jautājumu, līdzko pieminētais atausa viņam atmiņā, ar savu parasto gaišo bezrūpību un bez jebkādas neērtības sajūtas.

—   Ak, jā! — es teicu.

—   Kouvinsieti arestējis Lielais Tiesas izpildītājs, — sacīja misters Skimpols. — Viņš vairs nekad nestāsies ceļā šīszemes saules gaismai.

Sī ziņa mani jūtami satrieca, jo es ar visnopietnākajām izjūtām jau biju atmiņā atdzīvinājusi tā vīrieša tēlu, kas tovakar sēdēja uz dīvāna, slaucīdams pieri.

—   To man vakar paziņoja viņa pēctecis, — misters Skimpols sacīja. — Viņa pēctecis pašlaik ir manā mājā — ar aprakstīšanas tiesībām, tā viņš laikam teica. Viņš ieradās vakar, manas zilacainās meitas dzimšanas dienā. Es viņam saku: «Tas ir nesaprātīgi un apgrūtinoši. Ja jums būtu zilacaina meita, jūs taču negribētu, ka es neaicināts ierodos viņas dzimšanas dienā?» Un tomēr viņš negāja prom.

Misters Skimpols pasmējās par šo jauko joku un viegli pieskārās klavierēm, pie kurām sēdēja.

—   Un viņš man pastāstīja, — viņš teica, piesizdams nelielus akordus tais vietās, kur es likšu daudzpunktes, — ka Kouvinsietis esot atstājis… trīs bērnus… bez mātes… Un, tā kā šis Kouvinsieša amats… ir tik neiecienīts… jaunie Kouvinsieši… dabūjot diezgan daudz ciest…

Misters Džāndiss piecēlās, braucīdams galvu, un sāka staigāt pa istabu. Misters Skimpols spēlēja vienu no Adas iemīļoto dziesmu melodijām. Mēs ar Adu abas raudzījāmies uz misteru Džāndisu un šķitāmies noprotam, kas risinās viņa prātā.

Vairākkārt pagājies un apstājies, un pārtraucis un atkal atsācis braucīt galvu, mans aizbildnis uzlika roku uz taustiņiem un pārtrauca mistera Skimpola spēli. — Man tas nepatīk, Skimpol, — viņš domīgi teica.

Misters Skimpols, kurš šo tematu jau bija paspējis aizmirst, pārsteigts paskatījās augšup.

—   Sis cilvēks bija vajadzīgs, — turpināja mans aizbildnis, staigādams turp un atpakaļ gauži mazajā telpā starp klavierēm un istabas galu un braucīdams matus no pakauša augšup, it kā spēcīgs austrenis būtu tos izbužinājis. — Ja mēs radām vajadzību pēc šādiem cilvēkiem paši ar savām kļūdām un vājibām vai ar dzīves gudrības trūkumu vai savām neveiksmēm, mēs nedrīkstam tiem atriebties. Šai amatā neslēpās ļaunums. Viņš strādāja, lai apgādātu savus bērnus. Gribētos uzzināt par viņu kaut ko vairāk.

—   A! Par Kouvinsieti? — iesaucās misters Skimpols, beidzot sapratis, par ko ir runa. — Nav nekā vieglākai Neliels gājiens līdz Kouvinsa iecirkņa ēkai — un jūs uzzināsiet visu, ko vēlaties.

Misters Džāndiss pamāja mums, kas jau gatavībā gaidījām tikai zīmi: — Ejam! Aizstaigāsim līdz turienei, mīļās! Pastaigas labad mēs tiklab varam iet turp, kā arī jebkur citur.

Mēs aši bijām gatavas un devāmies ceļā. Misters Skimpols nāca mums līdzi un darīja to ar redzamu labpatiku. Viņš teica, ka tas esot kaut kas īpaši jauns un neparasts, ka viņš meklējot Kouvinsieti, nevis Kouvinsietis viņu!

Vispirms viņš mūs aizveda uz Kērsitorstrītu pie Cānserileinas, kur atradās ēka ar restotiem logiem; to viņš dēvēja par Kouvinsa pili. Kad mēs piegājām pie vārtiem un pazvanījām, no kādas kantorim līdzīgas telpas iznāca ļoti nepatīkama izskata zēns un paskatījās uz mums pāri vārtiņu smailajiem stieņiem.

—   Ko jūs gribējāt? — zēns noprasīja, atbalstīdams zodu uz divām stieņu smailēm.

—   Te bija kāds padotais vai ierēdnis, vai kas tamlīdzīgs, — teica misters Džāndiss, — kurš ir nesen miris.

—  Jā? — puika atsaucās. — Nu, un tad?

—   Ja iespējams, es gribētu uzzināt viņa vārdu.

—  Vārds bija Nekets, — teica zēns.

—   Un adrese?

—   Beljārda, — zēns sacīja. — Kreisā pusē, sveču tirgotavā, saimnieci sauc Blaindera.

—   Vai viņš bija… es nezinu, kā lai to pasaka, — stomīgi teica mans aizbildnis, — vai viņš bija centīgs?

—   Nekets, vai? — puika pārprasīja. — Jā, un kā vēli Viņš varēja nenogurdams stāvēt sardzē. Nostāvēja postenī uz stūra pa astoņām, pa desmit stundām no vietas, ja bija uzņēmies.

—   Varēja būt sliktāk, — es dzirdēju misteru Džāndisu pie sevis nosakām. — Varēja gadīties, ka uzņemas, bet neizdara. PaldiesI Tas ir viss, ko es gribēju.

Mēs atstājām zēnu pie vārtiem, kur viņš palika stāvam, galvu piešķiebis, rokas atbalstījis uz stieņiem, berzēdams un sūkādams to smailos galus, un tālāk mūsu ceļš veda atpakaļ uz Linkolna korporācijas ēku, kur mūs gaidīja misters Skimpols, kas nebija gribējis ilgi uzkavēties «Kouvinsa pils» tuvumā. Tad mēs visi devāmies uz Beljārdu; tā bija šaura aleja un atradās pavisam netālu. Drīz mēs atradām arī sveču tirgotavu. Tajā rosījās paveca labsirdīga izskata sieviete, kas sirga ar tūsku vai astmu vai varbūt ar abiem reizē.

—   Neketa bērni? — viņa atsaucās uz manu jautājumu. — Jā, protams, jaunkundzi Trīs kāpnes uz augšu, lūgtum. Durvis taisni pretī. — Un viņa pāri letei pasniedza man atslēgu.

Es paskatījos uz atslēgu, tad paskatījos uz sievieti, taču viņai likās pats par sevi saprotams, ka es zinu, ko ar to darīt. Tā kā šī varēja būt vienīgi bērnu istabas durvju atslēga, es devos tālāk, neko vairs nejautājusi, un citi man sekoja augšup pa tumšajām kāpnēm. Mēs gājām, cik klusi varējām, tomēr vecie grīdas dēļi zem četru gājēju soļiem čīkstēja un skrapstēja, un, kad mēs nonācām trešajā stāvā, redzējām, ka esam iztraucējuši kādu vīrieti, kas stāvēja savas istabas durvīs un raudzījās uz mums.

—   Vai jūs meklējat Gridliju? — viņš noprasīja, pievērsdams man ciešu, dusmīgu skatienu.

—   Nē, ser, — es atbildēju, — man jākāpj augstāk.

Viņš paskatījās uz Adu, tad uz misteru Džāndisu un

uz misteru Skimpolu, pievērsdams katram pēc kārtas savu ciešo, dusmīgo skatienu, kamēr tie cits aiz cita pagāja viņam garām un sekoja man. Misters Džāndiss padeva labdienu. — Labdien! — vīrietis strupi un pikti atmeta. Viņš bija gara auguma cilvēks ar dzeltenīgu, rūpju izvagotu seju, plānu atlikuša matu kārtiņu, dziļām grumbām un iespaidīgām acīm. Viņa skatiens pauda cīņassparu,

Izturēšanās šķita izaicinoša, pat kaitinoša, un kopskatā ar viņa joprojām stalto un spēcīgo stāvu, kas tomēr nepārprotami liecināja par norietu, tā manī izraisīja neparastu satraukumu. Rokā viņš turēja spalvu, un īsajā mirklī, kamēr mēs pagājām garām viņa istabai, es ievēroju, ka tā ir piemētāta papīriem.

Atstājuši viņu turpat stāvam, mēs uzgājām līdz augšstāva istabai. Es pieklauvēju, un spalga balss iekšpusē atsaucās: — Mēs esam ieslēgti. Atslēga ir pie misis Blainderasl

To dzirdējusi, es atslēdzu durvis un atvēru tās. Trūcīga izskata istabā ar slīpiem griestiem un pavisam nedaudziem mēbeļu gabaliem mēs ieraudzījām sīku puišeli, gadus piecus vai sešus vecu, kurš mierinādams auklēja pasmagu pusotru gadu vecu mazuli. Kamīnā nekūrās uguns, kaut gan laiks bija auksts; abi bērni bija ievīstīti apdilušos lakatos un apmetņos. Šīs drēbes, šķiet, tomēr nebija pietiekami siltas, jo bērnu deguntiņi izskatījās sarkani un nosaluši un mazie augumiņi sarāvušies; zēns pacietīgi staigāja turp un atpakaļ pa istabu, auklēdams un klusinādams mazuli, kas balstīja galvu uz viņa pleca.

—   Kāpēc jūs te esat ieslēgti vieni paši? — mēs, protams, jautājām.

—   Mēs gaidām Cārliju, — atbildēja zēns un apstājās, raudzīdamies uz mums.

—  Vai Cārlijs ir tavs brālis?

—   Nē. Tā ir mana māsa Šarlote. Tēvs viņu sauca par Cārliju.

—  Vai jums vēl ir kāds bez šīs Cārlijas?

—   Es, — teica zēns, — un Emma. — Viņš pieskārās sava auklējamā atrisušajai cepurītei. — Un Cārlija.

—  Un kur tad Cārlija ir?

—   Aizgāja mazgāt veļu, — teica zēns un atkal sāka staigāt pa istabu turp un atpakaļ, cieši vērodams mūs un pat nemanīdams, ka galviņa ar mazo audekla cepurīti kuru katru brīdi var atsisties pret gultas galu.

Kamēr mēs stāvējām, raudzīdamies viens uz otru un uz šiem abiem bērniem, istabā ienāca ļoti sīka meitene, augumā pavisam bērnišķa, bet vērīgu pieauguša cilvēka izteiksmi glītajā sejiņā; galvā viņai bija pārāk liela, sievišķīga cepure, un viņa slaucīja kailās rokas lielā sieviešu priekšautā. Viņas pirksti no mazgāšanas bija balli un sagrumbojušies, un ziepju putas, ko viņa slaucīja no rokām, arvien vēl garoja. Ja to neievērotu, viņu viegli va-

rētu noturēt par bērnu, kas spēlē veļas mazgāšanu un ar asredzīgas novērotājas prasmi atdarina nabadzīgu, strādājošu sievieti.

Viņa bija skriešus atskrējusi no kāda tuvēja nama un acīmredzot ļoti steigusies. Tāpēc, par spīti savam vieglajam augumiņam, viņa labu brīdi bija bez elpas un uzreiz nevarēja neko pasacīt, tikai stāvēja elsodama, slaucīja rokas un klusējot skatījās uz mums.

—  A, re, kur Cārlijal — iesaucās zēns.

Bērns, ko viņš auklēja, izstiepa rokas un iebrēcās, vēlēdamies, lai māsa paņem to rokās. Meitene paņēma mazo ar tādu pašu pieaugušas sievietes kustību, kas saderējās ar viņas lielo priekšautu un cepuri, un raudzījās uz mums pāri savai nastai, kas lielā sirsnībā bija pieplakusi viņai cieši klāt.

—   Vai tas ir iespējams, — nočukstēja mans aizbildnis, kamēr mēs nolikām meitenei krēslu un apsēdinājām viņu ar visu mazuli, bet zēns turējās viņai cieši līdzās, turēdamies pie priekšauta stūra, — ka šis bērns strādā, lai uzturētu citus? Paskatieties! Dieva dēļ, paskatieties uz viņiem!

Tur tiešām bija, uz ko paskatīties. Visi trīs bērni bija saspiedušies cits pie cita, un divi pilnīgā paļāvībā tvērās pie trešā, un šis trešais bija tik jauns — un tomēr viņā jautās tāds briedums un nosvērtība, kas dīvaini kontrastēja ar bērnišķo stāvu.

—   Cārlij, Cārlij! — teica mans aizbildnis. — Cik tev ir gadu?

—   Pāri par trīspadsmit, ser, — atbildēja meitene.

—   AI Tie ir lieliski gadi! — mans aizbildnis sacīja. — Lieliski gadi, Cārlij!

Es nevaru aprakstīt, ar kādu maigumu viņš to izteica; šie vārdi izskanēja pa pusei rotaļīgi, taču vēl jo vairāk ar līdzjūtību un skumjām.

—   Un vai tu šeit dzīvo viena ar abiem mazajiem bērniem, Cārlij? — jautāja mans aizbildnis.

—   Jā, ser, — meitene atbildēja, palūkodamās viņam sejā ar pilnīgu uzticēšanos, — kopš nomira tēvs.

—   Un kā tu iztiec, Cārlij? — vaicāja mans aizbildnis, uz brīdi novērsis seju. — Ak, Cārlij, saki — kā tu iztiec?

—   Kopš nomira tēvs, ser, es eju strādāt. Šodien es mazgāju veļu.

—       Lai dievs tev palīdz, Cārlij! — mans aizbildnis nopūtās. — Tu taču vēl esi par mazu, lai aizsniegtu tovera malu!

—   Koka tupelēs neesmu vis par mazu, ser, — meitene aši atteica. — Man ir augstas tupeles, tās, kas piederēja mātei.

—   Un kad nomira tava māte? Nabaga māte!

—   Māte nomira tūliņ pēc tam, kad piedzima Emma, — atbildēja meitene, paskatīdamās uz sev piekļauto sejiņu. — Tad tēvs teica, ka man esot jābūt viņai mātes vietā. Un es centos. Es mājās daudz strādāju — uzkopu, auklēju, mazgāju jau ilgi pirms tam, kad sāku iet strādāt ārpus mājas. Tāpēc jau es to māku, ser, saprotat?

—   Un vai tu bieži ej strādāt ārpus mājas?

—   Cik bieži varu, — teica meitene, paceldama acis un pasmaidīdama, — jo vajag jau nopelnīt tos sešpensus un šiliņus!

—   Un vai tu vienmēr mazos ieslēdz, kad ej ārā?

—   Viņiem taču jābūt drošībā, saprotat? — meitene atteica. — Reizēm te uzkāpj misis Blaindera un reizēm misters Gridlijs, un dažreiz es pati varu atskriet, un viņi taču var te spēlēties, un Toms nemaz nebaidās, ka viņu ieslēdz, vai ne, Tom?

—   Nē-ē! — Toms braši atteica.

—   Kad metas tumšs, ārā iedegas laternas, un tad te arī ir diezgan gaišs — gandrīz pavisam gaišs. Vai ne, Tom?

—  Jā, Cārlij, — atbildēja Toms, — gandrīz pavisam gaišs.

—   Un viņš ir tāds zelta bērns, — teica sīkā radībiņa — ak, šī pieaugušā mātes, sievietes balss! — Kad Emmai nāk miegs, viņš to apgulda. Un, kad viņam nāk miegs, viņš pats aiziet gulēt. Un, kad es pārnāku mājās un aizdedzu sveci, un sēžos pie vakariņām, viņš atkal ce]as augšā un ēd kopā ar mani. Vai ne, Tom?

—   Jā, jā, Cārlij! — atsaucās Toms. — Tā es daru!

Un, vai nu iedomājies šo īso prieka brīdi savu dienu

gaitā, vai ari aiz pateicības un mīlestības pret Cārliju, kas viņam aizstāja visu, viņš paslēpa seju māsas apnēsātajos svārkos un no smiekliem pārgāja uz raudām.

Tā bija pirmā reize kopš mūsu ierašanās, kad kādam no bērniem apbira asaras. Mazā sērdiene tika runājusi par tēvu un māti tā, it kā visas bēdas būtu nomākusi nepieciešamība saņemt dūšu, bērnišķā vērtības apziņa, ko deva darbs līdz ar spēju to paveikt un pastāvīgā aPzņemtība. Bet. tagad, kad Toms sāka raudāt, ari pār viņas vaigiem klusi noritēja divas asaras, kaut gan meitene sēdēja pilnīgi mierīga, rāmi lūkojās uz mums un ne ar vienu kustību nesatrauca ne matiņu uz abu savu lolojumu galvām.

Es stāvēju līdzās Adai pie loga, izlikdamās vērojam namu jumtus un nomelnējušo skursteņu gūzmu, trūcīgos zaļumus un krātiņos ieslēgtos putnus pie kaimiņu logiem, kad pamanīju, ka no veikala apakšstāva uznākusi misis Blaindera (varbūt viss šis laiks pagāja, kamēr viņa tika lidz augšstāvam) un sarunājas ar manu aizbildni.

—   īres maksa — tas nav nekas, ser, — viņa teica, — kurš gan iedomātos prasīt no viņiem naudu!

—   Jā, — noteica mans aizbildnis, vērsdamies pie mums abām. — Pietiek ar to, ka pienāks laiks, kad šī labā sieviete sapratīs, ka tas ir gan kaut kas, un tieši tāpēc, ka viņa to darījusi vismazāko labā… Sis bērns, — viņš pēc īsa brīža piebilda, — vai viņa var turpināt šādu dzīvi?

—   Nudien, ser, es domāju, ka var, — teica misis Blaindera starp samocītiem elpas vilcieniem. — Viņa ir tik naska, cik vien meitēns var būt. Lai dievs viņu svētī, ser, kā viņa te vāca tos abus mazos, kad nomira māte, — visa apkārtne brīnījās! Un kā viņa kopa tēvu, kad tas saslima, — tur arī bija ko nenoskatīties! «Misis Blaindera,» — tā viņš teica, kad pēdējo reizi vēl varēja parunāt, tepat viņš gulēja, «misis Blaindera, lai kāds bijis mans amats, es pagājušo nakti redzēju eņģeli sēžam līdzās manam bērnam, un es uzticu viņu mūsu Tēvam!»

—   Vai cita amata viņam nebija? — vaicāja mans aizbildnis.

—   Nē, ser, — atbildēja misis Blaindera, — viņš bija tikai «okšķeris». Kad viņš te atnāca dzīvot, es sākumā nezināju, kas viņš ir, un, jāatzīstas, kad dabūju zināt, uzteicu viņam dzīvokli. Apkārtējiem nepatika tāds iemītnieks. Arī citiem maniem īrniekiem tas nepatika. Tas nav cildens amats, — teica misis Blaindera, — un vairumam cilvēku tas stipri nepatīk. Misters Gridlijs arī protestēja, ļoti nikni protestēja, un viņš ir labs īrnieks, kaut arī viņa pacietība ir tikusi smagi pārbaudīta.

—   Un tā jūs viņam uzteicāt dzīvokli? — pārjautāja mans aizbildnis.

—   Un tā es viņam uzteicu dzīvokli, — sacīja misis Blaindera. — Bet, kad pienāca noteiktais laiks un es vairāk nekā slikta par viņu nevarēju teikt, es sāku šaubīties.

Viņš bija precīzs un strādīgs; viņš darīja to, kas viņam jādara, ser, — un misis Blaindera nevilšus uzmeta skatienu misteram Skimpolam, — un šajā pasaulē pat tas jau nozīmē itin daudz.

—   Tātad jūs viņu tomēr paturējāt?

—   Nu, es viņam pateicu — ja viņš var vienoties ar misteru Gridliju, es pratīšu vienoties ar pārējiem īrniekiem un daudz nebēdāšu, vai pārējiem apkaimē tas patīk vai nepatīk. Misters Gridlijs deva piekrišanu diezgan pikti, bet tomēr to deva. Viņš vienmēr bija pikts pret to otru, bet pret viņa bērniem gan viņš visu laiku bijis labs. Nekad jau cilvēku tā īsti nevar pazīt, kamēr apstākļi nav viņu pārbaudījuši.

—   Un citi cilvēki — vai arī ir labi pret šiem bērniem? — jautāja misters Džāndiss.

—   Visumā slikti nav, ser, — teica misis Blaindera, — bet, protams, tik labi nav, kā būtu, ja tēvs būtu strādājis citā amatā. Misters Kouvinss iedeva gineju, un pārējie pēddziņi arī sameta savu summiņu. Daži pagalma kaimiņi, kas arvien bija zobojušies un smīkņājuši, kad viņš gāja garām, atnesa kādus ziedojumus, un vispār — slikti jau nav. Tāpat ir ar Šarloti. Daži viņai nedod darbu, tāpēc ka viņa ir «okšķera» meita; citi, kas darbu dod, met viņai to acīs; daži uzskata par lielu labdarību, ka ļauj viņai strādāt, par spīti visam, un varbūt maksā viņai mazāk un strādina vairāk. Bet viņa ir pacietīgāka nekā jebkurš cits, un gudra arī viņa ir un vienmēr gatava pūlēties, cik spēciņi atļauj, pat vēl vairāk. Tā ka, es saku, ser, visumā nav slikti, bet varēja būt labāk.

Misis Blaindera apsēdās, lai vieglāk tiktu pie elpas, kas tik garā stāstījumā bija apsīkusi. Misters Džāndiss dzīrās mums kaut ko sacīt, bet tad viņa uzmanību piesaistīja istabā ienākušais misters Gridlijs, kurš bija pieminēts sarunā un kuru mēs bijām redzējuši, kāpdami augšup.

—   Es nezinu, kas jums te darāms, dāmas un kungi, — viņš teica it kā netīksmē par mūsu klātbūtni, — bet jūs atvainosiet manu ierašanos. Es nenāku te, lai stāvētu un blenztu. Sveika, Cārlij! Sveiks, Tom! Sveika, mazāt Kā mums visiem šodien iet?

Viņš noliecās pār bērnu pulciņu, kā apmīļodams tos, un tūlīt bija redzams, ka bērni uzskata viņu par draugu, kaut gan viņa seja palika tikpat skarba un izturēšanās pret mums bija neslēpti rupja. Mans aizbildnis to ievēroja un prata novērtēt.

—   Gluži saprotams, ka te neviens neiedomāsies nākt, lai stāvētu un blenztu, — viņš laipni sacīja.

—   Var jau būt, ser, var jau būt, — atmeta otrs, paņemdams Tomu klēpī un nepacietīgi atmezdams ar roku.

—   Es negribu strīdēties ar dāmām un kungiem. Es savā mūžā esmu tik daudz strīdējies, ka viena cilvēka dzīvei pietiek.

—   Uzdrošinos domāt, ka jums ir pietiekami daudz iemeslu būt piktam un aizkaitinātam… — iesāka misters Džāndiss.

—   Atkal jau! — otrs viņu pārtrauca, aizsvildamles niknumā. — Es esmu ķildīgs no dabas. Es esmu viegli sakaitināms. Es neesmu laipns cilvēks!

—   šķiet, ka jums taisnība.

—   Ser, — teica Gridlijs, nolicis bērnu un pieiedams misteram Džāndisam tuvu klāt, it kā grasītos viņam sist.

—   Vai jūs kaut ko zināt par Taisnīguma tiesu?

—   Varbūt zinu — sev par nelaimi.

—   Sev par nelaimi? — pārjautāja vīrs, aprāvles savā niknumā. — Ja tā, es lūdzu piedošanu. Es neesmu laipns, to es zinu. Lūdzu piedošanu! Ser, — viņš atsāka jaunā dusmu uzplūdā, — divdesmit piecus gadus es esmu vilkts pa kvēlošu dzelzi un esmu atradinājies staigāt pa samta paklājiem. Aizejiet, rau, tur, uz Lorda kanclera tiesu, un pajautājiet, kāds ir viens no viņu iecienītajiem jokiem, kas palaikam atdzīvina viņu ikdienu, un viņi jums pateiks, ka pats labākais joks viņiem ir vīrs no Sropšīras. Tad ziniet, — viņš pavēstīja un iededzies uzsita ar vienu roku pa otru, — es esmu tas vīrs no Sropšīras!

—   Es jums ticu, un ari manai dzimtai bijis tas gods viest zināmu izklaidēšanos tai pašā nopietnajā vietā, — nosvērti sacīja mans aizbildnis. — Varbūt jūs esat dzirdējis manu vārdu — Džāndiss.

—   Mister Džāndis, — atsaucās Gridlijs tādā kā parupjā sveicinājumā, — jūs savas pārestības ciešat mierīgāk, nekā es spēju ciest savējās! Vēl vairāk: es varu jums pateikt to — un ari šim kungam un šim jaunajām dāmām, ja tie visi ir jūsu draugi, — ka, ciezdams savas pārestības klusējot, es nonāktu līdz ārprātam! Tikai jaunodamies par tām, domās atriebdamies par tām un nikni pieprasīdams taisnību, ko es nekad nepanāku, es spēju uzturēt sevī skaidru saprātu. Tikai tā! — viņš izsaucās; viņa runas veids bija neizmeklēts, parupjš un joti kaismīgs. — Jūs varat teikt, ka es pārlieku uzbudinos. Es atbildēšu, ka mana daba liek man šādi stāties pretī pārestībai un man tas ir jādara. Citas izvēles nav — tikai tas vai arī smaidošās, nožēlojamās vecenītes liktenis, kura apsēdusi tiesas namu. Ja man kaut brīdi vajadzētu rāmi sēdēt zem šīs nastas, es kļūtu ārprātīgs.

Bija gardām skumji vērot viņa neganto kvēli un satraukumu, sejas raustīšanos un satracinātos žestus, kas pavadīja visu teikto.

— Mister Džāndis, — viņš teica, — noklausieties manu stāstu! Tas ir tikpat patiess kā debesis mums virs galvas. Es esmu viens no diviem brāļiem. Mans tēvs (fermeris) sastādīja testamentu un novēlēja savu fermu un inventāru manai mātei viņas dzīves laikā. Pēc mātes nāves visam vajadzēja nonākt manā īpašumā, ja neņem vērā trīssimt mārciņas naudā, ko man vajadzēja samaksāt brālim. Mana māte nomira. Brālis pēc kāda laika pieprasīja savu mantojumu. Es un daži radinieki teicām, ka viņš daļu no tā ir jau notērējis, jo nav maksājis par uzturu un dzīvokli un ir izdevis naudu arī dažām citām vajadzībām. Un tagad paklausieties! Jautājums bija šāds un tikai šāds. Neviens neapstrīdēja testamentu, neviens neapstrīdēja neko citu, vienīgi to, kāda daļa no trīssimt mārciņām ir vai nav tikusi izmaksāta. Tā kā mans brālis iesniedza prasību tiesā, lai šo jautājumu nokārtotu, es biju spiests ielaisties darīšanās ar šo nolādēto Lorda kanclera tiesu; es tiku spiests uz to, jo likums mani piespieda un neļāva griezties nekur citur. Septiņpadsmit cilvēki tika padarīti par apsūdzētajiem šai vienkāršajā prāvā! To uzsāka pēc diviem gadiem. Pēc tam to atlika vēl uz diviem gadiem, kamēr referents (kaut viņam galva sapūtu uz pleciem!) ņēmās skaidrot, vai es vispār esmu sava tēva dēls, kaut gan par to šaubas nebija izteikusi neviena dzīva būtne. Tad viņš secināja, ka apsūdzēto nav pietiekami daudz — atcerieties, to bija vēl tikai septiņpadsmit! — un vajadzīgs vēl viens, kas ticis piemirsts, un jāsāk vēlreiz viss no gala. Izmaksas tobrīd — vēl pirms lietas uzsākšanas! — jau bija trīskārt pārsniegušas mantojuma lielumu. Mans brālis labprāt būtu atteicies no mantojuma un priecājies, ka var izvairīties no jaunām izmaksām. Viss īpašums, ko tēvs man šai testamentā novēlēja, ir iztērēts tiesu izmaksās. Prāva, joprojām nepabeigta, ir bezcerīgi izniekota un izputējusi tāpat kā viss pārējais — un tā es te stāvu vēl šo baltu dienu! Redziet, mister Džāndis, jūsu prāvā iesaistīti tūkstoši un vēlreiz tūkstoši, turpretī manējā — simti. Bet kas zina, vai man savējo tāpēc vieglāk paciest vai varbūt grūtāk, jo uz spēles likti visi mani iztikas līdzekļi, ko prāva nekrietni izsūc?

Misters Džāndiss apgalvoja, ka no visas sirds jūtot viņam līdzi un nebūt nedomājot, ka tikai Džāndisus skārusi šīs atbaidošās sistēmas netaisnā roka.

—   Atkal jaul — atsaucās misters Gridlijs, nemaz nepierimdams savā dusmu uzliesmojumā. — Atkal jau sistēma! No visām pusēm man saka: sistēma. Nav jēgas iet uz tiesu un teikt: «Milord, es gribu dzirdēt no jums — vai tas ir pareizi vai nepareizi? Vai jūs varat man skatīties acīs un teikt, ka esmu dabūjis savu taisnību un varu iet, kurp vēlos?» Milords par to nekā nezina. Viņš sēž savā krēslā un vada prāvas pēc sistēmas. Es nevaru iet pie mistera Talkinghorna, advokāta no Linkolnsinfildas, un teikt viņam, kad viņš mani ir saniknojis, būdams mūžam tik nesatricināms un mierīgs tāpat kā viņi visi, jo es taču zinu, ka viņi šai procesā iegūst, kamēr es zaudēju, — es nevaru iet un teikt viņam, paklau, es kādam likšu samaksāt par sev nodarīto postu, vienalga, taisnā vai netaisnā ceļā! Viņš nav atbildīgs. Tā ir sistēma. Bet, ja es nepacelšu roku pret viņiem šaisaulē — arī tas var notikt, jo es negalvoju par sevi, ja mani novedīs līdz liktenīgai robežai! — es apsūdzēšu šīs sistēmas atsevišķos izpildītājus vaigu vaigā lielās un mūžīgās tiesas priekšā!

Viņa kvēle bija baisminoša. Es nebūtu ticējusi, ka iespējams tik negants jūtu uzliesmojums, ja nebūtu to redzējusi savām acīm.

—   Es beidzu! — viņš noteica, apsēzdamies un noslaucīdams seju. — Mister Džāndis, es beidzu! Zinu, ka esmu negantas dabas. To man pieklātos zināt. Esmu sēdējis cietumā par tiesas aizskaršanu. Esmu sēdējis cietumā par draudēšanu advokātam. Esmu piedzīvojis visdažādākās nepatikšanas un gan jau piedzīvošu tās atkal. Es esmu vīrs no Sropšīras un palaikam sagādāju viņiem ne tikai jautrību vien, kaut gan arī tā viņiem ir sava jautrība, ja mani iemet cietumā un ved šurp uz tiesu no cietuma — un tamlīdzīgi. Man pašam būtu labāk, ja es savaldītos, viņi man saka. Bet es viņiem atbildu — ja es valdītos, ģs sajuktu prātā. Kādreiz es, šķiet, biju itin rāmas un lādzīgas dabas cilvēks. Manas apkaimes ļaudis stāsta, ka viņi mani tādu atceroties, taču tagad man jāļauj aizvainojumam lauzties uz āru, citādi es nesaglabāšu skaidru saprātu. «Jums pašam būtu daudz labāk, mister Gridlij,» lords kanclers man pagājušajā nedēļā teica, «ja jūs netērētu še laiku un dzīvotu Sropšīrā, darīdams derīgu darbu.» — «Milord, milord, es zinu, ka tā būtu,» es viņam atbildēju, «un vēl labāk būtu, ja es nemūžam nebūtu d/.irdējis jūsu augstās iestādes vārdu, taču, sev par nelaimi, es nevaru grozīt pagātni, un pagātne ir atdzinusi mani šeit!» Turklāt, — viņš ar jaunu kvēli piebilda, — es darīšu viņiem kaunu! Līdz pēdējam brīdim viņi redzēs mani tiesā — sev par apkaunojumu. Ja es zinātu, kad man lemts mirt, un varētu turp aizkļūt, un spētu vēl parunāt, es mirtu tur, teikdams: «Neskaitāmas reizes jūs esat mani dzinuši šurp un sūtījuši prom. Sūtiet nu mani lagad — ar kājām pa priekšu!»

Piktā sejas izteiksme laikam daudzu gadu gaitā bija tik cieši iegulusi viņa sejā, ka tā neatinaiga pat tad, kad viņš runāja mierīgi.

—   Es atnācu, lai aizvestu šo mazos uz savu istabu, — viņš teica, atkal pieiedams tiem klāt, — lai viņi tur kādu stundu paspēlējas. Es nebiju domājis tik gari runāt, bet kāda tam nozīme! Tu taču nebīsties no manis, Tom, vai ne?

—   Nē! — atsaucās Toms. — Jūs jau nedusmojaties uz mani.

—   Tev taisnība, bērns. Vai tu iesi atpakaļ, Cārlij? Jā? Nu tad nāc, mazā! — viņš paņēma mazāko meitenīti uz rokas, ko viņa labprāt tam ļāva. — Kas zina, varbūt mēs lejā atrodam kādu piparkūku vīriņu. Iesim pameklēsim!

Viņš atkal pamāja savu skarbo sveicienu, kurā tomēr jautās zināma cieņa pret misteru Džāndisu, un, viegli paklanījies pret mums, devās lejā uz savu istabu.

Tad pirmo reizi kopš mūsu ierašanās ierunājās misters Skimpols — kā allaž, savā viegli bezbēdīgajā tonī. Cik patīkami noskatīties, viņš teica, kā apstākļi nesteidzīgi piemērojas vajadzībai. Te, lūk, ir šis misters Gridlijs, cilvēks ar spēcīgu gribu un apbrīnojamu enerģiju — izglītotā valodā runājot, sava veida «Neharmoniskais kalējs»* —, un viņš viegli varot iedomāties, kā šis Gridlijs pirms daudziem gadiem mētājies pa dzīvi, meklēdams, kur likt savu pāriplūstošo kareivīgumu, gluži , kā jauna mīla, kas meklē ērkšķu biezokņos, kad viņa ceļu šķērsojusi Lorda kanclera tiesa un sniegusi šim vīram tieši to, kas viņam vajadzīgs. Te nu viņam esot atbilstošs pretinieks līdz mūža galam! Citādi, kas zina, viņš būtu kļuvis par izcilu ģenerāli, kas spridzinātu vienu pilsētu pēc otras, vai par izcilu politiķi, kas ieguldītu spēkus visāda veida parlamenta runas mākslās, bet nu ir noticis tā, ka dzīve savedusi kopā viņu un Lorda kanclera tiesu, turklāt visnekaitīgākajā veidā, no kā nevienam citam nav jācieš, un Gridlijs no šī brīža ir, tā sakot, pilnīgi nodrošināts. Un paskatieties, kā bija ar Kouvinsieti! Cik izteiksmīgi nabaga Kouvinsietis (šo burvīgo bērniņu tēvs) ilustrē šo pašu principu! Viņš, misters Skinvpols, pats reizēm esot kurnējis par šī Kouvinsieša eksistenci. Viņš esot skatījies uz Kouvinsieti ar savām acīm. Viņam gribējies iztikt bez Kouvinsieša. Esot bijuši brīži, kad viņam licies: ja viņš būtu sultāns un kādu rītu viņa lielvezīrs teiktu: «Ko ticīgo pavēlnieks pieprasa saņemt no sava verga rokām?» — viņš pat varētu noiet tiktāl, ka atbildētu: «Kouvinsieša galvu!» Taču kas te galu galā noskaidrojies? Ka visu šo laiku viņš ir apgādājis ar darbu cilvēku, kas paliesi tā cienīgs, ka viņš bijis Kouvinsieša labdaris, ka viņš būtībā devis iespēju Kouvinsietim uzturēt un audzināt šos burvīgos bērnus, kuri tik jaukā veidā kuplina cilvēces tikumus! Viņa sirds nupat mutuļojusi aizkustinājumā un asaras kāpušas acīs, kad viņš skatījies un domājis: «Es biju Kouvinsieša lielais labvēlis, un viņa sīkie prieciņi bija mans nopelns!»

Sai bezbēdīgajā fantāzijas lidojumā jautās kaut kas tik valdzinošs un pats misters Skimpols izskatījās pēc tik līksma bērna līdzās nule skatītajai daudz nopietnākai bērnībai, ka mans aizbildnis pat pasmaidīja, atgriezdamies pie mums pēc neilgas sarunas ar misis Blainderu. Mēs noskūpstījām Cārliju un kopā nogājām lejā, tur brīdi vēl pastāvējām, noraudzīdamies, kā viņa atkal aizskrien uz savu darba vietu. Es nezinu, kurp viņa gāja; mēs tikai redzējām, kā šī mazā, sīkā būtne ar pieaugušas sievietes cepuri un priekšautu izskrien cauri velvētai vārtu ejai laukuma viņā malā un pazūd pilsētas kņadā un burzmā kā lietus lāsīte okeānā.

## XVI NODAĻA

«Vientuļais Toms».

Milēdija Dedloka ne mirkli nespēj nostāvēt mierā. Pārsteigtā labāko aprindu hronika nepavisam nezina, kur viņu kurā brīdī meklēt. Šodien viņa ir Ceznivoldā, vakar bija savā pilsētas namā, rīt, kas zina, būs aizbraukusi uz ārzemēm — iabāko aprindu hronika vairs neņemas par to droši spriest. Pat sera Lestera galantā uzmanība vairs lāgā nespēj tikt viņai līdzi. Turpmāk tai klātos vēl grūtāk, ja Ceznivoldas vecajā ozolkoka guļamistabā nebūtu iedrāzusies otra viņa uzticamā līdzgaitniece — ģikts — un sagrābusi viņu aiz abām kājām.

Sers Lesters uzlūko ģikti par mocītāju dēmonu, tomēr par dēmonu no aristokrātu kārtas. Visi Dedloku tiešā ciltskoka vīriešu kārtas pārstāvji, ciktāl vien pagātnē nesašķobīta spēj ielūkoties cilvēka atmiņa, ir cietuši no ģikts. To iespējams nemaldīgi pierādīt. Citu senči varbūt ir miruši no reimatisma vai, iespējams, saķēruši kādu |aunu sērgu no zemās kārtas pieduļķotajām asinīm, bet Dedloku dzimta pat izlīdzinošajās miršanas norisēs ir ieguldījusi kaut ko īpašu, jo mēdz aiziet no pasaules tikai ģikts dēļ. Spožajā ciltskokā šai kaitei ir apmēram tāda pati loma kā sudraba traukiem vai gleznām, vai Linkolnšīras namam. Tā pieder pie dzimtas godājamā mantojuma. Ļoti iespējams, ka seram Lesteram nav sveša pārliecība — kaut arī viņš nekad to nav ietērpis vārdos —, ka nāves eņģelis, veikdams savu neizbēgamo pienākumu, varbūt pavēstīs mirušo aristokrātu gariem: «Milordi un džentlmeņi, man ir tas gods iepazīstināt jūs ar vēl vienu Dedloku, ko, pēc nešaubīga atzinuma, še atvedusi dzimtas ģikts.»

Tādējādi sers Lesters iecietīgi atvēl dzimtas īpašumu — savas kājas — dzimtas dižciltīgajai kaitei, it kā viņa dzimta to būtu lēņos saņēmusi līdz ar visu pārējo īpašumu. Tas, ka Dedloks spiests gulēt uz muguras, kamēr viņa kājas raustās asu dūrienu lēkmēs, pēc viņa domām, ir nepiedienīga va|ība no kādu nezināmu spēku puses, taču viņš sev saka: «Mēs visi esam to piecietuši, tā ir mūsu daļa; jau vairākus gadu simtus ir zināms, ka mēs savas dzimtas kapu velves rotājam tikai šādā cejā un nevis aiz necienīgākiem iemesliem, un es pakļaujos šim kompromisam.»

Un tā ir iespaidīga aina, kā viņš tur guļ plašās viesistabas vidū, bagātīgu sarkanu un zeltainu kroku ieskauts, sava iemīļotā milēdijas portreta priekšā un pa garo logu rindu iekšā spīd platas saules gaismas joslas, kas stiepjas pāri visai telpai, mijoties ar izplūdušām ēnām. Ārpusē kā liecinieki viņa diženumam slejas staltie ozoli, kas jau gadu simtiem sakņojas zaļajā zemē, kura nekad nav pazinusi lemeša pieskārienu, bet bijusi medību vieta tais senajos laikos, kad karaļi devās kaujā ar zobeniem un vairogiem un jāja medībās ar lokiem un bultām. Iekšpusē uz viņu no sienām noraugās viņa tēvutēvi, kā sacīdami: «Ikviens no mums te bijis īslaicīga īstenības daļiņa un atstājis no sevis šo izkrāsoto ēnu, un iekusis atmiņās, tikpat neskaidrās kā kovārņu tālīnās balsis, kas šobrīd ieaijā tevi dusā,» — un arī tie ir liecinieki viņa diženumam. Un šodien viņš ir ļoti diž.ens. Un vai! — šim Boitornam un jebkuram citam pārdrošniekam, kurš savā iedomībā sagribētu ar viņu spēkoties!

Milēdiju šobrīd seram Lesteram aizstāj viņas portrets. Viņa ir aizspurgusi uz pilsētu, nebūt negrasīdamās tur palikt, un drīz vien atspurgs atpakaļ, mulsinādama labāko aprindu hroniku. Pilsētas māja nav sagatavojusies viņas uzņemšanai. Tā ir vienmuļības un klusuma ieskauta. Tikai viens Merkūrijs pūderētā parūkā neapmierināti blenž priekšistabas logā; iepriekšējā vakarā viņš pavēstījis citam savu paziņu Merkūrijam, kurš arī ir radis pie labas sabiedrības: ja tas ilgi tā turpināšoties — bet ilgi turpināties tā nevarot, jo cilvēks ar viņa dabu to nespējot paciest un no cilvēka ar viņa miesasbūvi to arī nevarot gaidīt, — viņam, goda vārds, vairs nebūšot citas izejas kā vienīgi darīt pašam sev galu!

Kāda gan saite var vienot Linkolnšīras muižu, pilsētas namu, pūderēto Merkūriju un to vietu, kur no sabiedrības izstumtais Džo slaucīja kapsētas durvju kāpsli, itin kā tālīna gaismas stara apspīdēts? Kāda gan saite vienojusi daudzus šīs pasaules neskaitāmos dzīvesstāstus, kuru varoņi, milzu bezdibeņu pretējās pusēs stāvēdami, tomēr dīvainā kārtā savesti kopā?

Džo visu dienu bez mitas slauka savu ielas krustojumu, pat neapjauzdams šo saiti, ja tāda vispār ir. Savu prāta līmeni viņš raksturo īsi, uz jebkuru jautājumu atbildēdams: «Es neko nezin.» Viņš zina, ka slapjā laikā ir grūti panākt, lai krustojums nebūtu dubļains, un vēl grūtāk šādi nopelnīt sev iztiku. Pat šo mazumiņu viņam neviens nav mācījis; to viņš ir atklājis pats.

Džo dzīvo — tādā nozīmē, ka viņš vēl nav miris, — graustu un gruvešu nostūrī, ko viņam līdzīgie pazīst ar nosaukumu «Vientuļais Toms». Tā ir tumša, nolaista iela, kam vļsi pieklājīgi ļaudis met līkumu; kad pussagruvušās mājas šeit vairs tik tikko turējās kopā, tās sagrāba daži pārdroši klaidoņi un, nostiprinājuši tur savas tie-

Ribas, sāka izīrēt tajās pajumti. Tagad šie ļodzīgie mājokļi nakts stundās ir stāvgrūdām pilni posta radības. Kā daždien krituša cilvēka ķermeni mēdz apsēst tārpi un parazīti, tā arī šī graustu pajumte ir devusi vietu veselam pūlim atbaidošu radījumu, kas bariem ložņā iekšā un arā pa dēju spraugām un sienu caurumiem, saritinās pārlaist nakti telpās, kur lietus tek uz galvas, nāk un iet, nesdami līdzi slimības un atstādami tās aiz sevis, un ik soli sēdami vairāk ļaunuma, nekā lords Kūdīs, sers Tomass Dūdls un hercogs Fūdls, un visi izredzētie kungi no valsts iestādēm spēs izlabot piecsimt gadu laikā — kaut arī viņi tieši tālab ir nākuši pasaulē.

Pēdējā laikā «Vientuļajā Tomā» divas reizes ir atskanējusi dārdoņa un pacēlies putekļu mākonis gluži kā pēc minas sprādziena, un katrā reizē ir sabrukusi kāda māja. Sie atgadījumi ir aizpildījuši pa rindkopai avīzēs un pa gultai vai divām vietējā slimnīcā. Tukšās vietas ir palikušas turpat, un drupās izveidojies ne viens vien iecienīts miteklis. Tā kā vēl vairākas mājas ir tuvu galam, var gaidīt, ka nākamā dārdoņa «Vientuļajā Tomā» būs tikpat iespaidīga.

Lieki piebilst, ka šis apskaužamais nekustamais īpašums pakļauts Lorda kanclera tiesai. Paskaidrot to kādam, kaut vai pusaklam, nozīmētu pārāk bargi apvainot viņa redzesspējas. Vai «Toms» ir tautas piešķirtais apzīmējums sākotnējam sūdzētājam vai aizstāvim prāvā «Džāndiss pret Džāndisu», vai arī šis Toms dzīvojis šeit, kad prāvas gaitā iela kļuvusi neapdzīvota, un dzīvojis viens pats, iekams viņam piebiedrojušies pārējie iemītnieki, vai arī šis ierastais nosaukums apzīmē no pieklājīgās sabiedrības atdalītu un norobežotu patvērumu ārpus jebkāda cerību stara — to laikam nezina neviens. Vismaz Džo to noteikti nezina.

— Jo es nezin, — Džo saka, — es neko nezin.

Savādi gan laikam būt tādam kā Džo! Šļūkāt pa ielām, nekā nezinot no tām noslēpumainajām zīmēm, kas tik bagātīgi izvietotas pie veikaliem, ielu stūros, skatlogos, virs durvīm, paliekot pilnīgā neizpratnē par to svešatnajiem apveidiem un vēl jo vairāk par to nozīmi! Redzēt, kā cilvēki lasa, redzēt, kā cilvēki raksta, redzēt, kā pastnieks iznēsā vēstules, un dzīvot bez niecīgākās apjautas par šo sazināšanās veidu — palikt aklam un mēmam attiecībā uz katru tā sīkāko izpausmi! Laikam gan ir mulsinoši redzēt, kā pieklājīgā sabiedrība svētdienā dodas uz baznīcu ar grāmatām rokās, un domāt (jo Džo pa reizei tiešām arī domā) — ko tas viss īsti nozīmē un, ja tas kādam kaut ko nozīmē, kāpēc tā sanācis, ka tas neko nenozīmē man? Mani stumda, bīda un grūsta, un no visas tiesas liek sajust, ka man nav nekādas darīšanas ne te, ne tur, ne kaut kur citur, un tomēr mani māc mulsinoša doma, ka es kaut kādi tomēr esmu te un visi man ir skatījušies pāri līdz tam brīdim, kad es kļuvu, kas esmu! Laikam diezgan dīvains ir šāds stāvoklis, kad tev ne vien paziņo, ka tu neesi pilnvērtīga cilvēciska būtne (kā toreiz, kad pieteicos par liecinieku izmeklēšanā), bet kad tu visu mūžu pats to redzi un sajūti! Kad redzi garām ejam zirgus, suņus, lopus un aptver, ka savā nezināšanā esi piederīgs tiem, nevis tām pārākajām būtnēm ar tev līdzīgiem apveidiem, tām, kuru smalkās jūtas tu daždien aizvaino. Jādomā, ka Džo priekšstati par krimināltiesu vai

E

ar tiesnesi, vai par bīskapu, vai par valdību, vai par to, as viņam būtu nenovērtējams dārgums (ja viņš to zinātu) — par Konstitūciju —, ir visai dīvaini. Visa viņa tveramā un netveramā dzīve ir neparasti dīvaina — un nāve, šķiet, būs vēl jo dīvaināka.

Džo iznāk no «Vientuļā Toma» gruvešiem, sastapdamies ar novēlojušos rītu, kas uz šo pusi allaž nāk ļoti gausi, un iedams košļā savu melno maizes gabalu. Tā kā viņa ceļš ved pa daudzām ielām un namu durvis vēl nav atvērušās, viņš apsēžas pabrokastot uz kāpnēm pie ēkas, kurā mājo «Biedrība Dieva vārda sludināšanai tālās zemēs», un pabeidzis pārlaiž tām ar slotu, kā pateikdamies par izmitināšanu. Ar jūsmīgu apbrīnu viņš aplūko dižo celtni, prātodams, kas tā tāda ir. Viņam, nabaga nelaimīgajam, nav ne jausmas par gara tumsību uz koraļļu rifa Klusajā okeānā un par to, cik dārgi izmaksā dvēseļu ganīšana kokosriekstu un maizeskoku biezokņos.

Viņš ierodas savā krustojumā un sāk to sagatavot topošajai dienai. Pilsēta mostas, varenais spēļu vilciņš tiek atkal iedarbināts savam ikdienas virpulim un ņirboņai, atkal sākas tā pati neizprotamā lasīšana un rakstīšana, kas dažas stundas bijusi pieklusināta. Džo līdz ar citiem zemāk attīstītiem dzīvniekiem kuļas pa šo neaprēķināmo jūkli, kā prot. Ir tirgus diena. Apstulbinātie vērši, kas tiek pārmēru bikstīti, pārmēru dzīti un nekad netiek vadīti, metas, kur nevajag, ar sitieniem tiek dzīvi atpakaļ un sarkanām acīm un putām ap muti drāžas mūra sienās, un bieži sāpīgi nodara pāri nevainīgiem gājējiem, un bieži sāpīgi nodara pāri paši sev. Gluži ka Džo un viņa aprindas — gluži tāpat kā viņi!

Ierodas pulciņš mūziķu un sāk spēlēt. Džo klausās. Klausās arī suns, lopu tirgoņa suns, kas gaida saimnieku arā pie gaļas tirgotavas un droši vien domā par tām aitām, kuras vairākas stundas bijušas viņa pārziņā un tagad laimīgi dabūtas nost no kakla. Šķiet, ka viņš ir nesaprašanā, kur atstājis trīs vai četras no šīm aitām; viņš pārlūko ielu no viena gala līdz otram, itin kā gaidīdams, ka ieraudzīs tās klīstam, nomaldījušās no bara, tad piepeši izslej ausis un visu atceras. Tas ir īsts klaidonis, šis suns, radis pie krogiem un zemas publikas, īsts briesmonis aitām, ik brīdi gatavs paklausīt svilpienam un mesties tām mugurā un izkampt veselus vilnas kušķus, tomēr izskolots, apmācīts, zinošs suns, kas apguvis savus pienākumus un zina, kā tie veicami. Viņi abi ar Džo klausās mūziku droši vien ar stipri līdzīgu dzīvas radības labpatiku; tāpat arī izjūtas — pacilātība vai nožēla, skumjas vai prieks, kas sakņojas kaut kur ārpus sajūtām, — droši vien abiem ir stipri tuvas un līdzīgas. Bet citādā ziņā — cik ievērojami augstāk zvērs paceļas par cilvēku!

Atstājiet šī suņa pēctečus savvaļā kā Džo — un pavisam nedaudzu gadu laikā tie būs tā deģenerējušies, ka zaudēs pat rējienu, bet aso kodienu vis ne.

Diena, gurdeni vilkdamās uz priekšu, mainās un top tumša un lietaina. Džo cīnās ar to savā krustojumā nemitīgā dubļu, riteņu, zirgu, pātagu un lietussargu aplenkumā un saņem par to vien nieka grašus, ar ko samaksāt par nepievilcīgo pajumti «Vientuļajā Tomā». Pienāk krēslas stunda, veikalos iedegas gāzes gaisma, un lampu aizdedzējs ar savām kāpnītēm teciņus steidzas gar ietves malu. Ir iestājies drūms un nemīlīgs vakars.

Misters Talkinghorns sēž savā dzīvoklī, domādams par to, ka rīt no rīta jāgriežas pie tuvākās policijas priekšnieka pēc apcietināšanas atļaujas. Šodien te atkal ir bijis Gridlijs, viens no neapmierinātajiem prasītājiem, un viņš uzvedies neciešami. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka mūs iebiedē, un šim kašķīgajam vīram vajadzēs atkal pasēdēt cietumā. Viens no griestu pamazinātajiem alegorijas tēliem neiedomājama, augšpēdu apgāzta senā romieša izskatā ar varenu Samsona roku (turklāt pamežģītu un diezgan savādu) uzbāzīgi rāda uz loga pusi. Kāpēc gan lai misters Talkinghorns tik nenozīmīga iemesla dēļ skatītos ārā pa logu? Vai tad šī roka vienmēr nerāda uz to pusi? Un tāpēc viņš pa logu neskatās.

Un, ja ari viņš to darītu, — ko viņam nozīmētu tā garām ejošā sieviete? Sieviešu pasaulē ir pietiekami daudz, misters Talkinghorns domā, pārlieku daudz; viņas ir visa ļaunuma avots, kaut gan jāatzīst, ka tādējādi viņas nodrošina tiesuvīriem darbu. Ko viņam nozīmētu garam ejoša sieviete pat tad, ja tās gājiens būtu slepens? Viņām visām ir slepeni gājieni — to misters Talkinghorns ļoti labi zina.

Un tomēr viņas visas nav tādas kā šī sieviete, kura šobrīd pagriezusi muguru viņam un viņa namam un kuras vienkāršais apģērbs un izsmalcinātā stāja ir acīs krītošā pretrunā. Pēc tērpa spriežot, viņa varētu būt augstākas kārtas kalpone, tomēr izturēšanās un gaita, kaut ari abas steidzīgas un samākslotas — cik nu iespējams būt samākslotam šais dubļainajās ielās, ko min viņas nepieradušās kājas, — liecina, ka viņa ir lēdija. Viņas seju slēpj plīvurs, un tomēr āriene ir pietiekami nodevīga, lai ne viens vien garāmgājējs spēji atskatītos atpakaļ.

Viņa ne reizi nepagriež galvu. Lai viņa būtu lēdija vai kalpone, viņai ir savs noteikts mērķis, un viņa iet tam pretī. Viņa ne reizi nepagriež galvu, līdz nonāk pie krustojuma, kur ar slotu darbojas Džo. Viņš saduras ar nācēju un lūdz dāvanu. Tomēr viņa joprojām nepagriež galvu, iekams nav pārgājusi otrā pusē. Tad ar vieglu galvas mājienu viņa uzsauc zēnam: — Nāc šurp!

Džo iet viņai līdzi, un pēc dažiem soļiem abi iegriežas klusā pagalmā.

—  Vai tu esi tas zēns, par ko rakstīja avīzēs? — viņa jautā, nepacēlusi plīvuru.

—   Es nezin, — saka Džo, drūvīgi vērdamies plīvurā, — es neko nezin no avīzēm. Es vispārīgi neko nezin.

—   Vai tevi iztaujāja izmeklēšanas sēdē?

—   Es neko nezin no… vai jūs domā to, kur mani aizveda bīdīs? — Džo saka. — Vai to zēnu tai meklēšanā sauca par Džo?

—   Jā.

—   Tad tas ir es! — Džo saka.

—   Panāc te tālāk!

—  Vai jūs grib zināt par to vīru? — Džo, sekodams viņai, jautā. — Par to beigto?

—  Cst! Runā čukstus! Jā, gribu. Vai viņš, dzīvs būdams, tiešām izskatījās tik slims un trūcīgs?

—  O, jā! — saka Džo.

—       Vai viņš izskatījās.,, vai tiešām tāds kā tu? — sieviete ar pretīgumu vaicā.

—       Ak, nē, tik traki ne, — saka Džo. — Es jau ir no pašas apakšas! Jūs tak viņu nepazina, ko?

—   Kā tu uzdrīksties man jautāt, vai es viņu pazinu?

—       Piedošanu, lēdij, — saka Džo — un saka to ļoti pazemīgi, jo pat viņam ir radušās aizdomas, ka šī sieviete ir lēdija.

—   Es neesmu lēdija. Es esmu kalpone.

—       Nu velis, šitāda kalpone! — iesaucas Džo, ncpavi sam negribēdams teikt kaut ko aizskarošu, gluži otrādi — tā viņš pauž savu apbrīnu.

—        Klausies un ciet klusu! Nerunā un turies tālāk no manis! Vai tu vari man parādīt visas tās briesmīgās vietas, kas bija minētas avīzes aprakstā? To māju, kurai viņš pārrakstīja dokumentus, to māju, kur nomira, to, uz kurieni aizveda tevi, un kapsētu, kur viņu apglabāja?

Džo pamāj ar galvu; tāpat viņš darījis pēc visām citām nosauktajām vietām.

—       Ej man pa priekšu un parādi visas šīs briesmīgās vietas! Apstājies katrai pretī, bet nerunā ar mani, kamēr es pati nesākšu ar tevi runāt. Neskaties atpakaļ! Dari, ko es saku, — un es tev labi samaksāšu.

Džo uzmanīgi klausās, kamēr izskan šie vārdi, atkārto tos savam slotaskātam, secinādams, ka tos diezgan grūti saprast, brīdi klusē, apsvērdams to nozīmi, tad nolemj, ka tā viņam ir pa prātam, un pamāj ar savu nekopto galvu.

—       Iet krastā! — viņš saka. — Bet tā ka bez žulīšanās! Ka pēc tam nenoplauktu!

—       Ko šis briesmīgais radījums tur runā? — iesaucas kalpone, ar riebumu atkāpdamās tālāk no zēna.

—       Ka pēc tam neaiztītos prom, es saku! — paskaidro Džo.

—       Es tevi nesaprotu. Ej man pa priekšu! Es tev samaksāšu vairāk naudas, nekā tu jebkad esi turējis rokā.

Džo savelk lūpas kā uz svilpošanu, pārbrauc ar roku pinkainajai galvai, paņem slotu padusē un dodas pa priekšu, ar basajām kājām veikli tecēdams pār cietajiem akmeņiem, cauri dubļiem un lāmām.

Kuka laukums. Džo apstājas. Klusuma brīdis.

25)

—   Kas te dzīvo?

e~iM3

—       Tas, kas deva šam rakstīt un man deva puskronu, — Ožo čukstus atbild, neskatīdamies pāri plecam.

—  Ej uz nākamo vietu!

Kruķa nams. Džo atkal apstājas. Ilgāks klusuma brīdis.

—   Kas te dzīvo?

—  Te dzīvoja viņš, — Džo atbild tāpat kā iepriekš.

Pēc brīža seko vēl viens jautājums: — Kurā istabā?

—       Augšā aizmugurē. Logu var redzēt no šitā stūra. Tur, augšā! Tur es redzēju, kā šis guļ beigts Un šitā ir tā māja, kur mani atveda.

—  Ej uz nākamo vietu!

Līdz nākamajai vietai jānoiet lielāks gaoals, bet Džo, nokratījis pirmās aizdomas, cītīgi spēlē sev uzdoto lomu un neskatās apkārt. Pa daudziem līčloču ceļiem, kuros valda visneciešamākās smakas, viņi nonāk līdz šaurajai pagalma ejai un gāzes lampiņai (kura pašreiz deg), un dzelzs vārtiņiem.

—       Viņu apraka te, — saka Džo, ieķēries vārtiņu stieņos un skatidamies iekšā.

—  Kur? Ak dievs, kāds šausmīgs skals!

—       Tur! — Džo saka, rādīdams ar pirkstu. — Reku tur, pretī. Pie tām kaulu čupām, apakš tā ķēķa loga! Dikti sekli ieraka. Vaj'dzēja piemīt ar kāju, lai dabū ritīgi iekšā. Es varētu priekš jums atkašāt vaļā ar slotu, ja vārti būtu atvērti. Laikam jau tāpēc ar slēdz ciet. — Un viņš pagrabina aizslēgtos vārtiņus. — Mūžīgi slēdz ciet. Vai, reku žurka! — Džo satraukts iespiedzas. — E! Paskat! Reku skrien! Ha! Zemē iekšā!

Kalpone ieraujas stūrī, šīs atbaidošās velvētās ejas stūrī, kur derdzīgi traipi izraibina viņas kleitu; izstiepusi rokas un aizgūtnēm atkārtodama, lai zēns nenāk viņai klāt, jo tas viņai pretīgs, viņa šādi paliek kādu brīdi stāvam. Džo stāv un blenž uz viņu, un joprojām blenž arī tad, kad viņa jau atguvusies.

—  Vai šī drausmīgā vieta ir kristīga kapsēta?

—       Es nekā nezin no kristībām, — saka Džo, joprojām blenzdams uz viņu.

—   Vai tā ir svētīta zeme?

—   Kāda? — Džo pārjautā, augstākajā mērā pārsteigts.

—  Vai tā ir svētīta?

—       To nu gan es nezin, — Džo saka, blenzdams uz viņu vēl platākām acīm nekā iepriekš. — Ja ar ir, no tā tai liels labums nav ticis. Svētīta? Man domāt, ka drīzāk otrādi. Bet es no tā neko nezin!

Kalpone, šķiet, tikpat таг domā par viņa vārdiem, cik pati par savējiem. Viņa novelk pirkstaini, lai izņemtu no maciņa naudu. Džo klusuciezdams ievēro, cik maza un balta ir viņas roka un kas viņa par varenu kalponi, ja nēsā tādus mirdzošus gredzenus.

Viņa iemet zēnam saujā naudas gabalu, nepieskardamās tā rokai un nodrebēdama, kad abu plaukstas tuvojas viena otrai. — Parādi man vēlreiz to vietu! — viņa piebilst.

Džo iebāž starp vārtiņu stieņiem savu slotaskātu un, pūlēdamies būt pēc iespējas precīzs, izstiepj to pret kapa vietu. Beidzot, paskatīdamies sānis, lai redzētu, vai ir skaidri saprasts, viņš redz, ka palicis viens.

Pirmais darbs viņam tagad ir — pacelt naudas gabalu tuvāk gāzes lampai; to izdarījis, viņš sastingst aiz bijības: monēta ir dzeltena — zelts. Nākamais darbs viņam ir pārbaudīt uz zoba, vai tā ir īsta. Vēl nākamais — drošības dē| ielikt to mutē un rūpīgi noslaucīt pakāpienus un eju. Kad tas padarīts, viņš dodas «Vientuļā Toma» virzienā, neskaitāmas reizes apstādamies gāzes lampu gaismā un aplūkodams zelta naudas gabalu, un atkārtoti iekozdams tajā, lai lieku reizi pārliecinātos, ka tas nav viltots.

Merkūrijam ar pūderēto parūku šovakar nav jāskumst pēc sabiedrības, jo milēdija dodas uz krāšņām pusdienām un trim vai četrām ballēm. Sers Lesters čeznivoldā jūtas gauži nervozs, jo viņa vienīgā sabiedrotā ir ģikts; viņš žēlojas misis Raunsvelai — lietus tik vienmuļi grabinot uz terases, ka viņš nespējot lasīt avīzi pat savā omulīgajā ģērbistabā pie kamīna.

— Sers Lesters darītu gudrāk, ja iekārtotos otrā mājas pusē, mīļā, — misis Raunsvela nosaka Rozai. — Viņa ģērbistaba ir milēdijas pusē. Un visos šajos gados es nekad vēl nesmu dzirdējusi soļus uz Spoku takas tik skaidri kā šovakar!

## XVII NODAĻA

Esteres stāstījums.

Ričards ļoti bieži ieradās mūs apciemot, kamēr mēs uzturējāmies Londonā (kaut arī vēstuļu rakstīšanā viņš ātri pagura), un vienmēr bija pievilcīgs ar savu žirgtumu.

možo garastāvokli, labsirdīgo dabu, savu jautrību un mundrumu. Tiesa, jo labāk es viņu pazinu, jo vairāk viņš man patika, taču jo vairāk es arī sajutu žēlumu par to, ka viņš uzaudzis, nevingrinādams ne centību, ne koncentrēšanās spējas. Mācību sistēma, kas uz viņu bija iedarbojusies tieši tādā pašā veidā kā uz simtiem citu gan raksturā, gan dotībās atšķirīgu jaunekļu, bija ļāvusi viņam pārjoņot uzdotajam pāri, allaž iegūstot labu un pat teicamu novērtējumu, taču zinību apguve notika grūdieniem, izrāvieniem, un tādējādi viņš vēl drošāk bija sācis paļauties tieši uz tām savām rakstura īpašībām, ko ļoti būtu vajadzējis izkopt un virzīt. Tās bija labas īpašības, bez kurām uz augšu nemaz nevarētu tikt, taču, tāpat kā uguns un ūdens, tās bija lieliski kalpi, bet slikti saimnieki. Ja tās atrastos Ričarda drošā vadībā, tās būtu viņa draugi, bet, tā kā Ričards pats atradās to vadībā, tās kļuva par viņa ienaidniekiem.

Es rakstu šīs pārdomas ne jau tāpēc, ka uzskatītu par pareizu visu, ko domāju, bet vienīgi tāpēc, ka es tiešām tā domāju un gribu būt pilnīgi atklāta attiecībā uz visu, ko domāju un darīju. Tādas bija manas domas par Ričardu. Man turklāt šķita, ka es bieži redzu apstiprinājumu tam, cik pareizi savulaik izteicies mans aizbildnis: Lorda kanclera tiesas prāva viņa raksturā tiešām bija ievilkusi kaut ko no bezrūpīga azartspēlmaņa īpašībām — sajūtu, ka ikviens ir tikai sīka daļiņa kādā lielā spēlē.

Kad mūs kādu pēcpusdienu apciemoja misters Beiems Bedžers ar savu kundzi — mana aizbildņa nebija mājās —, es sarunu gaitā, gluži dabiski, apvaicājos par Ričardu.

— A, misteram Kārstonam sokas ļoti labi, — teica misis Bedžera, — un varat man ticēt, ka viņš ir liels ieguvums mūsu sabiedribai. Kapteinis Svosers mēdza teikt, ka mana klātbūtne mičmaņu maltītē esot daudz vērtīgāka nekā zeme pie apvāršņa un labs ceļavējš, kad sālītās gaļas gabals pēc ilga brauciena kļuvis sīksts kā marsburas faile. Sādi viņš savā jūrnieku valodā izteica atzinumu, ka es esot ieguvums jebkurai sabiedrībai. Ar drošu pārliecību es tādu pašu uzslavu varu izteikt misteram Kārstonam. Tomēr es… vai jūs neuzskatīsiet mani par pārsteidzīgu, ja es piebildīšu vēl ko?

Es teicu, ka ne, jo misis Bedžeras tonis šķita netieši prasām tikai tādu atbildi.

—   Un mis Klēra ari ne? — laipni jautāja misis Bedžera.

Ari Ada atbildēja, ka ne, un, šķiet, jutās neveikli.

—   Nu, tad redziet, manas mīļās, — atsāka misis Bedžera, — tas ir, jūs neņemsiet ļaunā, ka es jums saku «manas mīļās»?

Mēs lūdzām misis Bedžeru par to neraizēties.

—   Tas tāpēc, ka jūs patiešām esat, ja vien drīkstu tik pārdroši izteikties, — turpināja misis Bedžera, — tik nenoliedzami burvīgas. Redziet, manas mīļās, kaut gan es pati vēl esmu jauna — vai varbūt misters Beiems Bedžers man glaimo, tā teikdams…

—   Nebūt ne! — misters Bedžers izsaucās, itin kā raidītu kādam pretsaucienu publiskā sanāksmē. — Nepavisam ne!

—   Nu labi, — misis Bedžera pasmaidīja, — tātad teiksim, ka esmu vēl jauna.

(— Neapšaubāmi, — piemetināja misters Bedžers.)

—   Manas mīļās, kaut gan es esmu vēl jauna, man bijis daudz iespēju vērot jaunus cilvēkus. Varu jums teikt, ka uz vecā labā «Kriplera» klāja to bija ne mazums. Vēlāk, kad es kopā ar kapteini Svoseru braukāju pa Vidusjūru, es izmantoju katru izdevību iepazīties un sadraudzēties ar mičmaņiem, kuri bija padoti kapteinim Svoseram. Tiesa, viņus nekad nemēdz dēvēt par jauniem džentlmeņiem, manas mīļās, un jūs droši vien nesaprastu, ja dzirdētu, ka viņi «balsina baltiem māliem» savus iknedēļas rēķinus, bet es saprotu (viņi tos saved kārtībā), jo zilais ūdens klajums man ir bijis gluži kā otrās mājas un es esmu rūdīta jūrasbraucēja. Tāpat bija vēlāk, ar profesoru Dingo.

(— Cilvēks ar Eiropas mēroga vārdu, — nomurmināja misters Bedžers.)

—    Kad es zaudēju savu dārgo pirmo vīru un apprecējos ar savu dārgo otro, — sacīja misis Bedžera, runādama par bijušajiem vīriem tā, it kā tie būtu šarādes sastāvdaļas, — es joprojām priecājos par katru izdevību vērot jaunus cilvēkus. Profesora Dingo lekcijās auditorija bija ļoti plaša, un, būdama izcila zinātnieka sieva, kas pati meklē zinātnē augstāko mierinājumu, kādu tā spēj sniegt, es plaši atvēru mūsu nama durvis studentiem, un šī zinātniskās pieredzes apmaiņa kļuva mans lepnums. Katru otrdienas vakaru mums galdā stāvēja limonāde un dažādi cepumi tiem, kuri vēlējās šādus spirdzinājumus. Un ap mums neierobežoti valdīja zinātne.

(— Tās bija izcilas pulcēšanās, mis Samersone, — godbijīgi piebilda misters Bedžers. — Tāda cilvēka aizgādībā neapšaubāmi sadūrās un krustojās visaugstākās prāta izpausmes!)

—   Un tagad, — turpināja misis Bedžera, — kad esmu k]uvusi sava dārgā trešā dzīvesdrauga mistera Bedžera sieva, es joprojām turpinu šīs vērošanas ieražas, kuras man izveidojās kapteiņa Svosera dzīves laikā un pielāgojās jauniem un negaidītiem mērķiem profesora Dingo dzīves laikā. Tāpēc spriedumus par misteru Kārstonu es neesmu veidojusi kā iesācēja. Un tomēr man ir ļoti stipras aizdomas, ka viņš nav apdomīgi izvēlējies profesiju.

Ada tagad izskatījās tik noraizējusies, ka es pajautāju misis Bedžerai, uz kādiem vērojumiem balstās viņas secinājums.

—   Mana mijā mis Samersone, — viņa atbildēja, — uz mistera Kārstona rakstura un izturēšanās vērojumiem Viņš ir tik bezbēdīgas dabas cilvēks, ka viņam laikam nekad pat neienāktu prātā runāt par to, ko viņš īstenībā jūt, tas viņam vienkārši neliekas svarīgi, taču attiecībā uz šo profesiju viņš jūt gurdenu vienaldzību. Viņam nav tās dzīvās intereses, kas dara profesiju par aicinājumu Ja viņam ir par to izveidojies kāds noteikts iespaids, tad, man šķiet, vienīgi pārliecība, ka tā ir garlaicīga nodar bošanās. Un tas vairs nav daudzsološi. Jauni cilvēki, tādi kā misters Alens Vudkorts, kuri pirmām kārtām jūt dziļu interesi par visu, ko šī profesija iespēj, gūs tajā gandarījumu arī tad, ja vajadzēs garus gadus smagi strādāt, ciest vilšanās sūrumu un ļoti maz nopelnīt. Bet es esmu pilnīgi pārliecināta, ka misteram Kārstonam tā nekad nebūs.

—   Vai misteram Bedžeram arī tā liekas? — bikli pavaicāja Ada.

—   Redziet, — sacīja misters Bedžers, — man, taisnību sakot, šāds skatījums neienāca prātā, iekams misis Bedžera par to nebija ieminējusies. Bet, kad misis Bedžera apgaismoja stāvokli no tādas puses, es, protams, to nopietni pārdomāju, zinādams, ka misis Bedžeras saprātam, piedevām tā dabiskajiem dotumiem, ir bijusi retā priekšrocība veidoties divu tik izcilu (es pat teiktu — ģeniālu) sabiedrības cilvēku — Karaliskās flotes kapteiņa Svosera un profesora Dingo — ietekmē. Spriedums, pie kā es tādējādi nonācu, ir… īsi sakot, tas saskan ar misis Bedžeras spriedumu.

—   Kapteinim Svoseram bija tāds princips, runājot viņa tēlainajā jūrnieku valodā: ja tu karsē darvu, tad karsē tik karstu, cik vien iespējams, un, ja tu berz klāju, tad berz to tā, it kā tev pats jūras velns mītu uz papēžiem. Man šķiet, ka šis princips attiecināms tiklab uz ārsta, kā uz jūrnieka profesiju, — teica misis Bedžera.

—   Tas attiecināms uz visām profesijām, — piezīmēja misters Bedžers. — Kapteinis Svosers to apbrīnojami trāpīgi pateicis! Lieliski pateicis!

—   Kad mēs ar profesoru Dingo pēc apprecēšanās kādu laiku dzīvojām Devonas ziemeļos, — turpināja misis Bedžera, — cilvēki protestēja, ka viņš izkropļojot mājas un citas ēkas, atskaldīdams no tām gabalus ar savu mazo ģeologa veserīti. Taču profesors atbildēja, ka viņš nezinot nevienu citu ēku kā tikai Zinātnes Templi. Princips, šķiet, ir tas pats, vai ne?

—   Tieši tas pats, — atsaucās misters Bedžers. — Lieliski pateikts! Sos pašus vārdus, mis Samersone, profesors atkārtoja savas pēdējās slimības laikā, kad viņa prāts jau bija murgu pārmākts, un viņš katrā ziņā vēlējās turēt savu mazo veserīti zem spilvena un atskaldīt gabalus no savu kopēju sejām. Kāda visaptveroša apmātība!

Kaut ari mēs labprāt būtu iztikušas bez šiem garajiem līkločiem, pa kuriem misters un misis Bedžeri vadīja mūsu sarunu, mēs tomēr jutām, ka pašu galveno domu viņi mums darījuši zināmu bez jebkādām savtīgām interesēm un ka tā, ļoti ticams, ir saprātīga un pamatota. Mēs nolēmām neko nesacīt misteram Džāndisam, iekams nebūsim aprunājušās ar Ričardu, un, tā kā nākamajā vakarā gaidījām viņu ciemos, nolēmām izrunāties ļoti nopietni.

Tāpēc, kad viņš kādu laiciņu bija uzkavējies divatā ar Adu, es iegāju pie viņiem; redzēju, ka mana mīļā draudzene (kā jau es gaidīju) ir gatava nešaubīgi ticēt ikvienam viņa teiktajam vārdam.

—   Nu, un kā tev veicas ar darbu, Ričard? — es jautāju. Es vienmēr sēdēju viņam otrā pusē. Viņš pret mani izturējās gluži kā pret māsu.

—   O, pavisam labi! — Ričards atsaucās.

—   Labāku atbildi taču vairs nevar vēlēties, Ester, vai ne? — triumfējoši iesaucās mana mīlule.

Es centos visgudri paskatīties uz savu mīluli, bet tas man, protams, neizdevās,

—   Pavisam labi? — es pārjautāju.

—   Jā, — teica Ričards, — pavisam labi. Vispār tā ir «liezgan garlaicīga un vienmuļa padarīšana. Bet sliktāk j;ni nebūs kā jebkurā citā darbā!

—   Ak, mīļo Ričard! — es protestēdama izsaucos.

—   Kas ir? — Ričards vaicāja.

—   Nebūs sliktāk kā jebkurā citā darbā?

—   Es nedomāju, ka tas būtu kas ļauns, Labo Gariņ, — sacīja Ada, paļāvīgi raudzīdamās viņam garām uz mani, — jo, ja nebūs sliktāk kā jebkurā citā darbā, tad es ceru, ka Ričardam veiksies ļoti labi.

—   Jā, jā, es ari tā ceru, — atsaucās Ričards, nevērīgi atmezdams matus no pieres. — Galu galā varbūt tas būs tikai tāds pārbaudes laiks, līdz mūsu prāva… ak, es aizmirsos. Prāvu nav atļauts pieminēt. Aizliegtais temats! Nu jā, tātad man iet pietiekami labi. Runāsim par kaut ko citu!

Ada ar lielāko prieku tam būtu piekritusi un palikusi pārliecībā, ka šis jautājums nokārtots, cik labvēlīgi vien var vēlēties. Bet man likās, ka pārtraukt sarunu šai vietā nebūtu nekādas jēgas, tāpēc es iesāku vēlreiz.

—   Nē, bet paklausies, Ričard! — es teicu. — Un paklausies arī tu, miļā Ada! Padomājiet, cik svarīgi tas ir jums abiem un kāds goda jautājums tas ir attiecībā pret jūsu brālēnu, un tu sapratīsi, Ričard, ka te viss jāapsver ļoti nopietni un atrunas ir nevietā. Es tomēr domāju, ka mums patiesi vajadzētu par to izrunāties, Ada. Itin drīz jau būs par vēlu.

—   Ak, jā! Mums par to jārunā! — piekrita Ada. — Bet man liekas, ka Ričardam taisniba.

Kāda nozīme man bija censties rādīt gudru seju, kad Ada bija tik jauka, tik apburoša un tik ļoti iemīlējusies Ričardā!

—  Vakar šeit bija misters un misis Bedžeri, Ričard, — es teicu, — un likās, ka, pēc viņu domām, tev nav sevišķas patikas pret šo profesiju.

—  Vai tā likās? — pārjautāja Ričards. — Ak tā! Nu, tas drusku maina stāvokli, jo man nebija ne jausmas, ka viņi tā domā, un man nemaz nebūtu gribējies sagādāt viņiem vilšanos vai neērtības. Tiesa vien ir, ka man šis darbs diez ko nerūp. Bet, ak mūžs, nav taču svarīgi! Sliktāks jau tas nebūs par jebkuru citu darbu!

—   Tu dzirdi, Ada? — es teicu.

—   Lieta tāda, — Ričards turpināja it kā domīgi, it kā jokodams, — ka šāds darbs nav man īsti piemērots. Es tam nespēju pieķerties. Un pārāk daudz dabūju aizklausīties par Beiema Bedžera kundzes pirmo un otro.

—   Nu tas gan ir vairāk nekā saprotams! — iesaucās Ada gluži vai ar sajūsmu. — Tieši to ari mēs abas vakar nospriedām, vai ne, Ester?

—   Un vēl, — turpināja Ričards, — šis darbs ir vienmuļš, šodiena tāda pati kā vakardiena, un rītdiena gluži tāda kā šodiena.

—   Bet man diemžēl šķiet, — es teicu, — ka šāds iebildums varētu rasties pret jebkuru nodarbošanos — tas attiecas uz pašu dzīvi, ja neņem vērā dažus ļoti neikdienišķus izņēmumus.

—   Vai tev tā šķiet? — Ričards atsaucās, joprojām pārdomās iegrimis. — Var jau būt! Ha! Nu, bet tad jau, pati redzi, — viņš piebilda, pēkšņi atguvis jautrību, — mēs griežamies pa apli un atkal nonākam pie tā, ko es teicu. Sliktāk jau nebūs kā jebkurā citā darbā. Ak, ir taču pavisam labil Runāsim par kaut ko citu!

Taču pat Ada ar savu mīlošo seju — seju, kas izskatījās tik nevainīga un paļāvīga, kad es to pirmo reizi ieraudzīju tai neaizmirstamajā novembra miglā, un vēl jo vairāk tāda izskatījās šodien, kad es pazinu viņas nevainīgo un paļāvīgo sirdi, — pat Ada, to dzirdot, papurināja galvu un kļuva nopietna. Tāpēc man šķita, ka šī ir laba izdevība likt Ričardam saprast: ja arī viņš reizēm ir drusku nevērīgs pret sevi, jādomā, ka viņš nekad nevēlētos būt nevērīgs pret Adu, un tieši savas mīlošās gādības dēļ viņš nedrīkst nesaprast, cik svarīgs ir šis solis, kas var ietekmēt viņu abu dzīvi. To noklausījies, Ričards gandrīz vai sadrūma.

—   Mīļā Saimniecīt, — viņš teica, — tas jau ir pats galvenais! Es par to esmu vairākkārt domājis un gandrīz vai niknojies pats uz sevi, tāpēc ka ļoti gribētu pieķerties darbam nopietni, bet… kaut kā sanāk, ka es to nespēju. Es pats sevi īsti neizprotu; man it kā vajag kaut ko stabilu, pie kā patverties. Pat tu nevari iedomāties, cik loti es esmu pieķēries Adai (mīļā māsīc, es tevi mīlu no visas sirds!), taču es nespēju būt pastāvīgs citās lietās. Sis darbs ir tik grūts un paņem tik daudz laika! — Ričards piebilda raižpilnā balsī,

—   Varbūt tas ir tāpēc, — es minēju, — ka tu neesi Izvēlējies darāmo, kas ietu pie sirds,

—   Nabadziņš! — nopūtās Ada. — Es nemaz par to nebrīnos.

Nē! Man nebija nekādas nozīmes pieņemt visgudru izskatu. Es gan mēģināju vēlreiz, bet kā tad lai es to būtu varējusi un kāda tam arī būtu nozīme, ja Ada uzlika kopā saņemtās rokas Ričardam uz pleca un Ričards raudzījas viņas maigi zilajās acīs, un viņa raudzījās pretī!

—   Redzi, manu dārgo meitēn, — sacīja Ričards, vīdams viņas zeltainās cirtas sev ap delnu, — varbūt es biju drusku pārsteidzīgs un varbūt īsti neizpratu savas intereses. Uz šo darbu tās netiecas. Es nevarēju to zināt, iekams nebiju mēģinājis. Tagad jautājums ir šāds: vai šobrīd vairs vērts grozīt iesākto? Tā, šķiet, būtu liela neērtība tīrā sīkuma dēj.

—   Manu mīļo Ričard, — es teicu, — kā tu vari teikt — tīrā sīkuma dēļ?

—   Nu, tieši tā jau es nedomāju, — viņš atbildēja. — Es gribēju teikt, ka beidzot tas var kļūt par tīro sīkumu, jo varbūt tas man nekad nebūs vajadzīgs.

MCs abas ar Adu dedzīgi apgalvojām, ka ne vien ir vērts grozīt iesākto, bet ka tas katrā ziņā jādara. Tad es pavaicāju Ričardam, vai viņš ir domājis par kādu sirdij tuvāku nodarbošanos.

—  Tu trāpīji īstajā vietā, mana mīļā Burve, — teica Ričards. — Jā, esmu gan. Man kopš kāda laika liekas, ka mans īstais aicinājums ir tieslietas.

—   Tieslietas! — atkārtoja Ada tādā balsī, it kā šis vārds būtu viņu izbiedējis.

—  Ja es nokļūtu Kendža kantorī, — teica Ričards, — un būtu Kendža māceklis, es varētu paturēt acīs… hm… aizliegto tematu… varētu to izpētīt, izzināt un pārliecināties, ka šī prāva nav pamesta novārtā un tiek pienācīgi virzīta. Es varētu parūpēties par Adas interesēm un par savējām tāpat (tās ir vienādas!), un es ar vislielāko aizrautību pētītu Blckstonu un visus tos citus vīrus.

Es nepavisam nejutos par to tik pārliecināta un manīju, ka arī Adas sejai pārslīd ēna, redzot, kā viņš ilgojas pēc šī nedrošā nākotnes devuma, kas jau sen šķita bezcerīgs. Tomēr man likās, ka gudrākais ir atbalstīt jebkādu viņa ieceri, kas prasītu neatlaidīgus pūliņus, un es tikai ieteicu viņam pilnīgi pārliecināties, vai tagad viņš ir skaidrībā par savu izvēli.

—   Mana mīļā Minerva, es esrnu tikpat drošs par sevi kā tu, — Ričards apgalvoja. — Pirmo reizi es kļūdījos — visi mēs varam kļūdīties —, bet vairs nekļūdīšos un kļūšu par tādu juristu, kādus katru dienu nesastop. Tas ir, protams, — viņš šaubīdamies piebilda, — ja jums tiešām šķiet, ka ir vērts uzņemties tādas neērtības tīrā sīkuma dēļ!

Te nu mums atkal vajadzēja ar visdziļāko nopietnību atkārtot visu to, ko bijām teikušas iepriekš, un pēc tam nonākt pie apmēram tāda paša secinājuma. Mēs tomēr tik ļoti ieteicām Ričardam bez mazākās vilcināšanās vaļsirdīgi izrunāties ar misteru Džāndisu — arī Ričarda paša dabā nepavisam nebija kaut ko slēpt —, ka viņš tūdaļ pat uzmeklēja manu aizbildni (paņēmis mūs līdzi) un izkratīja tam sirdi.

—   Rič, — misters Džāndiss teica, viņu uzmanīgi uzklausījis, — mēs varam ar godu atkāpties, un mēs to darisim. Bet mums jāuzmanās — mūsu māsīcas dēļ, Rič, mūsu māsīcas dēļ —, lai mēs šādas kļūdas vairs neatkārtotu. Tāpēc attiecībā uz tieslietām mēs vēl krietni visu pārbaudīsim, iekams izlemsim galīgi. Rīkosimies ar apdomu un nekādā ziņā nesteigsimies!

Ričarda enerģija mēdza izpausties tik nepacietīgi un impulsīvi, ka viņam vislabāk būtu paticis tūlīt uz vietas doties uz mistera Kendža kantori un iestāties pie viņa par mācekli. Tomēr viņš iecietīgi padevās mūsu mudinājumiem ievērot tik nepieciešamo piesardzību un apdomu un paklausīgi apsēdās mūsu vidū, saglabādams ļoti gaišu omu un runādams tā, it kā jau no bērna kājas vina vienīgais un nešaubīgais mērķis būtu bijis tas, kas šobrīd pārņēmis viņa prātu. Mans aizbildnis izturējās pret viņu ļoti laipni un sirsnīgi, taču ar paskumju nopietnību, ko ievēroja arī Ada; kad Ričards bija atvadījies un mēs kāpām augšā, lai dotos gulēt, viņa teica:

—   Brālēn Džon, es ceru, ka jūs neesat sācis sliktāk domāt par Ričardu?

—   Nē, mīļā, — viņš atkārtoja.

—  Jo ir taču dabiski, ka Ričards varēja kļūdīties tādā grūtā jautājumā. Tas jau nav nekas neparasts.

—   Protams, mīļā, — viņš piekrita. — Nerādiet tik nelaimīgu seju!

—   Ai, nepavisam, brālēn Džon! — Ada smaidot atsaucās, uzlikusi roku viņam uz pleca, kā mēdza darīt, novēlot labu nakti. — Bet drusciņ nelaimīga es būtu gan, |n jūs domātu slikti par Ričardu.

—   Mana mīļā, — teica misters Džāndiss, — es par viņu domātu slikti tikai tad, ja jūs kādreiz justos nelaimīga viņa dēļ. Un pat tad man vairāk vajadzētu pārmest sev pašam nekā nabaga Ričam, jo es biju tas, kas jūs saveda kopā. Bet tā jau ir tukša spriedelēšana! Viņa rīcībā ir diezgan laika un iespēju sevi parādīt. Es lai domātu slikti par viņu? Nekādā ziņā, manu mīļo māsīc! Un arī jūs ne, varu apzvērēt!

—   Patiešām ne, brālēn Džon, — atbildēja Ada, — es noteikti nevarētu — nevarētu un negribētu — domāt slikti par Ričardu; pat tad, ja to darītu visa pasaule. Tieši tad es varētu un gribētu domāt par viņu tikai labāko — vairāk nekā jebkad!

Cik mierīgi un vaļsirdīgi viņa to pateica, uzlikusi rokas brālēnam Džonam uz pleciem — tagad jau abas rokas — un raudzīdamās viņam sejā kā dzīvs Patiesības lēlsl

—   Man šķiet, — sacīja mans aizbildnis, domīgi nolūkodamies viņā, — man šķiet, kaut kur noteikti ir rakstīts, ka māmuļu tikumi reizēm piemeklē bērnus tāpat kā tēvu grēki. Ar labu nakti, manu pumpuriņ! Ar labu nakti, Mazo Večiņ! Saldu dusu! Jaukus sapņus!

Es pirmo reizi ievēroju, ka labvēlīgo skatienu, ar kādu viņš pavadīja Adu, apēno tādas kā skumjas. Es labi atcerējos, ar kādu skatienu viņš tika raudzījies uz Adu un Ričardu toreiz, kad viņa dziedāja kamīna gaismā; tikai īsu mirkli viņš bija vērojis tos abus izejam cauri saules apspīdētajai istabai un ienirstam ēnā, taču tagad viņa skatiens bija citāds, un pat klusā paļāvība, ar kādu viņš pēc tam vēlreiz palūkojās uz mani, vairs nepauda tik daudz cerību un miera kā iepriekš.

Tovakar Ada man cildināja Ričardu vairāk nekā jebkad agrāk. Viņa devās gulēt, nenoņēmusi no rokas viņa dāvāto mazo rokassprādzi. Kad viņa jau stundu bija nogulējusi miegā un es piegāju noskūpstīt viņas vaigu, man likās, ka viņa sapņo par savu iemīļoto, jo viņa izskatījās bezgala mierīga un laimīga.

Man pašai tovakar nepavisam nenāca miegs — un es sēdēju nomodā pie šuvekļa. Varbūt nav vērts to īpaši pieminēt, bet mani mocīja ne vien bezmiegs, bet arī tāda kā grūtsirdiba. Es nezinu, kāpēc. Vismaz man šķiet, ka nezinu. Un galu gala, ja an zinu, tad nedomāju, ka tam ir kāda nozīme.

Tā vai citādi, es nolēmu tik cītīgi sevi nodarbināt, lai man nepaliktu neviens brīvs mirklis skumjām. Un es sev pateicu tā; «Esteri Kā tu vari skumti Tul» Bija tieši īstais brīdis sev to atgādināt, jo es… jā, es patiesi redzēju spogulī, ka esmu tuvu raudām. «It kā tev būtu kāds iemesls justies nelaimīgai — tev taču ir tik bezgaldaudz iemeslu justies laimīgai, tu, nepateicīgā dvēselei» es sev teicu.

Ja es būtu varējusi piespiest sevi aizmigt, es bez kavēšanās būtu gājusi gulēt, bet, tā kā es to nespēju, es izņēmu no groziņa kādu izšuvumu, ko tolaik darināju mūsu namam (Saltajam Namam), un ķēros pie tā ar lielu apņēmību. Sai šuvumā bija jāskaita katrs dūriens, un es nolēmu to darīt, līdz acis vairs neturēsies vajā, un tad likties gulēt.

Pēc brīža es jau aizrautīgi strādāju. Taču daļa no vajadzīgajiem zīda diegiem man bija palikusi lejā skapītī mūsu pašreizējā Rūcamistabā, un, lai nebūtu jāpārtrauc darbs, es paņēmu sveci un klusi devos lejā tiem pakaļ. Sev par lielu pārsteigumu, ieiedama istabā, es ieraudzīju savu aizbildni joprojām sēžam tur un raugāmies apdzisušajos kamīna pelnos. Viņš bija dziļi iegrimis domās, grāmata neievērota gulēja viņam līdzās, sudrabpelēkie, iesirmie mati nekārtīgi krita uz pieres, it kā roka daudzkārt būtu klejojusi pa tiem, kamēr domas kavējušās citur, un viņa seja izskatījās sagurusi. Es mirkli nekustīgi stāvēju, gandrīz izbijusies par to, ka tik negaidot esmu viņu iztraucējusi, un būtu klusējot gājusi atpakaļ, ja viņš, atkal izklaidīgi laizdams roku caur matiem, nebūtu man? pamanījis un satrūcies.

—   Esteri

Es viņam paskaidroju, kādēļ esmu nākusi šurp.

—   Jūs tik vēlu vēl sēžat pie šuvekļa, mīļā?

—   Šovakar — jā, — es teicu, — tāpēc ka nevarēju aizmigt un gribēju nodarbināt sevi, līdz noguršu. Bet, mīļo aizbildni, jūs arī vēlu paliekat nomodā un izskatāties noguris. Ceru, ka jūs nemāc kādas raizes, kas neļauj aizmigt?

—   Vismaz ne tādas, ko jūs, Labo Večiņ, viegli varētu saprast, — viņš atbildēja.

—  Viņa balss skumjais tonis man bija tik nepierasts, ka es iekšēji atkārtoju, it kā tas man palīdzētu kaut ko nojaust: «Ko es viegli varētu saprast!»

—   Palieciet brītiņu, Esteri — viņš teica. — Es domāju

iiri par jums.

—  Es ceru, ka neesmu iemesls jūsu raizēm, aizbildni?

Viņš viegli atmeta ar roku un kļuva tāds pats kā pa-

insti. Pārmaiņa bija tik apbrīnojama un šķita, ka viņš P) panāk ar tik lielu savaldības spēku, ka es attapos atkal iekšēji atkārtojam: «Ne tādas, ko es viegli varētu saprast!»

—  Mazo Večiņ, — teica mans aizbildnis, — es domāju — las ir, es par to domāju visu laiku, kamēr te sēžu, — ka jums vajadzētu zināt par sevi visu to, ko zinu es. Tas ir ļoti maz. Tikpat kā nemaz.

—  Mīļo aizbildni, — es atbildēju, — kad jus agrāk runājāt ar mani par šo tematu …

—   Bet kopš tā laika, — viņš nopietni pārtrauca mani, kā noprazdams, ko es gribu sacīt, — es esmu apjautis, ka jūsu nepieciešamība man jautāt un mana nepieciešamība jums pastāstīt ir divas dažādas lietas, Ester. Varbūt las ir mans pienākums — pastāstīt jums to mazumiņu, ko zinu.

—   Ja jums tā šķiet, aizbildni, tad tā ir.

—   Man tā šķiet, — viņš atbildēja ļoti sirsnīgi un laipni, ļoti skaidri izrunājot katru vārdu. — Tagad man tā šķiet, mīļā. Ja jūsu pašreizējo stāvokli atsevišķi cilvēki, ar kuriem vērts rēķināties, varētu uzskatīt par noniecināmu, tad ir svarīgi, lai vismaz jūs pati skaidrāk par visiem apzinātos patiesos apstākļus un neļautos pārspīlējumiem tīrās nezināšanas dēļ.

Es apsēdos un, saņēmusies būt tik mierīga, cik vien spēju, teicu: — Vienas no manām pirmajām atmiņām saistītas ar vārdiem: «Tava māte, Ester, ir tavs negods, un tu biji viņas negods. Itin drīz pienāks laiks, kad tu to sapratīsi labāk un arī izjutīsi to tā, kā spēj vienīgi sieviete.» — Atkārtodama šos vārdus, es biju aizklājusi seju rokām, bet tagad atņēmu tās nost, sasliedamās, kā man šķita, lepnāk savā kaunā, un pateicu aizbildnim, ka tikai viņam varu pateikties par to, ka es kopš savas bērnības līdz pat šai dienai nekad, nekad neesmu bijusi spiesta to izjust. Viņš pacēla roku, it kā gribēdams mani pārtraukt. Es labi zināju, ka viņam nekad nedrīkst pateikties, un vairāk nesacīju ne vārda.

—   Pagājuši deviņi gadi, mana mīļā, — viņš, brītiņu kavējies domās, teica, — kopš es saņēmu vēstuli no kādas dāmas, kas dzīvoja ļoti noslēgti, un šī vēstule bija rakslita ar tādu bargu kaismi un spēku, ka atšķīrās no visām vēstulēm, ko es jebkad esmu lasījis, Tā bija rakstīta man, kā garais izklāsts vēstīja, varbūt tāpēc, ka rakstītājas dīvainība lika uzticēt šo stāstu tieši man, bet varbūt tāpēc, ka mana daba savukārt liek man šādu uzticēšanos attaisnot. Tā man stāstīja par kādu meiteni, tolaik divpadsmit gadus vecu, un apmēram tādos pašos cietsirdīgos vārdos, kādi glabājas jūsu atmiņā. Tā man stāstīja, ka rakstītāja audzinājusi šo meiteni kopš viņas dzimšanas pilnīgā slepenībā, izdzēsusi visas pēdas, kas saistītas ar viņas nākšanu pasaulē, un, ja rakstītājai būtu lemts nomirt, iekams šī meitene kļuvusi par pieaugušu sievieti, nelaimīgā paliktu pilnīgi bez draugiem, bez vārda, nevienam nezināma un nepiederīga. Vēstules rakstītāja lūdza mani padomāt, vai tādā gadījumā viņas iesākto nevarētu pabeigt es.

Klusēdama es klausījos un raudzījos viņā.

—   Jūsu agrīnās atmiņas, mīļā, ļaus jums nojaust, cik drūmā gaismā to visu skatīja un aprakstīja vēstules sūtītāja un kāda izkropļota ticība bija aptumšojusi viņas prātu, iedvešot pārliecību, ka šim bērnam jāizpērk grēki, kuros tas nemaz nav vainīgs. Es jutos nobažījies par šo mazo cilvēkbērnu un tā aptumšoto dzīvi un aizrakstīju atbildi uz šo vēstuli.

Es saņēmu viņa roku un noskūpstīju to.

—   Rakstītāja man izvirzīja noteikumu, ka es nekad nedrīkstot mēģināt viņu sastapt, jo viņa jau sen esot pārtraukusi sakarus ar sabiedrību, bet, ja es vēlētos nozīmēt uzticamu starpnieku, viņai nebūšot iebildumu ar to tikties. Es izraudzījos misteru Kendžu. Sī dāma viņam paskaidroja — no brīva prāta, nevis viņa skubināta —, ka dzīvojot ar pieņemtu vārdu. Ka viņa esot minētā bērna mātesmāsa — ja šādā gadījumā vispār varot runāt par kādām asinssaitēm. Ka vairāk neko viņa nekad nevienai dzīvai būtnei neatklāšot (un viņas lēmuma noteiktība neradīja ne mazākās šaubas). Mana mīļā, esmu izstāstījis jums visu.

Kādu brīdi es turēju viņa roku savējā.

—   Savu aizbilstamo es redzēju biežāk nekā viņa mani, — viņš piemetināja, pāriedams uz mundru, bezbēdīgu toni, — un jau sen uzzināju, ka viņa ir visu iemīļota, visiem vajadzīga un ar savu dzīvi apmierināta. Viņa man ir atmaksājusi divdesmitiūkstoškārt un vēl divdesmit reižu un joprojām to dara ik dienu un ik stundu!

—   Un vēl biežāk viņa svēti savu aizbildni, kurš viņai ir tēva vietā! — es teicu.

Kad pieminēju tēva vārdu, es ieraudzīju viņa sejā atgriežamies agrāko raižpilno izteiksmi. Viņš to apspieda tāpat kā iepriekš, un pēc brīža tā bija zudusi, taču tā nenoliedzami bija tur uzplaiksnījusi, turklāt tūdaļ pēc maniem vārdiem, it kā tie būtu devuši viņam pēkšņu triecienu. Es atkal neizpratnē iekšēji atkārtoju: «Ne tādas, ko es viegli varētu saprast!» Tā bija patiesība. Vēl ilgi tā palika patiesība.

—   Ļaujiet man gluži kā tēvam novēlēt jums labunakti, mīļā, — viņš teica, noskūpstīdams mani uz pieres, — un dodieties atpūsties! Darbam un domām šīs ir pārlieku vēlas stundas. Pietiek ar to, ka jūs jau cauru dienu darbojaties un domājat mūsu visu vietā, mazā Saimniecīt!

Tovakar es vairs necentos ne strādāt, ne domāt. Es no visas sirds pateicos debesīm par sev novēlēto likteni un iemantoto gādību un tad ļāvos miegam.

Nākamajā dienā pie mums ieradās viesis. Mūs apciemoja misters Alens Vudkorts. Viņš bija atnācis atvadīties un jau iepriekš pieteicis savu apciemojumu. Salīdzis par kuģa ārstu, viņš posās ceļojumā uz Ķīnu un Indiju. Bija paredzams, ka viņš būs projām ļoti ilgu laiku.

Es nojautu — nē, zināju —, ka viņš nav bagāts cilvēks. Viss, ko varēja atlicināt viņa māte, atraitne, bija izdots, lai viņš apgūtu savu profesiju. Sī profesija nedeva nekādus jūtamus ienākumus jaunam praktizējošam ārstam, kam Londonā nebija nekādu ietekmīgu sakaru, un, kaut gan viņš cauru dienu un nakti aprūpēja neskaitāmus trūcīgos ļaudis un apliecināja apbrīnojamas spējas un iejūtību, naudas izteiksmē viņš saņēma ļoti maz. Viņš bija septiņus gadus vecāks par mani. To patiesībā gan nemaz nebūtu vērts pieminēt, jo tam te, šķiet, nav nekādas nozīmes.

Man liekas, nē, tas ir, viņš mums pastāstīja, ka savā amatā esot nostrādājis trīs vai četrus gadus un, ja varētu cerēt, ka izdzīvos šādi vēl trīs vai četrus gadus, viņš alteiktos no gaidāmā ceļojuma. Taču viņam nebija nekāda īpašuma vai personisku līdzekļu, tāpēc viņš brauca projām. Misters Vudkorts mūs bija apciemojis jau vairākas reizes. Mums bija žēl, ka viņam jāaizbrauc. Tie, kas pārzināja medicīnas jomu, ļoti augstu vērtēja viņu un viņa prasmi, un to vidū bija arī daži ļoti izcili speciālisti.

Sajā atvadu apciemojumā viņš pirmoreiz atveda līdzi savu māti. Tā bija tīkama izskata veca dāma možām, melnām acīm, taču, šķiet, joti lepna uz sevi. Viņa bija dzimusi Velsā, un viens no viņas senčiem (dzimtas senajiem priekštečiem) savulaik bijis ievērojams cilvēks, vārdā Alorgans Apkerrigs (vietu, kur viņš dzimis, šķiet, sauca Gimleta vai kaut kā līdzīgi), spoža vēsturiska personība, turklāt visa viņa dzimta bija vienota radniecības saitēm ar kara|a ģimeni. Cik noprotams, viņš bija pavadījis savu mūžu, allaž kāpdams kalnos un ar kādu cīnīdamies, un kāds ķeltu dziesminieks, kura vārds izklausījās apmēram kā Kramlinvollinvers, bija slavinājis un cildinājis viņu dziesmā ar nosaukumu (ja es to pareizi saklausīju) «Mjūlinnvillinvoda».

Kad misis Vudkorta bija mums gari un plaši aprakstījusi savu slaveno priekšteci, viņa izteica pārliecību, ka viņas dēls Alens, vienalga, kurp dodamies, vienmēr atcerēšoties savas dzimtas dižo vēsturi un nekādā gadījumā neslēgšot tādu laulības savienību, kas nevarētu stāvēt līdzās šiem slavenajiem ciltsrakstiem. Viņa atgādināja dēlam, ka Indijā dzīvojot daudz skaistu angliešu, kas tur cerot sameklēt savu laimi, un ka starp tām varot atrast arī dažas bagātas, taču ne pievilcība, ne bagātība nevarot apmierināt diženas cilts pēcteci, ja tā nenesot līdzi godājamu izcelsmi, un šis apsvērums vienmēr jāpaturot pirmajā vietā. Viņa tik daudz runāja par izcelsmi, ka man, sirdij iesmeldzoties, īsu mirkli gandrīz vai iešāvās prātā… bet tā nu gan bija tukša iedoma, ka viņa varētu domāt vai bēdāt par to, kāda ir manējāl

Šķita, ka misteru Vudkortu drusku nomāc mātes daudzvārdība, taču viņš bija pārāk smalkjūtīgs, lai ļautu viņai to manīt, un neuzkrītoši centās pavērst sarunu uz citu pusi, pateikdamies manam aizbildnim par viesmīlību un ļoti laimīgajām stundām — viņš tās nosauca par Joti laimīgām stundām —, ko pavadījis kopā ar mums. Viņš teica, ka atmiņas par tām viņu pavadīšot vienmēr un visur, kurp vien viņš ietu, un allaž palikšot viņam dārgas. Un tā mēs cits pēc cita paspiedām viņam roku — to darīja pārējie, un to darīju es —, un tā viņš noskūpstīja Adas roku, tāpat noskūpstīja ari manējo, un tā viņš aizgāja, lai dotos savā garajā, tālajā ceļā.

Es visu dienu biju ļoti aizņemta — rakstīju uz mājām norādījumus kalpotājiem, rakstīju nelielas vēstulītes sava aizbildņa vārdā, slaucīju putekļus no viņa grāmatām un papīru kaudzēm un daudzkārt žvadzināju savas saimniecības atslēgas dažādu vajadzību dēļ. Ari krēslas stundā es joprojām biju aizņemta un sēdēju pie loga ar šuvekli rokā, klusi dziedādama, un tad istabā ienāca — neviens cits kā Kedija, kuru es nemaz nebiju gaidījusi!

—        Ai, Kedij, mīļā! — es iesaucos. — Kādas skaistas puķes!

Viņa turēja rokā mazu, ļoti glītu ziedu pušķīti.

—        Patiešām, Ester, man arī tā šķiet, — atbildēja Kedija. — Skaistākās, ko es esmu redzējusi.

—   Vai Princis, mīļā? — es čukstus pajautāju.

—       Nē, — atbildēja Kedija, papurinādama galvu un paceldama pušķīti man pie sejas pasmaržot. — Princis ne.

—       Vai tas var būt, Kedij! — es teicu. — Tad jau gandrīz jādomā, ka tev ir divi pielūdzēji!

—        Ko? Vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm? — Kedija vaicāja.

—       Jā, vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm, ko? — es atkārtoju, pa jokam iekniebdama viņai vaidziņā.

Kedija par atbildi tikai pasmējās, tad pastāstīja, ka esot iegriezusies pie manis uz pusstundu, jo pēc tam viņu uz stūra gaidīšot Princis, un, apsēdusies pie loga, sāka tērzēt ar mani un Adu, ik pa laiciņam atkal pastiepdama man puķu pušķi vai arī izmēģinādama, kā tas izskatās manos matos. Beidzot, pirms pašas promiešanas, viņa ievilka mani manā istabā un piesprauda pušķīti man pie kleitas.

—   Vai tad tās ir man? — es pārsteigta jautāju.

—        Tev, — Kedija teica un noskūpstīja mani. — Tās kāds atstāja.

—   Atstāja?

—   Pie nabaga mis Flaitas, — paskaidroja Kedija.

—   Kāds, kurš pret viņu ir bijis ļoti labs, pirms stundas steidzās projām, lai kāptu uz kuģa, un atstāja tur šīs puķes. Nē, nē! Neņem tās nost! Lai šis jaukums paliek tā, kā iri — sacīja Kedija, saudzīgi sakārtodama ziediņus.

—   Tāpēc ka es pati biju tur klāt un nemaz nebrīnītos, ja šis «kāds» būtu tās atstājis ar nolūku!

—        Vai tad šīs izskatās pēc pielūdzēju puķēm? — noprasīja Ada, smejot pienākdama man no muguras un jautri apķerdamās man ap vidu. — Jā gan, Labo Gariņ, patiešām! Ļoti, ļoti izskatās! Nudien, tās izskatās tieši pēc tādām!

## XVIII NODAĻA

Lēdija Dedloka.

Izrādījās, ka dot Ričardam iespēju izmēģināt roku mistera Kendža kantorī nav tik viegli, kā pirmajā brīdī varēja likties. Galvenais šķērslis bija pats Ričards. Līdzko viņš varēja jebkurā brīdī aiziet no mistera Bedžera, viņš sāka šaubīties, vai vispār gribot no turienes aiziet. Viņš apgalvoja, ka īsti nezinot. Sī profesija neesot slikta, un viņš nevarot ar pārliecību sacīt, ka viņam tā nepatīk; iespējams, ka viņam tā patīkot tikpat labi kā jebkura cita: kas zina, vai nevajadzētu mēģināt vēlreiz? Tā izlēmis, viņš vairākas nedēļas nosēdēja vienatnē pie grāmatām un dažādiem kauliem un, šķiet, apbrīnojami ātri apguva prāvu zinību devu. Sī aizrautība ilga apmēram mēnesi un tad sāka pamazām plakt, un, kad bija pavisam noplakusi, atkal sāka pieaugt. Si svārstīšanās starp tieslietām un medicīnu tā ieilga, ka tikai pēc vasaras saulgriežiem viņš beidzot šķīrās no mistera Bedžera un uzsāka izmēģinājuma apmācību kursu «Kendža un Kārboja» kantorī. Savu untumaino mētāšanos viņš uzskatīja par cildināmu iezīmi, tāpēc ka «šoreiz» esot apņēmies lemt nopietni. Un visu šo laiku viņš palika tikpat labsirdīgs, tik dzīvespriecīgs un tik sirsnīgs pret Adu — tiešām bija grūti just pret viņu ko citu kā vienīgi simpātijas.

— Ja runājam par misteru Džāndisu, — (kurš, varu piebilst, visu šo laiku ļoti bieži cieta no austrumu vēja)' — ja runājam par misteru Džāndisu, — Ričards man mēdza sacīt, — viņš ir pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē, Esteri Man jābūt sevišķi uzmanīgam kaut vai tādēļ vien, lai sagādātu viņam gandarījumu, tāpēc jāķeras pie darba nopietni un jāizlemj skaidri un līdz galam.

Jau pati doma, ka viņš varētu nopietni ķerties pie darba ar tādu smejošu seju un bezbēdīgu izturēšanos, turklāt vēl ar iedomu, ka visu var tvert un neko nepaturēt, šķita uzjautrinoša un nedabiska. Tomēr viņš mums laiku pa laikam stāstīja, ka esot sācis strādāt tik nopietni, ka brīnoties, kāpēc vēl neesot nosirmojis. «Izlemt skaidri un līdz galam» viņam nozīmēja (kā es jau teicu) — ap vasaras saulgriežiem pāriet pie mistera Kendža, lai izmēģinātu, kā tur patiks.

Naudas jautājumos Ričards visu šo laiku bija tāds pats, kādu viņu esmu aprakstījusi iepriekš: dāsns, izšķērdīgs, galēji neapdomīgs, taču pilnīgi pārliecināts, ka ir diezgan prasmīgs un tālredzīgs rēķinātājs. Ap to laiku, kad viņš dzīrās pāriet pie mistera Kendža, es reiz viņa klātbūtnē puspajokam, pusnopietni sacīju Adai, ka, tik vieglu roku rīkojoties ar naudu, viņam būtu vajadzīgs Fortunāta maks*, un Ričards uz to atbildēja šādi:

— Mana burvīgā, dārgā māsīc, paklausies šo Mazo Večiņu! Kāpēc gan viņa tā runā? Tāpēc, ka es pirms dažām dienām izdevu drusku vairāk par astoņām mārciņām (vai cik nu tur bija) par kārtīgu vesti un pogām. Bet, ja es būtu palicis pie Bedžera, man būtu vajadzējis izdot divpadsmit mārciņas vienā rāvienā, jo tāda ir maksa par kaut kādām neciešamām lekcijām. Tātad es ar šo pāreju esmu ietaupījis pavisam četras mārciņas!

Ričards kopā ar manu aizbildni daudz prātoja par to, kur viņam Londonā apmesties, kamēr viņš izmēģinās spēkus tieslietu zinībās, jo mēs jau sen bijām atgriezušies Saltajā Namā, kas atradās pārāk tālu, lai viņš tur ierastos biežāk par reizi nedēļā. Aizbildnis paskaidroja man, ka tad, ja Ričards iekārtotos pie mistera Kendža, viņš varētu noīrēt kādu dzīvokli vai istabas, kur arī mēs pārējie palaikam varētu uz dažām dienām apmesties. — Bet, Labā Večiņ, — viņš piebilda, ļoti zīmīgi braucīdams galvu, — viņš jau nav tur vēl iekārtojies! — Sie prātojumi beidzās ar to, ka mēs viņam ar mēneša iemaksu noīrējām nelielu, glītu mēbelētu dzīvokli kādā vecā, klusā mājā netālu no Kvīnskvēra. Ričards tūlīt pat sāka tērēt visu naudu, kas bija viņa rīcībā, pērkot visneiedomājamākos greznumnieciņus un rotājumus šim mājoklim; ikreiz, kad mums ar Adu izdevās atrunāt viņu no kāda uzdomāta pirkuma, kas likās sevišķi dārgs un nevajadzīgs, viņš paturēja prātā, cik tas būtu maksājis, un uzskatīja, ka cita manta, kas maksā mazāk, ienes viņam tīru peļņu.

Kamēr visi šie jautājumi nebija līdz galam nokārtoti, mēs atlikām braucienu pie mistera Boitorna uz vēlāku laiku. Beidzot, kad Ričards bija iekārtojies savā mājoklī, nekas mūs vairs nekavēja doties ceļā. Arī viņš šajā gada laikā būtu it labi varējis izbrīvēt laiku un braukt mums līdzi, taču jaunā nodarbošanās šobrīd aizņēma visas viņa domas — un viņš enerģiski pūlējās atmudžināt liktenīgās prāvas neizdibināmos samezglojumus. Tāpēc mēs devāmies ceļā bez Ričarda, un mana mīļā draudzene sajūsmināta cildināja viņu par šādu aizņemtību darbā.

Mūsu brauciens uz Linkolnšīru bija ļoti patīkams, turklāt kopā ar mums brauca neapsīkstoši interesants ceļabiedrs — misters Skimpols. Izrādījās, ka viņš ir zaudējis visas savas mēbeles — tās savācis tas pats vīrs, kas ieradies tās aprakstīt viņa zilacainās meitas dzimšanas dienā; taču misters Skimpols par šo pārmaiņu, šķiet, jutās gluži atvieglots. Galdi un krēsli, viņš teica, esot nomācoši priekšmeti, tie esot vienveidīgi jēdzieni bez izteiksmes dažādības, tie radot cilvēkam morālas neērtības — un cilvēks radot morālas neērtības tiem. Cik patīkami tāpēc esot nebūt saistītam pie noteiktiem galdiem un krēsliem, bet lidināties kā taurenītim no vienām īrētām mēbelēm pie otrām, no rožkoka pie sarkankoka, no sarkankoka pie riekstkoka, no vieniem apveidiem pie citiem, sekojot savām acumirkļa iegribām!

—   Pats dīvainākais ir tas, — teica misters Skimpols, kurš nekad nezaudēja humora izjūtu, — ka par krēsliem un galdiem nav samaksāts — un tomēr namsaimnieks pilnīgā mierā aiznes tos projām. Tas nu vienreiz ir labs joksl Tur kaut kas ir galīgi ačgārni. Mēbeļu tirgotājs taču nekad nav apņēmies maksāt namsaimniekam īri manā vietā. Kāpēc tad namsaimniekam jāķildojas ar viņu? Ja man uz deguna ir pūtīte, kas apvaino mana namsaimnieka īpatnējo skaistuma izjūtu, tad viņam nav nekādu tiesību kasīt mana mēbeļu tirgotāja degunu, uz kura nevienas pūtītes nav. Kāds kroplīgs domāšanas veidsl

—   Nu jā, — labsirdīgi noteica mans aizbildnis, — bet tik daudz tomēr ir skaidrs, ka tam, kurš uzņēmies garantiju par šiem krēsliem un galdiem, būs par tiem jāsamaksā.

—   Pilnīgi pareizi! — atsaucās misters Skimpols. — Taisni tas jau ir kronis visai šai nejēdzībail Es teicu savam namsaimniekam; «Labo cilvēk, jūs nemaz nezināt, ka par visām šīm mantām, ko jūs te tik nesmalkjūtīgā veidā stiepjat projām, vajadzēs samaksāt manam lieliskajam draugam Džāndisam! Vai pret viņa mantu jums nav nekādas cieņas?» Nē, viņam tādas nebija.

—   Un viņš noraidīja visus priekšlikumus, — sacīja mans aizbildnis.

—   Noraidīja visus priekšlikumus, — atsaucās misters Skimpols. — Es viņam izteicu lietišķus priekšlikumus. Es ievedu viņu savā istabā. Es teicu: «Jūs esat lietišķs cilvēks, vai ne?» — «Jā,» viņš man atbild. «Labi,» es saku, «tad būsim lietišķi. Te ir tintnīca, te ir rakstāmspalvas un papīrs, te ir oblātas. Ko jūs gribat? Es esmu mājojis jūsu namā itin pieklājīgu laika posmu, un mums abiem tas bijis pa prātam, iekams izcēlās šis nepatīkamais pārpratums, tāpēc būsim gan draudzīgi, gan lietišķi. Ko jūs gribat?» Atbildēdams uz to, viņš lietoja tēlainu izteicienu — tam piemita kaut kas austrumniecisks —, proti, viņš nekad neesot redzējis, kādā krāsā ir mana nauda. «Mans jaukais draugs,» es teicu, «man nekad nav naudas. Man nav nekādas saprašanas par naudu.» — «Nu tad, ser,» viņš saka, «ko jūs varat piedāvāt, lai es dotu jums vēl laiku?» — «Manu labo cilvēk,» es saku, «man nav nekādas saprašanas par laiku, taču jūs sākāties esam lietišķs cilvēks, un visu, ko jūs ieteiktu lietišķi kārtot ar spalvu, tinti un papīru, un oblātām, es esmu gatavs pieņemt un darīt. Neņemiet savu maksu uz cita cilvēka rēķina (tas ir muļķīgi), bet rīkojieties lietišķil» Bet viņš atteicās, un ar to viss beidzās.

Lai gan šīs bija mistera Skimpola bērnišķās dzīves ēnas puses, tai neapšaubāmi pietika arī savu priekšrocību. Mūsu brauciena laikā viņš ar lielu ēstgribu tiesāja visus spirdzinājumus, ko gadījās dabūt (starp tiem bija arī groziņš sevišķi labu siltumnīcas firziķu), taču pat nedomāja par tiem maksāt. Kad pie viņa pienāca kučieris, lai iekasētu maksu par braucienu, viņš apjautājās, ko šis vīrs uzskatītu par kārtīgu maksu — par pieklājīgu, devīgu samaksu —, un, saņēmis atbildi, ka tā būtu puskrona no katra braucēja, atteica, ka, visu apsverot, tas esot pietiekoši lēti, un ļāva misteram Džāndisain to samaksāt.

Laiks bija brīnišķīgs. Zaļā labība krāšņi viļņoja, cīruļi priecīgi trallināja, gar dzīvžogiem koši ziedēja pļavu puķes, koku lapotnes sulīgi zaļoja, pākšaugu tīrumi, ko viegli glāstīja vējš, vēdīja tīkamu aromātu. Vēlu pēcpusdienā mēs iebraucām nelielā pilsētiņā, kur mums vajadzēja izkāpt no karietes, — mazā un vienmuļā pilsētiņā ar baznīcas torni, ar tirgus laukumu un krustu, ar vienu ļoti saulainu ielu un ar dīķi, kurā vecs zirgs vēsināja kājas un pie kura nelielos, ēnainos laukumiņos bija nostājušies vai guļus atlaidušies vairāki vīri. Pēc šalcošajām lapotnēm un līganajām druvām, ko tikām vērojuši visu ceļu, šī pilsētiņa šķita rāmākā, tveicīgākā un nekustīgākā no visām Anglijas pilsētiņām.

Pie viesnīcas mēs sastapām misteru Boitornu — viņš sēdēja jāšus zirgā un gaidīja mūs pie vaļējas karietes, kurai vajadzēja aizvest mūs uz viņa mājām dažas jūdzes no šejienes. Viņš bezgala priecājās, mūs ieraugot, un tūdaļ moži nolēca no zirga.

—   Zvēru pie debess, — viņš nodārdināja, iepriekš ļoti galanti ar mums sasveicinājies, — tā ir viena nešķīsta karietei Pats skandalozākais eksemplārs no visiem nožēlojamiem publiskā transporta līdzekļiem, kādi jebkad apgrūtinājuši zemes virsu! Divdesmit piecas minūtes par vēlu! To kučieri vajadzētu pakārt!

—   Vai tad viņš ir nokavējies? — atjautāja misters Skimpols, jo sagadīšanās pēc misters Boitorns tika vērsies tieši pie viņa. — Jūs jau zināt manu vājību.

—   Divdesmit piecas minūtes! Divdesmit sešas minūtes! — atsaucās misters Boitorns, ieskatīdamies pulkstenī. — Karietē brauc divas dāmas, un šis nelietis tīši novilcina ierašanos par divdesmit sešām minūtēm! Tīšām! Nav iespējams, ka tā ir nejaušība! Nu protams, viņa tēvs un tēvocis ir bijuši paši nekrietnākie paklideņi, kas jebkad sēdējuši uz bukas!

Kamēr mūsu sagaidītājs visu to klāstīja sašutuma pārpilnā balsī, viņš ļoti laipni un uzmanīgi pavadīja mūs uz nelielo ekipāžu un visu laiku priecīgi smaidīja.

—   Man ļoti žēl, dāmas, — viņš teica, atsegtu galvu stāvēdams pie karietes durvīm, kad viss bija braukšanas gatavībā, — ka man jūs jāved gandrīz ar divu jūdžu līkumu. Taču tiešais ceļš iet cauri sera Lestera Dedloka parkam — un tā vīra īpašumos es esmu nozvērējies nemūžam nespert soli ne kājām, ne jāšus, kamēr mūsu starpā ir tādas attiecības kā pašlaik un kamēr es vēl elpoju šīspasaules gaisu! — Un, sastapis mana aizbildņa skatienu, viņš nodārdināja savu vareno smieklu šalti, kas šķita sadrebinām pat mazo, nekustīgo pilsētiņu.

—   Vai Dedloki pašlaik ir šeit, Lorens? — jautāja mans aizbildnis, kad rati bija sākuši ripot un misters Boitorns jāja līdzās pa zaļo ceļmalu.

—   Sers Iedomīgais Tukšpauris ir šeit, — atbildēja misters Boitorns. — Ha, ha, hā! Sers Iedomu Pūslis ir šeit, un ar prieku varu piezīmēt, ka dabūjis likties garšļaukus. Milēdija, — tās vārdu viņš vienmēr pavadīja ar galantu žestu, it kā gribēdams nošķirt viņu no jebkāda strīda vīriešu starpā, — šķiet, kuru katru dienu tiek gaidīta atgriežamies. Nemaz nebrīnos, ka viņa novilcina savu ierašanos, cik ilgi vien iespējams. Kas spiedis šo neparasto sievieti apprecēt tādu vaska lelli no baroneta — tā ir viena no noslēpumainākajām miklām, kas jebkad mulsinājusi cilvēces prātus! Ha, ha, ha, hāl

—  Man šķiet, — pasmiedamies sacīja mans aizbildnis, — ka vismaz mēs drīkstam spert kāju parkā, kamēr esam šeit? Aizliegums taču neattiecas uz mums, vai ne?

—   Saviem viesiem es neko nevaru aizliegt, — misters Boitorns teica, palocīdams galvu pret Adu un mani savā smaidošajā laipnībā, kas viņam tik jauki piederējās, — vienīgi prombraukšanu. Tikai žēl, ka man jāatsakās no prieka būt par jūsu pavadoni pastaigā pa Ceznivoldu, kas ir ļoti skaista vieta! Bet zvēru tev pie šīs spožās vasaras saules, Džāndis: ja tu apciemosi tās saimnieku, kamēr būsi apmeties pie manis, tu tapsi uzņemts ļoti vēsi. Viņš jau tāpat vienmēr turas stīvs kā sienas pulkstenis — kā viens no tiem stāvpulksteņiem milzu kastēs, kuri nekad nav gājuši un neies, ha, ha, hā! — bet varu tev droši solīt, ka sava drauga un kaimiņa Boitorna draugiem viņš pietaupīs vēl stīvāku stāju!

—   Es nepūlēšos pakļaut viņu šādai pārbaudei, — atteica mans aizbildnis. — Uzdrīkstos sacīt, ka viņam gods pazīt mani ir tikpat vienaldzīgs kā man gods pazīt viņu. Es pilnīgi apmierinātos ar iespēju redzēt apkārtni un varbūt pašu māju tik daudz, cik tas iespējams jebkuram citam ekskursantam.

—   Nu, ja tā, — teica misters Boitorns, — tad es varu tikai priecāties. Tas te iederas labāk. Uz mani šeit skatās kā uz otru Ajaksu, kurš sadomājis izaicināt zibeni. Ha, ha, ha, hā! Kad es svētdienā aizeju uz mūsu nelielo baznīciņu, ievērojama daļa no neievērojamās draudzes gaida, ka es nokritīšu uz akmens plāksnēm pārogļojies un sačervelējies, Dedloka dusmu ķerts. Ha, ha, ha, hāl Nemaz nešaubos, ka viņš brīnās, kāpēc tā nenotiek. Jo, zvēru pie debess, viņš ir pašapzinīgākais, tukšākais, ākstīgākais un stulbākais ēzelis, kāds jebkad redzēts!

Tā kā tobrīd bijām sasnieguši kalna virsotni, mūsu draugs varēja mums parādīt pašu Ceznivoldu, tādējādi uz brīdi piemirstot tās saimnieku.

Tā bija veca krāšņa izskata savrupmāja skaista, kokiem bagāta parka vidū. Netālu no tās starp kokiem slējās nule pieminētās baznīciņas torņa smaile. Ak, šie svinīgi drūmie meži, pār kuriem mijoties aši slīdēja gaisma un ēnas, it kā dievišķi spārni trauktos cauri vasarīgajam debess klaidam savās labestīgajās gaitās, līdzenās, zaļās nogāzes, spīgojošais ūdens, dārzs, kurā tik simetriski bija izvietoti viskošāko krāsu puķu puduri, — cik skaisti tas viss izskatījās! Māja ar frontonu un skursteni, torni un mazo tornīti, tumšo durvju aili un plato_ terases joslu, kuras balustrādes caurvija un vāzes klēpjiem pildīja viens vienīgs rožu krāšņums, šķita gandrīz vai nereāla savā majestātiskajā vieglumā un dzidri rāmajā klusumā, kas apņēma to no visām pusēm. Uz mums ar Adu tieši šis klusums atstāja dziļāko un paliekošāko iespaidu. Sāds netraucēts miers šķita ieskaujam visu — māju, dārzu, terasi, zaļās nogāzes, ūdeni, vecos ozolus, papardes, sūnas, mežus — un plešamies vēl daudz tālāk, kur ainava, vietām pašķirdamās mūsu priekšā, atklāja sarkani kvēlošu debesmalu.

Kad mēs nonācām mazajā ciematā un pabraucām garām nelielam traktierim, virs kura karājās «Dedloku ģerboņa» izkārtne, misters Boitorns pārmija sveicienus ar kādu jaunu kungu, kurš sēdēja ārpusē pie traktiera durvīm, līdzās nolicis kaut kādus makšķerēšanas piederumus.

—   Tas ir Dedloku saimniecības pārzines mazdēls, misters Raunsvels vārdā, — misters Boitorns paskaidroja,

—  un viņš ir iemīlējies vienā jaukā meitenē no tās mājas. Lēdijai Dedlokai šī jaukā meitene ir iepatikusies — un viņa grib to paturēt savas daiļās personas tiešā tuvumā; šo godu mans jaunais draugs nemaz neprot novērtēt. Tomēr šobrīd viņš tikpat nevar precēties, ja arī viņa Putnpuriņš būtu ar mieru, tāpēc viņš ir gatavs samierināties ar šo stāvokli. Tikmēr viņš visai bieži ierodas pavadīt te dienu vai divas — it kā lai makšķerētu. Ha, ha, ha, hā!

—   Vai viņš ar to jauko meiteni ir saderinājies? — jautāja Ada.

—   Kā lai to saka, mīļā mis Klēra, — viņš atbildēja,

—  es domāju, ka viņi paši varētu būt sapratušies, bet jūs droši vien tuvākajā laikā viņus satiksiet un uz šādiem jautājumiem varēsiet atbildēt vieglāk nekā es.

Ada nosarka; misters Boitorns, palaidis savu lielisko peleko zirgu rikšos, drīz apstājās un nolēca savu durvju priekšā, kur palika stāvam izstieptu roku un noņemtu cepuri, lai apsveiktu mūsu ierašanos.

Viņš dzīvoja patīkama izskata namā — agrākajā mācītāja mājā, kuras priekšā pletās zāliens, sānos kuploja krāšņs puķu dārzs un aizmugurē vīdēja augļu un sakņu dārzs, ko apjoza iespaidīgs mūris, sarkanīgs kā nobriedis auglis. Seit patiesi viss atstāja brieduma un pārpilnības iespaidu. Vecā liepu aleja atgādināja zaļas krustejas, pat ēnas, ko meta ķirši un ābeles, šķita līkstam no augļu smaguma, ērkšķogu krūmi bija tik pārpilni ogu, ka to /.ari skārās pie zemes, zemenes un avenes lepojās ar bagātīgu ražu, un pie sienas saulē gozējās simtiem firziķu. Viscaur starp izstieptajiem tikliem un lecekšu stikliem, kas laistījās un zibēja saulē, redzēja tik daudz nolīkušu p;ikšu, kabaču un gurķu, ka ikviena zemes pēda šķita kā dārzeņu krātuve, bet smarža, ko vēdīja dažnedažadās zālītes un derīgie augi (nemaz nerunājot par tuvējam pļavām, kur vāca sienu), lika sajust visu apkārtni kā vienu lielu ziedu pušķi. Šī vecā, sarkanā mūra iekšpusē valdīja tāds klusums un miers, ka pat putnu aizbaidīšanai izkārtās spalvu vītnes tikpat kā nepakustējās, un pašam mūrim piemita tik briedīgs izskats, ka, ieraugot tajā šur tur augstu virs zemes kādu neizmantotu naglu ar audekla strēmeli, varēja viegli iztēloties, ka arī tās, gadalaikiem mainoties, savā laikā ienākušās un vēlāk sarūsējušas un sairušas dabas noliktajā gājumā.

Kaut gan pati māja nebija gluži tāds kārtības paraugs kā dārzs, tā bija īsta veco laiku māja: virtuvē slējās siltummūris ar iebūvētām sēdvietām, zem kājām pletās ķieģeļu grīda, un pie griestiem stiepās varenas sijas. Mājas vienā pusē atradās briesmīgais strīda zemes gabals, kurā misters Boitorns cauru dienu un nakti turēja darba uzvalkā ģērbušos sargu — tā pienākums bija ielaušanās gadījumā nekavējoties ieskandct lielu, tieši šim nolūkam pakārtu zvanu, atlaist no ķēdes varenu buldogu, savu sabiedroto, kas bija iemitināts turpat būdā, un visādi citādi atsist ienaidnieka uzbrukumu. Vēl nebūdams mierā ar šiem piesardzības soļiem, misters Boitorns pats bija sagādājis un izlicis dažādās vietās krāsotus dēļu gabalus, uz kuriem lieliem burtiem lepojās viņa vārds ar šādiem izteiksmīgiem brīdinājumiem: «Sargieties no buldogal Tas ir ārkārtīgi nikns! Lorenss Boitorns», «Šaujamais ir pielādēts! Lorenss Boitorns», «Lamatas un patšāvēji stāv gatavībā cauru diennakti! Lorenss Boitorns», «Uzmanību! Jebkura persona vai personas, kas uzdrīkstēsies nelikumīgi ielauzties šajā īpašumā, tiks sodītas ar visstingrāko personisko iespaidošanu un vajātas ar vislielāko likuma bardzību! Lorenss Boitorns». Visus šos uzrakstus viņš mums parādīja caur viesistabas logu, kamēr viņa putns lēkāja saimniekam pa galvvidu, un, tos izrādīdams, viņš tik neganti smēja savu «Ha, ha, ha, hāl Ha, ha, ha, hā!», ka es patiesi sāku bažīties, vai viņš nenodarīs sev pāri,

—   Bet vai ir vērts uzņemties tik daudz pūļu, — pavaicāja misters Skimpols sev piemītošajā bezrūpībā, — ja tas viss galu galā nav nopietni domāts?

—   Nav nopietni domāts?! — atsaucās misters Boitorns ar neaprakstāmu kaismi. — Nav nopietni domāts?! Es tā suņa vietā būtu iegādājies lauvu, ja vien varētu cerēt, ka pratīšu to izdresēt, un būtu to uzlaidis virsū pirmajam nelieša laupītājam, kas uzdrīkstētos iebrukt manā īpašumā! Lai tikai sers Lesters Dedloks piekrīt nākt šurp un izšķirt šo strīdu divcīņā — un es viņu sagaidīšu ar jebkuru ieroci, ko cilvēce spējusi radīt jebkurā zemē un laikā. Tieši tik nopietni tas ir domāts! Ne mazāk un ne vairāk.

Mēs ieradāmies viņa namā sestdienā. Svētdienas rītā visi nolēmām aiziet uz mazo baznīciņu parkā. Ienākuši parkā — tas atradās gandrīz blakus strīda zemes gabalam —, mēs gājām pa jauku taciņu, kas vijās caur zaļo zāli un krāšņajiem kokiem, līdz nonācām pie baznīcas lieveņa.

Sanākusi draudze bija ļoti maza un zemnieciska, ja neņem vērā pulciņu kalpotāju no Dedloku nama; daži no tiem jau sēdēja solos, kamēr citi vēl tikai nāca iekšā. Starp tiem bija vairāki stalti sulaiņi, un turpat bija arī kāds vecs kučieris, nevainojams savas kārtas paraugs, kurš itin kā oficiāli pārstāvēja visas tās greznības un lepnības, kas jebkad sēdējušas viņa karietē. Tur bija pulciņš ļoti glītu jaunu sieviešu, un pāri tām visā savā svarīgumā pacēlās Dedloku saimniecības pārzines iespaidīgais, masīvais stāvs un vecīgi skaistā seja. Jaukā meitene, par kuru mums tika stāstījis misters Boitorns, stāvēja cieši viņai līdzās. Viņa bija tik ļoti glīta, ka es laikam būtu viņu pazinusi tikai šī glītuma dēļ vien, pat ja nemanītu, kā viņa tvīkst un mulst no jaunā makšķernieka skalieniem, kurš stāvēja turpat netālu. Kāda cita — ne visai pievilcīga, kaut arī glīta — seja šķita naidīgi vērojam šo_ jauko meiteni un patiesībā ikvienu un visus ap sevi. Tā bija francūzietes seja.

Tā kā zvans vēl skanēja un ievērojamie ļaudis vēl nebija ieradušies, man atlika laiks pārlaist skatienu baznīca], kas dvašoja zemes smaržu gluži kā kaps, un nodomāt, cik šī ēka ēnaina, senatnīga un svinīga. Koku aizēnotie logi laida cauri krēslainu gaismu, kurā visas sejas izskatījās bālas, bet vecās misiņa plāksnes grīdā,

tāpat kā Iaikazoba un mitruma sagrauztie kapu pieminekli, melnēja tumšas, un uz mazā lievenīša, kur vienmuļi darbojās zvaniķis, saules gaisma šķita neparasti spoža. Bet tad sakustēšanās izejas tuvumā, goddevīgas bijības uzplaiksnījums zemnieciskajās sejās un laipni draudīgā izteiksme mistera Boitorna sejā līdz ar apņēmīgu nevēlēšanos zināt par kāda eksistenci lika man nojaust, ka ieradušies ievērojamie ļaudis un dievkalpojums tūlīt varēs sākties.

— Netiesā bargi savu kalpu, ak, Kungs, jo Tavās acīs…

Vai es jebkad mūžā aizmirsīšu to neprātīgo sirds dauzīšanos, ko izjutu, kad, kājās pieceldamās, sastapu kādu skatienul Vai jebkad mūžā aizmirsīšu, kā šīs skaistās, lepnās acis šķita pamostamies no gurdenās apātijas un tveram manu skatienul Tas vilkās tikai mirkli, pēc kura es atkal nolaidu acis — atsvabināju tās, ja tā var sacīt, — un pievērsos grāmatai, taču šai īsajā mirklī es pietiekami iepazinu šo skaisto seju.

Un, lai cik dīvaini tas liktos, manī kaut kas atdzīvojās, kaut kas saistīts ar vientulīgajām dienām manas krustmātes mājā, nudien, pat ar tām senajām dienām, kad es ģērbdamās stiepos uz pirkstgaliem sava mazā spogulīša priekšā, iepriekš saģērbusi savu lelli. Bet es taču nekad mūžā nebiju redzējusi šīs dāmas seju… man par to nebija nekādu šaubu… tas bija pilnīgi skaidrs.

Viegli varēja nojaust, ka šis svinīgi stīvais, ģikts mocītais sirmais kungs tajā pašā solā, kur bez viņiem abiem neviena cita nebija, ir sers Lesters Dedloks un skaistā dāma ir lēdija Dedloka. Bet, kāpēc man viņas seja tik juceklīgā veidā atgādina ieplīsušu spoguli, kurā es skatu vecu atmiņu drumslas, un kāpēc man jājūtas tik satrauktai un nemiera mocītai (jo tāda es joprojām jutos), ja esmu nejauši sastapusi viņas skatienu, — to es nespēju saprast.

Man šķita, ka vainojams neizprotamais vājuma brīdis, un, lai to pārvarētu, es centos uzmanīgi ieklausīties runātāja vārdos. Bet dīvainā kārtā es tos dzirdēju skanam nevis no viņa, bet gan no savas krustmātes mutes, kuras balsi es labi atcerējos. Tas lika man domāt — vai lēdijas Dedlokas sejā neesmu pamanījusi nejaušu līdzību ar krustmāti? Var jau būt, ka neliela līdzība bija, taču šajā sejā paudās pavisam citāda izteiksme un tajā nebija ne miņas no bargās apņēmības, kas manas krustmātes vaibstos bija iegrauzusies kā laikazobs klintī, tāpēc līdzība, šķiet, nevarēja būt mana saviļņojuma iemesls. Arī lepnā augstprātība, kas paudās lēdijas Dedlokas sejā, man bija pilnīgi sveša un nesaistījās ne ar vienu pazīstamu eju. Un tomēr es — es, mazā Estere Samersone, noslēgtībā augušais bērns, kam dzimšanas dienā nebija svētku, — šķitu iznirstam no pagātnes pati savu acu priekšā, dīvaina spēka vadīta, un šis spēks nāca no augstdzimušas dāmas, kuru es ne tikai šķitos agrāk neredzējusi, bet gan ļoti labi zināju, ka nekad līdz šai stundai neesmu viņu redzējusi.

Sis neizprotamais satraukums, kas bija mani pārņēmis, uzdzina man tādas trīsas, ka es nespēju apspiest nemieru, pat jūtot francūzietes — istabmeitas — pētošo skatienu, kaut arī zināju, ka viņa visu laiku vērīgi raugās te uz vienu, te otru, te visiem jau kopš ienākšanas baznīcā. Pamazām, tiesa, ļoti lēnām, es tomēr pārvarēju savas dīvainās izjūtas. Pēc krietna laika sprīža es vēlreiz paskatījos uz lēdiju Dedloku. Tas notika pirms sprediķa, kad visi gatavojās dziedāt. Viņa man nepievērsa nekādu uzmanību, un sirds man mitējās dauzīties. Tā pilnīgi norima un satraukti iepukstējās tikai pāris reižu, kad lēdija Dedloka pameta īsu skatienu uz Adu vai mani.

Kad dievkalpojums bija galā, sers Lesters ļoti cēli un galanti pasniedza lēdijai Dedlokai elkoni — kaut gan pašam vajadzēja ejot balstīties uz resna spieķa — un pavadīja viņu ārā no baznīcas līdz pat ratiem ar iejūgtu poniju, kuros viņi bija atbraukuši. Kalpotāji izklīda, un prom devās ari pārējā draudze, uz ko sers Lesters visu laiku bija noraudzījies (tā, par sevišķu prieku misteram Boitornam, izteicās misters Skimpols) gluži kā ievērojamu debess īpašumu saimnieks.

—   Par tādu jau viņš sevi uzskata, — teica misters Boitorns. — Par to viņš ir cieši pārliecināts. Tāds pats bija viņa tēvs, viņa vectēvs un vecvectēvsl

—   Vai zināt, — pavisam negaidīti turpināja misters Skimpols, vērsdamies pie mistera Boitorna, — man ļoti patīk noskatīties uz tādu cilvēku!

—   Ko vēl ne! — atsaucās misters Boitorns.

—   Teiksim, viņš grib aizbildnieciski izturēties pret mani, — turpināja misters Skimpols. — Labil Man nekas nav pretī.

—   Man gan iri — ļoti enerģiski piebilda misters Boitorns.

—   Vai tiešām? — misters Skimpols atsaucās savā bez» bēdīgajā manierē. — Bet tas taču nozīmē sevi apgrūtināt. Un kāpēc jums sevi jāapgrūtina? Te, lūk, esmu es, kas gatavs visu saņemt kā bērns — saņemt tā, kā tas nāk; un es nekad sevi neapgrūtinu! Es, piemēram, ierodos šeit un sastopu varenu augstmani, kas gaida goddevību. Labi! Es saku: «Varenais augstmani, saņem manu goddevību! To ir vieglāk dot nekā paturēt. Te tā ir. Ja tev ir kas tīkams, ko man parādīt, es priecāšos to redzēt; ja tev ir kas tīkams, ko man iedot, es priecāšos to saņemt.» Varenais augstmanis uz to atbild: «Sis ir saprātīgs vīrs. Viņš atbilst manai gremošanas un žults darbībai. Viņš man neuzspiež vajadzību kā ezim saritināties kamolā un izsliet adatas. Es varu izplesties, atvērties, kā Miltona mākonis* atsegt savu sudraba maliņu, un tas mums abiem ir daudz patīkamāk.» Re, tā es uz to skatos — kā bērns!

—   Bet ja nu jūs rīt aizbrauktu kaut kur citur, — teica misters Boitorns, — kur sastaptu šim radījumam — vai kādam citam — gluži pretēju cilvēku? Ko tad?

—   Ko tad? — atjautāja misters Skimpols, nepārspējams savā vienkāršībā un vaļsirdībā. — Tad tieši tāpat! Es teiktu: «Mans godājamais Boitorn!» — pieņemsim, ka jūs iemiesojat šo iedomāto draugu: «Mans godājamais Boitorn, vai jums ir iebildumi pret šo vareno augstmani? Labi! Man arī. Es uzskatu, ka mans pienākums sabiedriskajā sistēmā ir būt patīkamam citiem; es uzskatu, ka ikviena pienākums sabiedriskajā sistēmā ir būt patīkamam citiem. īsi sakot, tā ir saskaņas sistēma. Tāpēc, ja jums ir iebildumi, man arī tie ir. Un tagad, mans lieliskais Boitorn, iesim pusdienās!»

—   Bet lieliskais Boitorns var atbildēt, — atcirta mūsu namatēvs, piepūties un pietvīcis gluži sarkans, — lai jūs ejat pie …

—   Saprotu, — sacīja misters Skimpols, — droši vien viņš tā darīs.

—   …nevis pusdienās! — negantā niknumā ieaurojās misters Boitorns un apstājās, lai triektu kāju pret zemi. — Un vēl viņš varētu sacīt: «Vai jūs esat dzirdējis tādu vārdu kā princips, mister Skimpol?»

_— Un Harolds Skimpols uz to atbildētu, vai zināt, kā? — uzrunātais atsaucās ar gaišu bezrūpību un sirsnīgu smaidu. — Viņš teiktu: «Goda vārds, man par to nav ne jausmas! Es nezinu, kas tas ir, ko jūs saucat tādā vārdā, un kur tas atrodas vai kam tas pieder. Ja tas pie

der jums un ir jums pa prātam, cs par to priecājos un no sirds jūs apsveicu. Taču galvoju jums, ka man par to nav ne mazākās saprašanas, jo es esmu tīrais bērns; es neizvirzu pēc tā prasības, un es nemaz to negribu!» Un tā nu, redzat, lieliskais Boitorns kopā ar mani tomēr dosies pusdienās!

Šis bija viens no daudziem īsajiem dialogiem viņu starpā, kam es allaž paredzēju beigās negantu dusmu izvirdumu no mūsu namatēva puses un kas citos apstākļos tieši tā arī būtu beidzies. Taču misters Boitorns tik augstu turēja viesmīlības tikumu un namatēva pienākumu un mans aizbildnis tik sirsnīgi smējās gan par misteru Skimpolu, gan kopā ar viņu kā par bērnu, kas cauru dienu pūš ziepju burbuļus un ļauj tiem plīst, — ka tik ļauni nekad nenotika. Bet misters Skimpols, kurš, šķiet, nekad pat nepamanīja, ka skāris vārīgu vietu, mierīgi uzsāka parkā zīmēt kādu skici, ko nekad nepabeidza, vai arī apsēdās pie klavierēm paspēlēt dažādu melodiju fragmentus, vai šo to īsi uzdziedāja, vai arī atlaidās augšpēdu zālē zem koka un raudzījās debesīs — nav šaubu, viņš teica, tieši tam viņš esot radīts, tas viņam tik lieliski piederoties.

— Centība un pūles, — viņš mums mēdza sacīt, gulēdams uz muguras, — manī izraisa sajūsmu. Es, šķiet, esmu cilvēks pilnīgi bez aizspriedumiem. Man pret šīm īpašībām ir visdziļākās simpātijas. Es guļu paēnā, tādā kā šī, un ar apbrīnu domāju par piedzīvojumu gara apsēstajiem, kas dodas uz Ziemeļpolu vai arī cenšas nokļūt pašā tropiskās joslas sirdī. Mantaskāri sīkpilsoņi var jautāt: «Kāda jēga ir cilvēkam doties uz Ziemeļpolu? Kāds no tā labums?» Es to nevaru pateikt, bet es varu minēt, ka viņš tur dodas, iespējams, ar mērķi — kaut gan pats to neapzinās — nodarbināt manas domas, kamēr es še guļu. Iedomājieties galēju piemēru. Iedomājieties vergus Amerikas plantācijās. Es pieļauju, ka viņi tiek smagi strādināti un ka viņiem tas ne visai patīk, es pieļauju, ka visā visumā viņu liktenis nav nekāds jaukais, taču viņi dod pilnīgu ainavu manai iztēlei, piepilda to ar cilvēkiem, rada man tajā poēziju, un varbūt tas ir viens no skaistākajiem viņu eksistences mērķiem. Es dziļi izjūtu sevī šādu iespēju un nemaz nebrīnītos, ja tā būtu patiesība!

289

Es šādās reizēs allaž prātoju, vai viņš kādreiz iedomājas arī par misis Skimpolu un bērniem un kādā skatījumā

10 — 1343

tie mēdz parādīties viņa visupārzinošajā prātā. Cik varēju nojaust, tie tur vispār parādījās ļoti reti.

Kopš manas toreizējās sirds dauzīšanās baznīcā bija apritējusi gandrīz nedēja un pienākusi sestdiena, un katra diena tika mūs priecējusi ar tādu gaišumu un dzidrumu, ka patiess baudījums bija klīst pa mežiem un vērot, ka saules stari spraucas lejup starp caurspīdīgajām lapām un gaisma dzirkstī skaistajos ēnu vijumos zem kokiem, kamēr putni bez mitas dzied savas dziesmas un viss gaiss šķiet pilns miegainas kukaiņu zuzoņas. Mums bija kāda iecienīta vieta, kur zem kājām pletās bieza sūna un pērnās lapas un zemē gulēja vairāki nogāzti koki ar nolobītu mizu. Apsēdušies starp tiern, mēs cauri zaļajam aizkaram, ko balstīja tūkstošiem dabas veidotu kolonnu — saules apspīdētu koku stumbru —, mēdzām raudzīties uz tālo ainavu sev priekšā, kas izskatījās tik gaismas pārpilna pret ēnu, kurā mēs sēdējām paši, un tik izsmalcināti, gandrīz mākslīgi veidota izliektās panorāmas dēj, kāda pavērās no šejienes, ka brīžiem šķita, ka mēs redzam ainu no citas, labākas pasaules. Arī tajā sestdienā mēs sēdējām šeit — misters Džāndiss, Ada un es —, līdz izdzirdējām tālumā dunam pērkonu un sajūtām cauri lapotnei krītam rupjas lietus lāses.

Visu nedēļu laiks bija turējies ļoti tveicīgs, taču negaiss sākās tik pēkšņi — vismaz mums šajā nomaļajā stūrītī tas nāca pavisam negaidot —, ka mēs vēl nebijām sasnieguši meža malu, kad pērkons un zibens jau mijās gandrīz no vietas un lietus šļācās caur lapām tik spēcīgi, it kā katra lāse būtu no svina. Tā kā zem kokiem šādā laikā stāvēt nebija vēlams, mēs izskrējām no meža, skriešus metāmies augšā un pēc tam atkal lejā pa apsūnojušiem pakāpieniem, kas veda pāri tīruma žogam kā divas platas, mugurām kopā saslietas spraišļu kāpnes, un drāzāmies uz netālo sarga namiņu. Mēs jau daudzkārt bijām ievērojuši, cik pievilcīgs izskatās šis tumšais, efejām apaugušais namiņš, kas atradās dzijā koku paēnā, un bijām pamanījuši arī stāvo ieplaku tam līdzās un reiz redzējuši tajā ielecam suni un ienirstam papardēs gluži kā ūdenī.

Šobrīd, kad debesis bija apmākušās, sarga namiņš iekšienē izskatījās tik tumšs, ka mēs varējām saskatīt vienīgi cilvēku, kas pienāca pie durvīm, līdzko mēs bijām tur patvērušies, un nolika divus krēslus Adai un man. Spraišļotie logi visi bija atrauti līdz galam vaļā, un mēs sēdējām tieši durvis, vērodami negaisu. Lieliski bija tā raudzīties, kā saceļas vējš, kā tas loka kokus un dzen lietu sev pa priekšu kā dūmu mākoni, klausīties vareno pērkonu un vērot zibeni, ar bijību domāt par milzu spēkiem, kas ieskauj mūsu sīkās dzīvītes, un reizē apjaust, cik tie labdarīgi, cik svētīgu spirgtumu šis šķietami negantais brāziens jau izlējis pār katru sīkāko puķīti un lapiņu, gluži kā dodams visai radībai jaunu dzīvību.

—   Vai nav bīstami sēdēt tik atklātā vietā?

—   Ai, nē, Ester, mīļā! — klusi atteica Ada.

Ada to sacīja man, taču es netiku runājusi.

Mana sirds atkal sāka neganti dauzīties. Es nekad nebiju dzirdējusi šo balsi, tāpat kā nekad nebiju redzējusi šo seju, taču tā atstāja uz mani tādu pašu neizprotamu iespaidu. Acumirklī es atkal redzēju acu priekšā pati sevi daždažādās neskaitāmās ainās.

Lēdija Dedloka bija patvērusies namiņā jau pirms mūsu ierašanās un tagad iznākusi no iekštelpu mijkrēšļa. Viņa stāvēja aiz mana krēsla, uzlikusi roku uz tā atzveltnes. Pagriezusi galvu, es ieraudzīju viņu pašu un viņas roku cieši līdzās savam plecam.

—   Vai es jūs izbiedēju? — viņa jautāja.

Nē. Tās nebija bailes. Un kāpēc gan lai es baidītos?

—   Ja nemaldos, — lēdija Dedloka uzrunāja manu aizbildni, — man ir tā laime runāt ar misteru Džāndisu.

—  Jūsu atmiņa parāda man vairāk goda, nekā es būtu gaidījis, lēdij Dedloka, — viņš atbildēja.

—   Es pazinu jūs svētdien baznīcā. Man žēl, ka sera Lestera vietējās nesaskaņas — tiesa, tās gan laikam nav uzsācis viņš — tik muļķīgā kārtā liedz man šeit parādit jums pienācīgu uzmanību.

—   Man šie apstākļi zinātni, — smaidot atteica mans aizbildnis, — un es jūtos pateicīgs par to pašu.

Ar nevērīgu žestu, kas šķita viņai raksturīgs, lēdija Dedloka bija padevusi viņam roku, un viņas vārdi skanēja tikpat nevērīgi, kaut gan balss bija patīkama. Viņa bija tikpat pievilcīga, cik skaista; viņa pilnībā valdīja pār sevi, un viņai piemita kaut kas tāds, kas spētu piesaistīt un ieinteresēt jebkuru, ja vien viņa uzskatītu par vajadzīgu veltīt tam uzmanību. Namiņa sargs bija atnesis viņai krēslu, un viņa apsēdās lieveņa vidū starp mums.

—   Vai tas jaunais cilvēks, par kuru jūs rakstījāt seram Lesteram un kura vēlmēm sers Lesters diemžēl ne

to*

bija spējīgs sniegt nekādu atbalstu, tagad ir iekārtojies? — viņa pāri plecam jautāja manam aizbildnim.

—  Tā es ceru, — viņš atbildēja.

Šķita, ka viņa jūt cieņu pret misteru Džāndisu un pat vēlas iemantot viņa labvēlibu. Viņas augstprātīgajā izturēšanās veidā bija kaut kas ļoti pievilcīgs, un, kamēr viņa šādi pāri plecam runāja ar manu aizbildni, šī izturēšanās k|uva tāda kā draudzīgāka, es gribēju teikt: brīvāka, taču tas laikam nebūs īstais vārds.

—   Cik saprotu, šī ir otra jūsu aizbilstamā, mis Klēra?

Misters Džāndiss iepazīstināja viņu ar Adu.

—   Jūs zaudēsiet savu nesavtīgā dona Kihota slavu, — lēdija Dedloka atkal pāri plecam sacīja misteram Džāndisam, — ja sāksiet ņemt savā aizgādībā šādas skaistules. Bet iepazīstiniet mani, — un viņa pagriezās tieši pret mani, — arī ar šo jauno dāmu!

—    Mis Samersone ir mana īstenā aizbilstamā, — teica misters Džāndiss. — Par viņu es neesmu atbildīgs lorda kanclera priekšā.

—   Vai mis Samersone ir zaudējusi abus vecākus? — jautāja rnilēdija.

—  Jā.

—  Viņai joti laimējies ar aizbildni.

Lēdija Dedloka paskatījās uz mani, un es paskatījos uz viņu un teicu, ka tā ir nenoliedzama patiesība. Tai pašā mirklī viņa steigšus aizgriezās no manis ar tādu kā neapmierinātību vai pat nepatiku un atkal pāri plecam uzrunāja misteru Džāndisu:

—    Daudz gadu pagājis, kopš mēs mēdzām satikties, mister Džāndis.

—    Ilgs laiks. Vismaz man tas šķita ilgs, pirms es pagājušajā svētdienā ieraudzīju jūs baznīcā, — viņš atbildēja.

—    Ko es dzirdu! Pat jūs esat glaimotājs vai vismaz uzskatāt, ka pret mani jābūt tādam! — viņa teica ar nicīgu pieskaņu balsī. — Laikam jau esmu iemantojusi tādu slavu.

—    Jūs esat iemantojusi tik daudz, lēdij Dedloka, — sacīja mans aizbildnis, — ka jums, uzdrīkstos teikt, par to mazliet jāmaksā. Taču ne jau man.

—    Tik daudz! — viņa, īsi iesmiedamās, atkārtoja. — Jā!

Ar savu pārākuma apziņu, sev piemītošo varu un valdzinājumu un dievs zin ar ko vēl viņa šķita uzlūkojam mūs ar Adu tikpat kā bērnus. Tā pasmējusies un pēc tam sēdēdama un raudzīdamās lietū, viņa izturējās tikpat nepiespiesti un tikpat brīvi kā tad, ja būtu te atradusies viena pati.

—   Kad mēs vienā laikā ce|ojām pa ārzemēm, jūs, šķiet, manu māsu pazināt labāk nekā mani? — viņa teica, atkal paskatīdamās uz viņu.

—  Jā, mēs tikāmies biežāk, — viņš atbildēja.

—   Mēs gājām dažādus ceļus, — teica lēdija Dedloka,

—  un mums bija maz kopīga pat pirms tam, kad nolēmām dzīvot katra pēc sava prāta. Tiesa, žēl, ka tā iznācis, taču tur nekā nevarēja līdzēt.

Lēdija Dedloka atkal sēdēja, raudzīdamās lietū. Negaiss drīz sāka pieklust. Lietusgāze pierima, zibšņi mitējās, pērkons aizdūcināja aiz attālajiem kalniem, un slapjās lapas un krītošās lāses sāka mirgot saulē. Mēs joprojām klusēdami sēdējām turpat, kad ieraudzījām raiti ripojam uz mūsu pusi ratus ar iejūgtu poniju.

—  Ziņnesis brauc atpakaļ, milēdij, — teica sargs,

—  un rati arī ir klāt.

Kad tie piebrauca un apstājās, mēs redzējām, ka tajos sēž divi cilvēki. Vispirms no ratiem, apmetņiem un šallēm apkrāvusies, izkāpa francūziete, ko es biju ievērojusi baznīcā, un aiz viņas jaukā meitene; francūziete izturējās ar izaicinošu pašapziņu, jaukā meitene šķita samulsusi un stomīga.

—   Kas tad «nu? — teica lēdija Dedloka. — Veselas divas!

—   Es esmu jūsu istabmeita, milēdij, — vismaz šobrīd, — teica francūziete. — Ziņa tika sūtīta jūsu personiskajai istabmeitai.

—   Es baidījos, ka varbūt jūs domājat mani, milēdij, — teica jaukā meitene.

—   Es tiešām domāju tevi, bērns, — mierīgi atbildēja lēdija Dedloka. — Apliec man šo lakatu!

To gaidīdama, viņa viegli nolieca plecus, un jaukā meitene saudzīgi uzlika uz tiem lakatu. Francūziete stāvēja neievērota, cieši sakniebtām lūpām.

—   Man žēl, — lēdija Dedloka teica misteram Džāndisam, — ka nevaram atjaunot agrāko pazīšanos. Ceru, ka atļausiet man atsūtīt atpakaļ ratus pēc jūsu abām aizbilstamām. Tie ļoti drīz būs klāt.

Bet, tā kā viņš neparko nepieņēma šo piedāvājumu, lēdija Dedloka ar cēlu laipnību atvadījās no Adas — no manis ne — un, pieturēdamās pie mistera Džāndisa piedāvātā elkoņa, iekāpa ratos; tic bija nelieli, zemi izbraukumu rati ar nolaižamu jumtu.

—   Kāp iekšā, bērns, — viņa teica jaukajai meitenei. — Man tevi vajadzēs. Braucam!

Rati aizripoja, un francūziete palika stāvam turpat, kur izkāpusi, turēdama pār roku pārmestos līdzpaņemtos apmetņus.

Laikam nav nekā tāda, ar ko lepnībai būtu grūtāk samierināties, kā lepnība pati, un man šķiet, ka šī sieviete saņēma sodu par savu valdonīgo izturēšanos. Viņas atriebība bija tik neparasta, kādu es nekad nebūtu varējusi iedomāties. Viņa palika pilnīgi nekustīgi stāvam, līdz rati bija pagriezušies un izbraukuši uz ceļa, un tad, ne vaibstam nepakustoties sejā, nometa kurpes, atstāja tās zemē un, brizdama caur pašu slapjāko zāli, ar nesteidzīgu apņēmību aizgāja tajā pašā virzienā.

—   Vai tā jaunā sieviete zaudējusi prātu? — jautāja mans aizbildnis.

—   Ak, nē, ser! — atsaucās sargs, kurš kopā ar savu sievu raudzījās viņai nopakaļ. — Horienze nav no tām, kas zaudē prātu. Saprašana viņai ir labāka par labu. Bet viņa ir trakoti lepna un ellīga — un, ja viņu taisās atlaist un kādu citu ņemt vietā, to viņa vis rāmi necietīs.

—   Bet kāpēc viņai jāiet bez kurpēm pa tādu slapjumu? — nesaprata mans aizbildnis.

—   Nudien nezinu, ser, ja nu vienīgi tāpēc, lai atvēsinātos! — atteica sargs.

—   Vai varbūt tāpēc, ka viņa iedomājas brienam pa asinīm, — teica viņa sieva. — To, man šķiet, viņa darītu ar lielu patikšanu, kad pašai asinis vārās!

Dažas minūtes vēlāk mēs gājām netālu garām Dedloku namam. Lai gan jau pirmajā reizē tas mums izskatījās dziļa miera apņemts, tagad šis iespaids vēl jo vairāk pastiprinājās; visapkārt mājai kā dimanti dzirkstīja rasas lāses, šalkoja viegls vējiņš, putni vairs neklusēja, bet dziedāja pilnās balsīs, un viss šķita nesenā lietus atspirdzināts; netālu no durvīm spīguļoja mazie rati kā sudraba pasaku kariete. Pretī tam visam pa slapjo zāli bez kurpēm ļoti apņēmīgi un klusi joprojām gāja mademoiselle Hortenze — gandrīz nekustīgs stāvs rāmajā ainavā.

## XIX NODAĻA

Tālāk uz priekšu.

Cānserileinas apkaime šobrīd bauda savu garo brīvlaiku. Drošie kuģi Likums un Taisnība, no stipra koka būvētie, vara plāksnēm apsistie, dzelzs šuvēm šūtie, pašapzinīgie un nebūt ne ātrie kliperi, pašlaik stāv atpūtā. Klīstošais Holandietis ar visu savu spokaino klientu komandu, kura ikvienu, ko izdodas sastapt, lūdz izpētīt tās papīrus, pagaidām aizpeldējis nezināmā virzienā. Tiesu nami visi ir slēgti, sabiedriskās iestādes snauž sutīgā dusā, pat Vestminsteras zāle kļuvusi par ēnainu, klusu kaktiņu, kur varētu dziedāt lakstīgalas un parasto prasītāju un lūdzēju vietā pastaigāties pielūdzēji.

Templis un Cānserileina. Sārdženta un Linkolna korporācijas un pat Linkonsinfīlda atgādina ostas, kur kuģi seklumā nogaida uzplūdus, kur sēklī uzskrējuši procesi, noenkurojušies kantori, dīki ierēdņi, kas šūpojas uz sašķiebtiem ķebļiem, kuri nenostāsies taisni, iekams nesāksies kārtējais sesijas paisums, — guļ izmesti piekrastes garā brīvlaika dūņās. Daudzās tiesnešu kabinetu ārdurvis ir slēgtas, daudzie ziņojumi un sūtījumi jāatstāj vārtsarga namiņā. Ārpusē pie Linkolna korporācijas starp ietves akmens plāksnēm palaikam izspraucas kāds zāles kušķītis, taču izsūtāmie, kam nav cita darba kā sēdēt ēnā un vairīties no mušām, slēpjot galvas zem baltajiem priekšautiem, allaž to izplūkā un domīgi nograuž.

Pilsētā ir tikai viens tiesnesis. Pat viņš atnāk šurp tikai divas reizes nedēļā, lai pasēdētu savā kabinetā. Ja tagad viņu redzētu provinciāļi no viņa apriņķa tiesas sēžu pilsētiņām! Ne kuplas parūkas, ne sarkana apmetņa, ne zvērādu, ne šerifa miesassardzes, ne baltā zižļa. Tikai gludi noskuvies kungs baltās biksēs un baltā platmalē, ar bronzas iedegumu tiesasvīra sejā un saules staru iespaidā nolobījušās ādas strēmeli uz tiesasvīra deguna; parasts vīrs, kas šurpceļā iegriežas zivju veikaliņā un izdzer kausu ledusauksta ingveralus.

Anglijas tiesa ir izklīdusi pa visu zemeslodi. Kā Anglija var četrus garus mēnešus iztikt bez savas tiesas — bez sava vispāratzītā patvēruma posta brīdī un bez sava vienīgā likumīgā triumfa labklājībā —, tas ir pilnīgi neizprotami, bet tik daudz ir skaidrs, ka šis Britānijas sargs un vairogs šobrīd nav ierindā. Tas skolotais kungs, kurš ir allaž tik dziļi sašutis par nepieredzēto mežonību, ar kādu pretējā puse aizskārusi viņa klientu jūtas, ka diez vai spēs no tā atgūties, pašlaik ir Šveicē— daudz labākā noskaņojumā, nekā to varētu gaidīt. Tas skolotais kungs, kura ziņā ir iznīcināt un nolīdzināt ar zemi jebkādu pretsparu un kurš ar savu drūmo sarkasmu satriec ikvienu oponentu, sprēgāt sprēgā aiz jautrības kādā Francijas kūrvietā. Tas skolotais kungs, kas pēc mazākā izaicinājuma mēdz liet asaras straumēm, jau pusotru mēnesi nav nobirdinājis nevienu asariņu. Tas ļoti skolotais kungs, kas savai sarkanīgajai sejai atbilstošo temperamentu ir atdzesējis likumu dīķos un ezeros, līdz kļuvis nepārspējams sarežģītu argumentu paudējs tiesas sesiju laikā, kad viņš mulsina miegainos likuma vīrus ar juridiskiem savārstījumiem, kuri ir tikpat nesaprotami nespeciālistiem kā vairumam speciālistu, klīst pa Konstantinopoli, kā daždien jūsmodams par sausumu un putekļiem. Citas šī varenā vairoga izkaisītās daļiņas var atrast pie Venēcijas kanāliem, pie Nīlas otrā ūdenskrituma, Vācijas peldvietās un jūrmalas smiltīs gar visu Anglijas piekrasti. Gauži reti kādu izdosies sastapt pamestajā Cānserileinas apkaimē. Ja šāds vientuļš likumības pārstāvis kādreiz tomēr iemaldās šajā tuksnesī un saskrienas ar kādu klaiņojošu prasītāju, kurš nespēj nociesties, palaikam neapstaigājis savu rūpestu krātuvi, tie abi viens otru iztrūcina un atkāpjas ēnā dažādos virzienos.

Sis ir viskarstākais garais atvaļinājums, kāds pieredzēts daudzu gadu laikā. Visi jaunie ierēdņi ir neprātīgi iemīlējušies un atbilstoši savām dažādajām pakāpēm tvīkst pēc lieglaimes ar savu mīlas objektu Mārgetā, Ramzgetā* vai Greivzendā. Visiem pusmūža ierēdņiem šķiet, ka viņu ģimenes ir pārāk lielas. Visi bezpajumtes suņi, kas iemaldījušies tiesu korporāciju apkaimē un elsodami trinas gar pakāpieniem un citām sausām vietām, meklējot ūdeni, ik pa brīdim īsi, sarūgtināti iegaudojas. Visi aklo saimnieku suņi uz ielām velk savus īpašniekus uz sūkņu pusi vai rauj tos virsū spaiņiem. Veikals ar sauljumu, aplaistīta ietve un akvārijs ar zelta un sudraba zivtiņām skatlogā jau izskatās gluži kā svētnīca. Tempļa 'vārti ir tā sakarsuši, ka līdzāsesošajām ielām Strendaī un Flītstrītai tie ir tikpat kā sildāmierīce tējkannā, kas visu cauru nakti liek tām lēni vārīties.

Tiesu korporācijās ir arī kantori, kur cilvēks var atvēsināties, ja vien vēsumu vērts pirkt par tādas vienmuļibas cenu, taču tūlīt ārpus šiem patvērumiem ielas šķiet kvēlojam aiz karstuma. Laukumā pie mistera Kruķa ir tik karsts, ka cilvēki apgriezuši savus mājokļus ar iekšpusi uz āru un sēž krēslos uz ietves — arī misters Kruks, kas šeit turpina savu skološanos, un līdzās viņam kaķene (kurai nekad nav par karstu). Dziedāšanas draugu sanāksmes «Saules ģerbonī» šai sezonā beigušās, un Mazais Svilzs ir nodarbināts Pastorāles dārzos lejāk pa upi, kur viņš parāda sevi ļoti nevainojamā manierē, dziedādams jauneklīga rakstura komiskas dziesmiņas, kuras (kā vēstī afiša) izraudzītas tik uzmanīgi, lai nevarētu aizskart pat visizsmalcinātāko klausītāju jūtas.

Pāri visam tiesas un taisnības rajonam kā liels rūsas plīvurs vai milzu zirnekļa tīkls pārvilcies garā brīvlaika bezdarbīgais gurdums. Tā iespaidu jūt arī misters Snegsbijs, tiesas kancelejas preču tirgotājs Kuka laukumā, Kērsitorstrītā, — jūt ne tikai savā apziņā, būdams saprotošs un domājošs cilvēks, bet arī savā veikalā, savā jau pieminētajā amatā. Viņam garajā brīvlaikā vairāk nekā jebkurā citā laikā ir iespējams pasēdēt Steiplinnā un Rolzjārdā un pakavēties domās, un viņš stāsta abiem saviem mācekļiem, cik brīnišķīgi šādā karstumā esot iztēloties, ka tu dzīvo uz salas un tev tepat blakām un visapkārt šalc un bango jūras viļņi.

Gasta šai garā brīvlaika pēcpusdienā ir nodarbināta mazajā viesistabā, jo misters un misis Snegsbiji ir nolēmuši uzņemt viesus. Gaidītā sabiedrība ir ievērojama vairāk sava stāvokļa nekā skaita ziņā, jo tā sastāv tikai no mistera un misis Cedbendiem. Tā kā misters Cedbends gan vārdos, gan rakstos pastāvīgi mēdz dēvēt sevi par «kuģa stūri tai pasaules ļaužu okeānā», nezinātāji dažkārt nodomā, ka šis kungs saistīts ar jūrniecību; taču patiesībā viņš ir, kā pats izsakās, «stūre tā Kunga rokās». Misters Cedbends nepieder ne pie viena noteikta reliģiska grupējuma, un viņa pretinieki mēļo, ka viņš šajā izcilākajā no visām darbības jomām nevarot neko tik sevišķu pasacīt, lai tas attaisnotu viņa pašcildinošos Izteikumus sirdsapziņas priekšā; tomēr viņam ir savi sekotāji, un pie tiem pieder arī misis Snegsbija, Misis Snegsbija pavisam nesen ir uzkāpusi uz kuģa, kura stūre ir Cedbends, un šis pirmklasīgais, lieliski vadītais okeāna karalis piesaistījis viņas uzmanību, kad viņai galvā bija manāmi sakapis karstā laika tvīkums.

— Mana drostaliņa, redzat, — misters Snegsbija saka zvirbuļiem Steiplinnā, — grib ņemt savu ticību, cik nopietni vien var!

Un tā nu Gasta, kura šobrīd ir dziļi saviļņota un jūtas gluži kā Cedbenda istabmeita, un zina, ka šim vīram piemīt spējas spriest un runāt četras stundas bez atelpas brīža, poš mazo viesistabu kopīgai tējas dzeršanai. Visām mēbelēm tiek noslaucīti putekļi, mistera un misis Snegsbiju portretiem pārbraukts ar slapju lupatu; tiek uzklāts vislabākais tējas galds, un tajā parādās izsmalcināti ēdieni; svaigas smalkmaizītes, kraukšķīgi pīrādziņi, atdzesēts, nesālīts sviests, plānas šķiņķa šķēlītes, mēle un desiņas, un rūpīgās rindiņās salikti, pētersīļiem greznoti anšovi, nemaz jau nerunājot par svaigām, novārītām olām, kas galdā liekamas siltas, salvetē ievīstītas, ar grauzdētām maizītēm. Jo Cedbenda kuģis ir diezgan prasīgs — pretinieki saka, rijīgs — un lieliski prot apieties ar tādiem pasaulīgiem ieročiem kā nazis un dakšiņa.

Kad viss sagatavots, misters Snegsbijs, tērpies savā labākajā uzvalkā, pārlaiž skatienu viesistabai, sev piemītošajā manierē godbijīgi noklepojas, aizsedzis muti ar delnu, un pajautā misis Snegsbijai: — Cikos tev bija sarunāts ar misteru un misis Cedbendiem, mīļā?

—   Sešos, — atsaka misis Snegsbija.

Misters Snegsbijs rāmi un neuzbāzīgi piebilst, ka «sešiem ir jau pāri».

—  Varbūt tu gribētu sākt bez viņiem? — pārmetoši noprasa misis Snegsbija.

Spriežot pēc mistera Snegsbija izskata, viņš to gribētu gan — un pat ļoti, tomēr, samierinoši noklepojies, viņš saka: — Nē, mīļā, nē. Es vienkārši pateicu, cik pulkstenis.

—   Kas gan ir pulksteņa stunda mūžības priekšā? — saka misis Snegsbija.

—   Pilnīgi pareizi, mīļā, — piekrīt misters Snegsbijs,

—   Tikai, kad cilvēks klāj galdu tējai, viņš to dara, domādams… varbūt… vairāk par pulksteņa stundu. Un, ja tējas dzeršanai ir nolikta noteikta stunda, tad labāk ir, ja tajā iekļaujas.

—   Ja tajā iekļaujas! — misis Snegsbija bargi atkārto.

—   Iekļaujas! It kā misters Cedbends būtu kāds cīkstonis!

—   Nepavisam ne, mīļā, — atbild misters Snegsbijs.

Tai brīdī Gasta, kas skatījusies pa guļamistabas logu,

noskrien lejā, saceldama šaurajās kāpnēs šalkoņu un švīkoņu kā tie spoki, ko labi pazīst ļaužu iztēle, un, sasārtušu seju iemetusies viesistabā, paziņo, ka laukumā parādījušies misters un misis Cedbendi. Tā kā tūdaļ pēc tam nošķind gaiteņa iekšējo durvju zvans, misis Snegsbija brīdina Gastu, ka nekavējoties aizsūtīšot viņu atpakaļ pie viņas svētā labdara, lai tas viņai iemāca viesu pieteikšanas paražas. Sie draudi tik ļoti satricina kalpones nervus (kas pirms tam bijuši labākajā kārtībā), ka viņa savās izbailēs padara stāvokli vēl ļaunāku, pieteikdama:

—  Misters un misis Cīzrningi — vaikāviņustursauc! — un smagu sirdi pazūd no istabas.

Misters Čedbends ir liela auguma vīrs ar dzeltenu seju un tumīgu smaidu; viss viņa izskats rada iespaidu, it kā viņā būtu saliets krietns daudzums zivju eļļas. Misis Cedbenda ir barga, stingra izskata nerunīga sieviete. Misters Čedbends kustas rāmi, ar piepūli un drusku atgādina lāci, kas izdresēts staigāt uz pakaļkājām. Viņš tā knosās, it kā viņu ļoti apgrūtinātu paša rokas un viņam labprāt patiktu nolaisties atpakaļ uz visām četrām; pieri un galvvidu viņam viscaur klāj sviedru lāsītes, un viņš nekad nesāk runāt, iekams nav pacēlis uz augšu savu lielo plaukstu, kā dodams zīmi klausītājiem, ka ir gatavs sniegt tiem vērtīgas pamācības.

—   Mani draugi, — saka misters Čedbends, — miers lai valda šai namāl Miers pār tās saimnieku, miers pār tās saimnieci, miers pār jaunajām meitām un jaunajiem puišiem! Alani draugi, kāpēc es vēlu jums mieru? Kas ir miers? Vai tas ir karš? Nē. Vai tā ir cīņa? Nē. Vai tas ir kaut kas jauks un mīlīgs, skaists un tīkams, rāms un priecīgs? Ak, jā! Tāpēc, mani draugi, es vēlu, lai miers ir pār jums un jūsu ļaudīm!

Tā kā misis Snegsbija izskatās dziļi iespaidota, misters Čedbends uzskata par iespējamu sacīt «āmen», kas tiek ar labpatiku uzklausīts.

—   Un nu, mani draugi, — misters Čedbends turpina,

—  tā kā esmu sācis runāt par šo tematu…

Parādās Gasta. Misis Snegsbija spokainā basā, acis no mistera Cedbenda nenovērsdama, ar draudīgu noteiktību saka: — Ej prom!

—   Un nu, mani draugi, — saka Čedbends, — tā kā esmu sācis runāt par šo tematu un savā pieticīgajā veidā cenšos ieguldīt tajā savu devumu..,

Ir dzirdams, kā Gasta neizprotami nomurmina: — Viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi. — Spokainā balss vēl svinigāk noskalda; — Ej prom!

2J>)

—   Un nu, mani draugi, — saka misters Cedbends, — savā mīlestībā vienoti, mēs meklēsim atbildi…

Gasta joprojām atkārto: — Viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi.

Misters Cedbends apklust ar iecietības izteiksmi sejā, Icā daždien cilvēks, kas allaž tapis vajāts, un, rāmi savilcis seju tumīgā smaidā, saka: — Uzklausīsim šo jaunavul Runā,jaunava!

—   Važonis numur viens tūkstots septiņsimt astuņdesmit divi, ar jūsu atļaušanu, ser. Jo viņš grib zināt, priekš kam esot tas šiliņš.

—Šiliņš? — atkārto misis Cedbenda. — Maksa par braucienu!

Gasta atbild, ka viņš «pieprasa šiliņu un astoņus pensus un, ja ne, ta' iešot sūdzēties». Misis Snegsbija un misis Cedbenda pauž savu sašutumu arvien spalgākos toņos, bet tad misters Cedbends noslāpē vētru, paceldams roku.

—   Mani draugi, — viņš saka, — es atceros, ka vakar nepaveicu vienu savu pienākumu. Ir gluži taisnīgi, ka man par to pienākas kāds sods. Man neklājas kurnēt. Reičel, samaksā tos astoņus pensus!

Kamēr misis Snegsbija, elpu ievilkdama, bargi raugās uz misteru Snegsbiju, kā gribēdama sacīt: «Vai dzirdi, kā runā dieva māceklis!» — un kamēr misters Cedbends spīd un laistās no pazemības un zivju eļļas, misis Cedbenda samaksā prasīto. Tāds ir mistera Cedbenda paradums — patiesībā viņa izrādes galvenais karogs — turēt gatavībā šādu sīku parādgrāmatu un publiski maksāt savus parādus vismaznozīmīgākajos gadījumos.

-— Mani draugi, — saka Cedbends, — astoņi pensi nav daudz; viņš varēja gluži taisnīgi prasīt šiliņu un četrus pensus, varēja gluži taisnīgi prasīt puskronu. Ak, ļausimies priekam, jā, priekam! Ak, ļausimies priekam!

Pēc šī aicinājuma, kas izskan gluži kā dzejas rindas, misters Cedbends svinīgi aizstaigā līdz galdam un, vēl neatvilcis krēslu, paceļ savu pamācošo roku.

—   Mani draugi, — viņš saka, — kas ir tas, ko mēs še redzam izvietotu savā priekšā? Spirdzinājumi. Vai tad mums vajadzīgi spirdzinājumi, mani draugi? Jā, vajadzīgi. Un kāpēc mums vajadzīgi spirdzinājumi, mani draugi? Tāpēc, ka esam vien mirstīgi, tāpēc, ka esam vien grēcīgi, tāpēc, ka esam vien zemes pīšļi, tāpēc, ka neesam vien gaiss. Vai mēs varam lidot, mani draugi? Nevaram. Kāpēc mēs nevaram lidot, mani draugi?

Misters Snegsbijs, iedomājies, ka uz šo pēdējo jautājumu viņš var sekmīgi atbildēt, uzdrošinās možā un itin zinošā tonī iestarpināt: — Spārnu nav! — Taču tūdaļ pat viņu apklusina misis Snegsbijas bargi sarauktās uzacis.

— Es sacīju, mani draugi, — turpina misters Cedbends, pilnīgi noraidīdaams un dzēsdams no esamības mistera Snegsbija izskaidrojumu, — kāpēc mēs nevaram lidot? Vai tāpēc, ka esam radīti, lai staigātu? Jā, tāpēc. Vai mēs spētu staigāt, mani draugi, bez spēka? Nē, nespētu. Ko mēs iesāktu bez spēka, mani draugi? Mūsu kājas atsacītos mūs nest, mūsu ceļgali sagumtu, mūsu potītes sašķiebtos — un mēs sabruktu zemē. Tāpēc, mani draugi, no kurienes, zemes cilvēka aciin raugoties, mēs gūstam to spēku, kas nepieciešams mūsu locekļiem? Vai mēs gūstam to, — Cedbends saka, pārlaizdams skatienu galdam, — no maizes tās dažādajos veidos, no sviesta, kas sakults no piena, ko mums dod govs, no olām, ko izdēj mājputni, no šķiņķa, no mēles, no desas un no līdzīgiem labumiem? Jā gan. Tad baudīsim šos labumus, kas še nolikti mūsu priekšā!

Mistera Cedbenda pretinieki noliedz, ka šī vīra daiļrunības kāpņu virknēs, ko viņš šādi slej citu citas galā, izpaustos kādas īpašas dāvanas. Taču to var saprast tikai kā pierādījumu viņu apņēmīgajai vajātkārei, jo katram taču iespējams pārliecināties, ka Cedbenda oratora prasme tiek plaši novērtēta un apbrīnota.

Pagaidām misters Cedbends ir beidzis savu runu un apsēžas pie mistera Snegsbija galda, enerģiski pievērsdamies mielastam. Jebkuras barības pārstrāde jau iepriekš minētajā eļļā, izrādās, ir tik būtiska šī paraugkuģa darbības daļa, ka ēšanas un dzeršanas sākumu šai gadījumā var salīdzināt ar milzu eļļas fabrikas vai citas lielas šī produkta vairumdarītavas stāšanos darbā. Sajā garā brīvlaika vakarā Kuka laukumā, Kērsitorstrītā, viņš tik vareni veic savu darāmo, ka tad, kad mašīnas beidzot rimst darboties, noliktava šķiet piepildīta līdz pēdējai iespējai.

Sajā viesību brīdī Gasta, kura joprojām nav atguvusies no savas pirmās neveiksmes un tomēr nav noniecinājusi vēl citus iespējamus un neiespējamus veidus, kā likt apsmieklā visu namu un pati sevi, piemēram, ar šķīvjiem negaidīti nodimdinot kareivīgu mūziku virs mistera

Cedbenda galvas un pēc tam kronējot šo kungu ar smalkmaizītēm, — tātad šajā viesību brīdī Gasta pačukst misteram Snegsbijam, ka viņu kāds meklējot.

—   Un meklējot mani — sauksim lietas īstajā vārdāl — veikalā, — pieceldamies saka misters Snegsbijs. — Ceru, ka jaukā sabiedrība mani uz brītiņu atvainos.

Misters Snegsbijs nokāpj lejā un sastop abus mācekļus cītīgi pētām policijas konsteblu, kas tur aiz rokas skrandainu zēnu.

—   Ak tu tētīt! — iesaucas misters Snegsbijs. — Kas tad nu noticis?

—   Sis puika, — konstebls saka, — nekust ne no vietas, kaut gan viņam jau atkārtoti likts iet kaut kur tālāk.

—   Es tak mūžam kaut kur eju un eju, ser! — iesaucas zēns, notrausdams netīrās asaras piedurknē. — Es tikai eju prom un eju tālāk, kamēr vien esmu pasaulē. Kur ta' lai es vēl eju, ser, kur tad?

—   Viņš neiet tālāk, — nesatricināmi saka konstebls, ar profesionāli ierastu, vieglu kakla kustību iegrozīdamies ērtāk stīvajā mundiera apkaklē, — kaut gan tika vairākkārt brīdināts, un tāpēc man viņš jāapcietina. Ietiepīgākais no visiem mazgadīgiem klaidoņiem, ko esmu redzējis. Viņš neparko neiet tālāk — un cauri.

_— Ek, nolādēts! Kur ta' es varu aiziet! — iebrēcas zēns, izmisīgi ieķerdarnies sev matos un dauzīdams kailās kājas pret mistera Snegsbija gaiteņa grīdu.

—   Sitos numurus tu izbeidz, citādi es ar tevi īsi un ātri tiksu galā! — uzsauc konstebls, aukstasinīgi sapurinādams zЈnu. — Tev ir norādīts, ka jāiet kaut kur tālāk. Es tev t.o esmu teicis piecsimt reižu.

—   Bet uz kurieni? — zēns brēc.

—   Nu jā! Tiešām, konstebl, — skumīgi saka misters Snegsbijs un, aizsedzis muti ar plaukstu, dziļā apmulsumā un šaubās noklepojas, — tas, nudien, šķiet pamatots jautājums.

—   Tādu norādījumu manā rīcībā nav, — atbild konstebls. — Ir tikai norādījums, ka puikam jāiet tālāk.

Vai tu dzirdi, Džo? Ne tev, ne kādam citam nav svarīgi ;tas, ka parlamenta debesu spožās gaismas jau ilgākus gadus nav spējušas apgaismot tev savu cildeno paraugu, kā veiksmīgi iet tālāk — kā iet uz priekšu — kā iet pareizo ceju. Šis dižais likums, šis dziļi filozofiskais ieteikums domāts vienīgi tev, tas ir pamatcēlonis un būtība tavai dīvainajai eksistencei uz zemes. Ej tālāk, ej uz priekšu! Tu nekādā ziņā nedrīksti aiziet pavisam, Džo, jo spožās gaismas ar to nebūs mierā. Bet ej tālāk, ej uz priekšu!

Misters Snegsbijs par to nekā nesaka; viņš vispār nekā nesaka, tikai skumīgi klepo savu ierasto klepu, kas nenorāda izeju nevienā virzienā. Tagad jau kāpnēs parādījušies arī misters un misis Cedbendi un misis Snegsbija, kas saklausījuši strīdīgo vārdumaiņu. Tā kā Gasta no gaiteņa vispār nav izgājusi, sapulcējusies ir visa mājas saime.

—   Man jums pavisam vienkāršs jautājums, ser, — saka konstebls, — proti, vai jūs pazīstat šo zēnu? Viņš saka — jūs viņu pazīstot.

Misis Snegsbija no saviem augstumiem tūdaļ pat iesaucas: — Nē, nepazīst vis!

—   Manu dros-ta-liņ! — saka misters Snegsbijs, palūkodamies augšup pa kāpnēm. — Atļauj man pateikt, miļā! Lūdzama, mirkli pacieties, dārgumiņ! Es patiesi drusciņ pazīstu šo puisi, un tas mazumiņš, ko par viņu zinu, neliecina sliktu, drīzāk otrādi, konstebl. — Un tiesas kancelejas preču tirgotājs pastāsta viņam visu, ko zina par Džo, noklusēdams tikai epizodi ar puskronu.

—   Tā, tā! — nosaka konstebls. — Šķiet, ka pagaidām viņš nav melsis tukšu. Kad es viņu Holbornā saņēmu ciet, viņš teica, ka jūs viņu pazīstot. Un vēl tur pūli gadījās kāds jauns cilvēks, kas teicās jūs zinām; jūs esot godājams veikalnieks, un, ja es nākšot šurp ievākt ziņas, viņš ari atnākšot līdzi. Šķiet, ka jaunais cilvēks gan nebūs turējis vārdu, bet… āre! Tepat šis jaunais cilvēks ir!

Ienāk misters Gapijs, paklanās misteram Snegsbijam un, pagriezies pret dāmām uz kāpnēm, ierēdņa bruņnieciskumā piesit pirkstus pie platmales.

—   Es nupat devos projām no kantora, kad izdzirdu šo traci, — misters Gapijs saka tiesas kancelejas preču tirgotājam, — un, tā kā dzirdēju pieminam jūsu vārdu, nolēmu, ka jāieskatās šai notikumā dziļāk.

—   Tas bija ļoti laipni no jums, ser, — saka misters Snegsbijs, — un es jums pateicos. — Un misters Snegsbijs atkal pārstāsta visu, ko zina par Džo, atkal noklusēdams epizodi ar puskronu.

—   Es zinu, kur tu dzīvo, — konstebls pēc tam griežas pie Džo. — Tu dzīvo «Vientuļajā Tomā». Jauka, nevainīga mājvieta, ko?

—   Es tak nevar iet un dzīvot citā, jaukākā, vietā, ser, — atbild Džo. — Mani tak neņemtu pretī tādā jaukā, nevainīgā vietā. Kas ta' laistu jaukā, nevainīgā vietā iekšā tādu klaidoni?

—  Tad tu esi ļoti trūcīgs, jā? — noprasa konstebls,

—  Jā, ser, pa rilīgain trūcīgs, — atbild Džo.

—   Nu, tad spriediet tagad paši! Es jau ar pirmo piegājienu izkratīju no viņa šīs divas puskronas, — saka konstebls, parādīdams tās klātesošajiem.

—   Tas man vēl atlicies, mister Snegsbij, — saka Džo, — no tā sovriņa, ko man iedeva dāma ar plīvurainu cepuri, kas teica, ka esot kalpone, kas atnāca viņvakar uz manu krustojumu un prasīja, lai es parādu šito māju un to māju, kur nomira tas, kam jūs deva rakstīt, un vēl tos kapus, kur šo noraka. Viņa man saka, vai tu ir tas zēns tur tai meklēšanā, viņa saka. Es saku, jā, es saku. Viņa saka, vai tu var man parādīt visas tās vietas, viņa saka. Es saku, jā, es var, es saku. Un viņa man saka, tad dari tā, un es izdaru, un viņa man iedo' sovriņu un aiztinas. Un nekas liels man tur nebij no tā sovriņa, — Džo saka, netīrām asarām ritot pār seju, — jo man bij jāatdod' pieci šiliņi «Vientuļā Tomā», citādi šie tur nebij ar mieru man samainīt, un ta' vēl viens man piecus šiliņus nozaga, kamēr es gulēju, un viens puika nočiepa deviņus pensus, un saimnieks priekš dzeramā izspieda vēl vairāk.

—   Tu tak nedomā, ka tev kāds ticēs par to dāmu un soverēnu un visas šīs blēņas? — saka konstebls, raudzīdamies zēnā ar neizmērojamu nicinājumu.

—   To es nezin, ser, — atsaka Džo. — Ne es ko zin, ne domā, ser, bet taisnība ir, kā es teicu.

—   Jūs redzat, kāds viņš ir! — konstebls pievēršas apkārtējiem. — Nu, mister Snegsbij, ja es viņu šoreiz neiesēdināšu, vai jūs parūpēsieties, lai viņš iet kaut kur tālāk?

—   Nē! — no kāpnēm iesaucas misis Snegsbija.

—  Manu drostaliņ! — lūdzoši iebilst viņas vīrs. — Konstcbl, es nešaubos, ka viņš ies, kur vajag. Redzi, tev patiešām tas jādara, — misters Snegsbijs saka zēnam.

—   Es jau nekad nctiepjos, ser, — saka nelaimīgais Džo.

—   Nu, tad dari, kā teikts! — piebilst konstebls. — Tu zini, kas tev jādara. Dari tā! Un atceries, ka nākamo reizi tik viegli netiksi cauri! Savāc savu naudu! Un nu, jo drīzāk tu taisīsies, ka tiec, jo labāk mums visiem!

Sādi likdams saprast, ka lieta izbeigta, un ar žestu norādījis rietošās saules virzienā, it kā tur būtu īstā vieta, kurp jāiet, konstebls pasaka visiem arlabvakaru un, Kuka laukuma atbalšu — gluži kā klusas mūzikas — pavadīts, aizsoļo un ienirst namu ēnā, atvēsināšanās labad dzelžaino cepuri turēdams rokā.

Nu, bet Džo neticamais stāsts par damu un soverēnu tomēr ir drusku uzkurinājis klātesošo ziņkāri. Misters Gapijs, kuram ir nosliece izzināt visu, kas saistīts ar liecību un pierādījumu vākšanu, un kurš jau labu brīdi smagi cieš no garā brīvlaika gurdenības, tik ļoti ieinteresējas par šo gadījumu, ka uzsāk cītīgu liecinieka iztaujāšanu, kas dāmām šķiet tik interesanta, ka misis Snegsbija laipni uzaicina viņu augšā uz tasīti tējas, ja vien misters Gapijs atvainošot nekārtību uz galda, kur iepriekš jau ēduši citi. Tā kā misters Gapijs žēlīgi pieņem šo piedāvājumu, Džo tiek aicināts sekot viņiem līdz viesistabas durvīm, kur misters Gapijs ņem viņu savā ziņā kā tiesasvīrs liecinieku un mīca dažnedažādās formās gluži kā sviesta kūlējs sviesta piku un tramda izjautājamo pēc labākajiem tiesas paraugiem. Arī citādā ziņā šī nopratināšana neatšķiras no daudziem labākajiem paraugiem — gan ar to, ka neatklāj nekā jauna, gan ar to, ka pamatīgi ievelkas garumā, jo misters Gapijs apzinās savas spējas, un misis Snegsbija jūt, ka šī norise ne vien apmierina viņas ziņkāro dabu, bet arī paceļ viņas vīra uzņēmumu augstāk tiesas acīs. Sīs aizrautīgās sarunas laikā kuģa stūre Cedbends, kam šobrīd atlicis tikai gādāt par eļļas krājumiem, uzveduši savu kuģi sēklī un gaida, kad atkal radīsies iespēja tikt ūdeņos.

—   Nu, tā!— nosaka misters Gapijs. — Vai nu šis puika nez kāpēc turas pie savas pasaciņas ar zobiem un nagiem, vai arī te slēpjas kaut kas tik neikdienišķs, ka pārspēj visu, ar ko man «Kendža un Kārboja» kantorī jebkad gadījies sastapties.

Misis Cedbenda kaut ko pačukst misis Snegsbijai, kura izsaucas: — Ko jūs sakāt!

—   Jau daudzus gadus! — atbild misis Cedbenda.

—  Viņa jau daudzus gadus pazīst «Kendža un Kārboja» kantori, — misis Snegsbija triumfējoši paziņo misteram Gapijam. — Misis Cedbenda, šī kunga sieva, viņa gaišība misters Cedbends.

—   Ko jūs sakāt! — atsaucas misters Gapijs.

—   Es to iepazinu jau pirms laulibām ar savu tagadējo viru, — saka misis Cedbenda.

—   Vai jūs bijāt iesaistīta kādā prāvā, kundze, vai tam līdzīgi? — jautā misters Gapijs, mainīdams izjautāšanas objektu.

—   Nē.

—   Nebijāt nekur iesaistīta, kundze? — pārvaicā misters Gapijs.

Misis Cedbenda papurina galvu.

—   Varbūt jūs bijāt pazīstama ar kādu, kas bija iesaistīts prāvas vienā vai otrā pusē, kundze? — jautā misters Gapijs, kuram par visu labāk patīk veidot sarunas pēc tiesas modeļu paraugiem.

—   Arī ne gluži, — atbild misis Cedbenda, novērtēdama šo asprātīgo atbildi ar paskarbu smaidu.

—   Arī ne gluži! — atkārto misters Gapijs. — Nu, labi! Tad sakiet, lūdzama, kundze, — vai darījumos (pagaidām neminēsim, kādos) ar «Kendža un Kārboja» kantori bija iesaistīta kāda jums pazīstama dāma vai kāds jums pazīstams kungs? Nesteidzieties, kundze. Mēs drīz visu noskaidrosim. Vīrietis vai sieviete, kundze?

—   Ne viens, ne otrs, — atbild misis Cedbenda tāpat kā iepriekš.

—   Ā! Tātad bērns! — saka misters Gapijs, uzmezdams jūsmīgas apbrīnas pārņemtajai misis Snegsbijai savu ierasto vērīgo profesionāļa skatienu, ar kādu parasti tiek apveltīti zvērinātie Anglijas tiesā. — Tad varbūt, kundze, jūs būtu tik laipna un pastāstītu, kāds bērns?

—   Beidzot uzminējāt, ser, — saka misis Cedbenda ar to pašu skarbo smaidu. — Spriežot pēc jūsu izskata, ser, tas visdrīzāk notika pirms jūsu stāšanās darbā. Manā aizgādībā tika atstāts bērns, vārdā Estere Samersone, kuru dzīvē iekārtoja «Kendža un Kārboja» kantoris.

—   Mis Samersone, kundze! — satraukts iesaucas misters Gapijs.

—   Es viņu saucu par Esteri Samersoni, — bargi nosaka misis Cedbenda. — Manā laikā viņas vārdam nekādu «mis» priekšā nelika. Bija tikai Estere. Ester, izdari to! Ester, izdari šito! Un viņai vajadzēja darīt.

—   Mana cienītā kundze, — atbild misters Gapijs, staigādams pa nelielo telpu, — šis necilais vīrs, kas tagad ar jums runā, sagaidīja šo jauno dāmu Londonā, kad viņa pirmoreiz ieradās te no jūsu pieminētās vietas. Ļaujiet man paspiest jūsu roku!

Misters Cedbends, beidzot jauzdams izdevību, dod savu ierasto zīmi un pieceļas; galva viņam mitri garo, un viņš nosusina to ar mutautiņu. Misis Snegsbija čukstus iesaucas: — Cst!

—   Mani draugi, — saka Cedbends, — mēs esam mēreni spirdzinājušies — (attiecībā uz viņu gan mērenības vārds nav gluži vietā) — ar cienastu, kas mums še tika sniegts. Lai šis nams allaž saņem visu šīs zemes sātu; lai tajā pilni apcirkņi maizes un pilnas vātis vīna; lai tas aug, lai tas zeļ, lai tas plaukst, lai tas top krāšņs un bagāts, uiļ pārpilns! Bet, mani draugi, vai mēs esam spirdzinājušies vēl ar ko citu? Jā, esam. Mani draugi, ar ko mēs vēl esam spirdzinājušies? Ar gara guvumu? Jā gan. No kurienes mēs esam saņēmuši šo gara guvumu? Mans jaunais draugs, panāc uz priekšu!

Džo, šādi uzrunāts, pakluīnburo soli atpakaļ, tad soli uz priekšu, tad vēl pa solim uz katru pusi un nostājas daiļrunīgā Cedbenda priekšā, izrādīdams manāmu neuzticību pret viņa nolūkiem.

—   Mans jaunais draugs, — saka Cedbends, — tu esi mums pērle, tu esi mums dimants, tu esi mums dārgakmens, tu esi mums tīrradnis! Un kāpēc gan, mans jaunais draugs?

—   Es nezin, — atbild Džo. — Es neko nezin.

—Mans jaunais draugs, — saka Cedbends, — tas ir tāpēc, ka tu nepavisam nezini, ka esi mums pērle un dimants. Jo kas tu esi, mans jaunais draugs? Vai tu esi zvērs laukā? Nē. Putns gaisā? Nē. Zivs jūrā vai upē? Nē. Tu esi cilvēkbērns, mans jaunais draugs. Cilvēkbērns. Ak, brīnišķi ir būt cilvēkbērnam! Un kāpēc brīnišķi, mans jaunais draugs? Tāpēc, ka tu spēj uzņemt gudra gara mācības, tāpēc, ka tu spēj iemantot guvumu no šīs runas, ko es tagad saku tavā labā, tāpēc, ka tu neesi nūja vai miets, vai celms, vai akmens, vai stabs, vai pīlārs.

«Lai plūst mans prieks kā dzirkstošs strauts, Ka cilvēkbērnam būt man ļauts!»

Un vai tu pašreiz veldzējies šajā strautā, mans jaunais draugs? Nē. Kāpēc tu pašreiz neveldzējies šajā strautā? Tāpēc, ka tu dzīvo tumsības valgos, tāpēc, ka tu dzīvo neziņas valgos, tāpēc, ka tu dzīvo grēcīguma valgos, tāpēc, ka tu dzīvo gūstības valgos. Mans jaunais draugs, kas ir gūstība? Savā milestībā vienoti, meklēsim atbildi!

Sai draudīgajā runas brīdī Džo, kurš pamazām šķiet zaudējam saprašanu, pārvelk ar labās rokas piedurkni pāri sejai un šaušalīgi nožāvājas. Misis Snegsbija sašutusi pauž pārliecību, ka tas puika esot sātana kalps.

—   Mani draugi, — saka misters Cedbends, un allaž vajātā mocekļa zods atkal savelkas savā tumīgajā smaidā, kad viņš aplaiž skatienu klātesošajiem, — ir taisnīgi, ka es topu noniecināts, ir taisnīgi, ka es topu pārbaudīts, ir taisnīgi, ka es topu piemeklēts, ir taisnīgi, ka es topu rāts. Savā pēdējā sestdienas runā es piedzīvoju misēkli — taisni tad, kad ar lepnumu domāju, kā pēdējo trīs stundu laikā esmu cēlies. Tagad kausi ir līdzsvaroti: mans kreditors ir pieņēmis kompensāciju. Ak, ļausimies priekam, jā, priekam! Ak, ļausimies priekam!

Misis Snegsbija ir bezgala saviļņota.

—   Mani draugi, — saka misters Cedbends, nobeigumā palūkodamies apkārt, — es tālāk vairs nerunāšu par savu jauno draugu. Vai tu atnāksi rīt, mans jaunais draugs, un pavaicāsi šai labajai dāmai, kur mani var sastapt, lai varētu noklausīties tev domāto runu, un kā izslāpusi bezdelīga traukties pie manis nākamajā dienā un aiznākamajā, un vēl daudzas priekpilnas dienas pēc tam, lai uzklausītu manu mācību? — (Tas viss izskan ar govs skrējiena vieglumu.)

Džo, kura visupirmā vēlēšanās šķiet aizkļūt prom par jebkādu cenu, neveikli pamāj ar galvu. Tad misters Gapijs pasviež viņam pensu un misis Snegsbija pasauc Gastu un liek tai izvadīt zēnu pa durvīm. Bet, pirms Džo dodas lejup pa kāpnēm, misters Snegsbijs apkrauj viņu ar dažādiem aplauzītiem gaļas gabaliņiem no galda, un zēns aiznes tos līdzi, cieši turēdams abām rokām.

Tā nu misters Cedbends — kura vajātāji melš: neesot jābrīnās, ka viņš šādas atbaidošas blēņas spēj gvelzt neierobežoti ilgi, bet drīzāk esot jābrīnās, ji viņš, reiz uzsācis, spēj arī rimties, — atkāpjas savā privātajā dzīvē, līdz iegulda zināmu vakariņu kapitālu savā eļļas pārstrādes biznesā. Džo iet uz priekšu cauri garā brīvlaika gurdumam līdz Blekfraiersas tiltam, kur sameklē akmeņainu, tveicē piekarsušu kaktu un apsēžas ieturēt maltīti.

Un tur viņš sēž, košļādams un zelēdams un lūkodamies augšup uz lielo krustu Svētā Pāvila katedrāles smailē, kas mirgo uz sarkanīgi violeta mākoņa fona. Spriežot pēc zēna sejas, var domāt, ka šis svētuma simbols viņa acīs ir neizprotamības kronis, kas vainago šo lielo, neizprotamo pilsētu; tas Ir tik zeltspožs, tik augsts, tik tāls un viņam neaizsniedzams. Tur nu viņš sēž, un tikmēr saule spīd lejup, upe strauji tek tālāk un garām divos virzienos slīd ļaužu pūlis: viss plūst un iet tālāk uz priekšu ar dažādiem mērķiem un vienu galamērķi, — tur nu viņš sēž, — līdz kāds viņu izrauj no domām un pavēl viņam celties un iet kaut kur tālāk uz priekšu.

## XX NODAĻA

Jauns iemītnieks.

Garais brīvlaiks lēni slīd uz sesijas pusi, tāpat kā rāma upe ļoti nesteidzīgi plūst cauri līdzenai zemienei uz jūras pusi. Misters Gapijs tam biedriski pieskaņojas. Viņš ir notrulinājis sava spalvu nazīša asmeni un nolauzis tā smaili, durstīdams ar to rakstāmgaldu dažādos virzienos. Ne tāpēc, ka justu pret rakstāmgaldu kādu naidu, bet tāpēc, ka viņam vajadzīga nodarbošanās, turklāt tāda, kas nesatrauc, tāda, kas neuzliek pārliecīgu slodzi ne miesai, ne garam. Un viņš ir atklājis, ka pašas piemērotākās nodarbes viņam ir — viegli riņķot uz vienas krēsla kājas, durstīt rakstāmgaldu un blenzt tālumā.

Ne Kendža, ne Kārboja pilsētā nav, ierēdņa māceklis ir dabūjis medību atļauju un aizbraucis pie tēva, un mistera Gapija abi kolēģi atrodas atvaļinājumā. Visa kantora cienība šobrīd pieder misteram Gapijam un misteram Ričardam Kārstonam. Taču misters Kārstons pagaidām ir iemitināts Kendža istabā, par ko misters Gapijs nerimstas erroties. Turklāt tik centīgi, ka divatā ar māti — vakariņās pie omāra un salātiem Oldstrītroudā — viņš ar asu dzēlību pavēsta, ka diezin vai viņu kantoris būšot pietiekami smalks visādiem švītiem un, ja viņš būtu zinājis, ka tur ieradīsies viens tāds švīts, tad noteikti būtu licis to pārkrāsot.

Misters Gapijs ir pārliecināts, ka ikviens, kurš stājas darbā «Kendža un Kārboja» kantorī, gluži dabiski, kaļ pret viņu nelietīgus plānus. Viņš nešaubās, ka ikviens šāds cilvēks vēlas atstāt viņu bez darba. Ja viņam kāds pajautātu, kā, kāpēc, kad un ar kādu mērķi, viņš tikai pievērtu vienu aci un pakratītu galvu. Sīs dziļās pārliecības dēj viņš netaupa pūliņus, lai meistarīgi sarīkotu pretuzbrukumu tur, kur nav nekāda uzbrukuma, un spēlē sarežģītu šaha partiju bez pretinieka.

Tāpēc misters Gapijs jūtas manāmi iepriecināts, redzēdams, ka jaunatnācējs nemitīgi urbjas prāvas «Džāndiss pret Džāndisu» dokumentos, jo viņš labi zina, ka tie sola vienīgi apjukumu un neveiksmi. Viņa apmierinātība pāriet uz trešo personu, kas garā brīvlaika periodā mēdz klīst pa «Kendža un Kārboja» kantori, proti, uz jauno Smolvīdu,

Vai jaunais Smolvīds (kuru mēdz saukāt par Mazo Smolīti vai Smulīti, tā pa jokam atgādinot viņa zēnību) jebkad ir bijis zēns, to Linkolna korporācija stipri apšauba. Šobrīd viņam ir nepilni piecpadsmit gadi — un viņš ir vecs tiesas iestāžu darbonis. Zobgaļi melš, ka viņš esot samīlējies kādā Cānserileinas apkaimes cigarešu pārdevējā un viņas dēļ lauzis doto vārdu citai jaunkundzei, ar ko bijis saderināts jau vairākus gadus. Viņš ir tipisks pilsētas lolojums sīku augumu un savītušu seju, taču viņu var pamanīt jau no liela attāluma iespaidīgi augstā cilindra dēļ. Viņa godkāro centienu mērķis ir kļūt par otru Gapiju. Viņš ģērbjas pēc šī kunga parauga, atdarina tā runas veidu, gaitu un viscaur cenšas būt tāds kā misters Gapijs, viņa tēvišķais aizgādnis. Viņš tiek pagodināts ar mistera Gapija sevišķu uzticību un palaikam kolēģa personiskās dzīves grūtākajos brīžos dod viņam padomus no saviem dziļajiem pieredzes apcirkņiem.

Misters Gapijs visu rītu dīki blenž logā; viņš ir izmēģinājis visus sēdekļus pēc kārtas un pārliecinājies, ka neviens nav īsti ērts, un vairākas reizes iebāzis galvu dzelzs seifā, lai atvēsinātos. Misters Smolvīds jau divas reizes ir ticis sūtīts pēc dzirkstoša dzeramā, divas reizes ir salējis to divās kantorim piederošajās glāzēs un samaisījis ar lineālu. Misters Gapijs nodod mistera Smolvīda apcerēšanai paradoksu «jo vairāk dzer, jo vairāk slāpst» un bezcerīgā apātijā atbalsta galvu uz palodzes.

Sādi raudzīdamies Oldskvēra paēnā un pētīdams Linkolna korporācijas neciešamās ķieģeļu un javas kārtas, misters Gapijs pamana, ka no pagalma lejas galerijas iznirst vīrišķa vaigubārda un pagriežas taisni viņarn pretī. Tūlīt pa korporāciju aizskan pakluss svilpiens un sauciens pusbalsī: — Hei! Ga-pij!

— Ko, vai tas var būt? — atdzīvojies iesaucas misters Gapijs. — Mazais! Skat, kur Džoblingsl — Arī Mazā

Smolīša galva paslejas pret logu un pamāj Džoblingam sveicienu.

—   No kurienes tu uzradies? — vaicā misters Gapijs.

—       Tepat no Detfordas sakņu dārziem. Nevaru vairs izturēt. Būs vai jāpiesakās armijā. Paklaul Vai tu nevari aizdot man puskronu? Es tik tiešām esmu izsalcis.

Džoblings nudien izskatās izsalcis, turklāt atgādina Detfordas sakņu dārzu vispanikušāko augu.

—       Paklau! Ja vari, izsvied man to puskronu tepat pa logu. Es gribu paēst pusdienas.

—       Vai negribi nākt pusdienās kopā ar mani? — jautā misters Gapijs, pasviezdams monētu, ko misters Džoblings veikli noer.

—   Cik ilgi man būs jāgaida? — jautā Džoblings.

Nepilnu pusstundu. Es tikai gaidu, līdz atkāpsies

ienaidnieks, — atbild misters Gapijs, pamezdams ar galvu uz telpas iekšieni.

—   Kāds ienaidnieks?

—   Jaunais. Taisās par mācekli. Vai pagaidīsi?

—       Iedod vismaz cilvēkam, tikmēr ko palasīt, — saka misters Džoblings.

Smolvids piedāvā viņam «Tiesu Katalogu». Taču mis ters Džoblings dziļā nopietnībā apgalvo, ka to viņš «nepanesot».

—       Tu dabūsi avīzi, — saka misters Gapijs. — Viņš tev to nonesīs. Bet pa šejieni labāk daudz negrozies. Sēdi mūsu kāpnēs un lasi. Tā ir klusa vieta.

Džoblings saprotoši un piekrītoši pamāj ar galvu. Attapīgais Smolvīds nogādā viņam avīzi un palaikam pamet uz viņu skatienu no kāpņu laukumiņa, lai pārliecinātos, vai viņš, gaidīšanas nogurdināts, nav sadomājis aiziet pirms laika. Beidzot ienaidnieks atkāpjas — un Smolvīds steidzas savākt misteru Džoblingu.

—       Nu, kā tad iet? — apvaicājas misters Gapijs, sarokodamies ar viņu.

—   Var iztikt. Un tev?

Misters Gapijs atbild, ka neesot pamata īpaši lepoties, un misters Džoblings uzdrīkstas pajautāt: — Nu, un kā viņai? — To misters Gapijs uzskata par nepiedienīgu atļaušanos un strupi atsaka: — Džobling, cilvēka dvēselē tomēr ir zināmas stīgas… — Džoblings atvainojas.

—       Izvēlies jebkuru citu tematul — saka misters Gapijs, drūmi tīksminādamies par savu aizskārumu. — Jc ir tādas stīgas, Džobling…

Misters Džoblings vēlreiz atvainojas.

Sis īsās sarunas laikā Smolvīds, kurš arī pošas līdzi pusdienot, ir uzrakstījis uz papīra lapiņas tiesu rakstveža rokrakstā «Tūlīt atgriezīsimies». So paziņojumu visiem, kurus tas var interesēt, viņš iesprauž vēstuļu kastītē, tad uzliek galvā savu augsto cilindru tādā slīpumā, kādā to nēsā misters Gapijs, un paziņo savam patronam, ka viņi tagad varot pazust no skatuves.

Un tā viņi dodas uz tuvējo traktieri, kuru tā pastāvīgie apmeklētāji pazīst ar nosaukumu «Piaukšķene» un kura oficiante, ziedoša jauna dāma ap četrdesmit, kā mēļo, ir atstājusi dziļu iespaidu uz jūtīgo Smolvīdu, par kuru savukārt var teikt, ka viņš ir dīvainis, kam gadu skaits neko neizsaka. Viņā šķiet pāragri iemājojusi gadsimtiem veca pūces gudrība. Ja viņš jebkad ir gulējis šūpulī, tad jādomā, ka viņš tajā gulējis frakā. Viņam ir vecīga, vecīga acs, šim Smolvīdam; viņš vaikstīdamies dzer un smēķē; kakls viņam ir stīvi iežņaugts apkaklītē; viņu nekad neviens neapvedīs ap stūri, un viņš zina visu līdz pēdējam, vienalga, par ko. īsi sakot, viņu tik cītīgi ir auklējušas un lolojušas Tiesa un Taisnība, ka viņš ir kļuvis par tādu kā apsūnojušu lutekli, par kura pasaulīgās izcelsmes cēloņiem kantoros mēļo, ka tēvs viņam bijis Džo Prasītājs un māte Atbildētāju ģimenes vienīgā sieviešu kārtas pārstāve un ka viņa pirmās garās bikses pāršūtas no tiesas dokumentu zilā maisa.

Iekšā pa traktiera durvīm pirmais iet misters Smolvīds, nelikdamies ne zinis par vilinošo izstādi skatlogā — par mākslīgi nobalsinātajiem puķkāpostiem un putnu gaļu, par zaļo pupiņu groziem, vēsajiem, nobriedušajiem gurķiem un gurna gabaliem, kas gatavi likšanai uz iesma. Te viņu pazīst un godā. Viņam te ir sava iecienītā niša, viņš te pasūta visas avīzes, viņš met acu zibeņus uz plikgalvainajiem kungiem, kuri tās patur ilgāk par desmit minūtēm. Nav vērts mēģināt pasniegt viņam nepilnu porciju pudiņa vai arī piedāvāt tādu filejas gabalu, kurš nav pats labākais. Attiecībā uz mērcēm viņš ir neapvārdojams.

Apzinādamies šī jaunekļa burvju varu un pakļaudamies viņa satriecošajai pieredzei, misters Gapijs apspriežas ar viņu, izvēloties ēdienus šodienas mielastam; kad oficiante vēlreiz nosauc visu dabūjamo, viņš uzmet Smolvīdam draudzīgu skatienu un noprasa: — Ko ņemsi tu, Mazais? — Tā kā Mazais, savas nepārspējamās pieredzes vadīts, dod priekšroku teļa gaļai un šķiņķim ar kāršu pupām — un skaties, ka neaizmirsti pildījumu, Pollij (godājamais skatiens ir neatkārtojami valdonīgs)! — tad misters Gapijs un misters Džoblings pasūta to pašu. Piedevām tiek pasūtītas trīs pintes alus uz pusēm ar porteri. Oficiante žigli atgriežas, nesdama kaut ko līdzīgu Bābeles torņa modelim, kas patiesībā ir kaudze šķīvju, un plānu skārda vāku virs ēdienu traukiem. Misters Smolvīds, apmierināts ar priekšā nolikto, piešķir savam mūžvecajam skatienam visgudru labsirdības izteiksmi un pamirkšķina viņai ar aci. Tad pa vidu nemitīgajai nākšanai, iešanai, skraidīšanai, šķīvju šķindoņai, mašīnas rūkoņai, kas piegādā arvien jaunas kārdinošas gaļas šķēles no virtuves, saucieniem, kas ruporā pieprasa arvien jaunas kārdinošas gaļas šķēles, un saucieniem, kas aprēķina maksu par jau patērētām kārdinošām gaļas šķēlēm, gan sagrieztu, gan nesagrieztu karstu cepeša gabalu pārpilnīgai garošanai un krietni sakarsētajai videi, kurā notraipītie naži un galdauti šķiet patvaļīgi izraibināmies tauku traipiem un alus plankumiem, tiesiskais triumvirāts apmierina savu ēstgribu.

Misters Džoblings ir aizpogājis apģērbu ciešāk, nekā varētu prasīt valkāšanas ieražas. Viņa cilindra mala ir neparasti spīdīga, it kā tā būtu iecienīta gliemežu pastaigas vieta. Tieši tas pats sakāms par dažām viņa uzvalka daļām, jo sevišķi vīļu vietās. Viņš atgādina panīkušu augstmani, kam ziedu laiki palikuši aiz muguras; pat viņa gaišās ūsas izskatās tādas kā skumīgi noļukušas.

Sī cilvēka lieliskā ēstgriba liek domāt, ka pēdējā laikā viņš dzīvojis diezgan pieticīgi. Viņš tik naski notiesā savu teļa gaļas un šķiņķa porciju — pārējie ir vēl tikai pusē —, ka misters Gapijs liek priekšā pasūtīt vēl vienu devu.

—   Paldies, Gapij, — saka misters Džoblings. — Nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu vēl vienu. — Kad tiek atnesta nākamā porcija, viņa labā griba vairs nav apšaubāma.

Misters Gapijs palaikam uzmet misteram Džoblingam skatienu, nebilzdams ne vārda, līdz tas ticis pusē ar otro šķīvi un pārtrauc ēšanu, lai ar baudu iedzertu malku no sava alus un portera kausa, kurš arī ir piepildīts no jauna, tad izstiepj kājas un saberzē rokas. Vērodams viņa tīksmo labpatiku, misters Gapijs saka:

—   Nu tu atkal esi vīrs, Tonij!

—   Nu, vēl gluži ne, — atbild misters Džoblings. — Varētu teikt, nupat piedzimis.

—   Vai gribi vēl kaut ko no dārzeņiem? Sparģeļus? Pupas? Agros kāpostus?

—   Paldies, Gapij, — saka misters Džoblings. — Nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu mazliet agro kāpostu.

Gribētais tiek pasūtīts līdz ar zobgalīgu piebildi (no mistera Smolvīda puses): — Tikai bez gliemežiem, Pollij! — Kāposti ierodas galdā.

—   Es augu arvien lielāks, Gapij, — saka misters Džoblings, tīksmīgi un apņēmīgi rīkodamies ar nazi un dakšiņu.

—   Priecājos, to dzirdot.

—   Varētu teikt, ka esmu jau padsmitnieks, — saka misters Džoblings.

Vairāk viņš nesaka nekā, līdz pabeidz savu darāmo, kas notiek apmēram ap to pašu laiku, kad to beidz arī misters Gapijs un Smolvīds; tādējādi viņš ir lieliski veicis savu distanci un bez pūlēm apsteidzis šos abus kungus par veselu teļa gaļas un šķiņķa porciju ar kāpostiem.

—   Un tagad, Mazais, — saka misters Gapijs, — ko tu mums ieteiktu saldajā?

—   Kabaču pudiņu, — bez vilcināšanās saka misters Smolvīds.

—   Ahā! — iesaucas misters Džoblings, acīm šķelmīgi iedzirkstoties. — Skat, ko sadomājuši! Paldies, mister Gapij; nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu kabaču pudiņu.

Kad ierodas trīs porcijas kabaču pudiņa, misters Džoblings ar labsirdīgu humoru piebilst, ka viņš strauji tuvojoties pilngadībai. Pudiņiem pēc mistera Smolvīda rīkojuma seko trīs porcijas Cešīras siera un «trīs mazas ruma glāzītes». Kad šie baudas kalngali laimīgi sasniegti, misters Džoblings uzslien kājas uz mikstā sēdekļa (savu nišas pusi aizņem viņš viens pats), atbalstās pret sienu un saka: — Tagad es esmu pieaudzis, Gapij. Es esmu sasniedzis briedumu.

—   Un ko tu tagad domā, — saka misters Gapijs, — par… Smolvīds tevi netraucē?

—   Ne mazākā mērā. Man ir tas prieks dzert uz viņa veselību!

—   Uz jūsējo, ser! — saka misters Smolvīds.

—   Es gribēju teikt, — turpina misters Gapijs, — ko tu tagad domā par pieteikšanos armijā?

—   Nu, ko es domāju pēc pusdienām, — atbild misters Džoblings, — tas ir viens, un, ko es domāju pirms pusdienām, manu mīļo Gapij, tas ir pavisam kas cits. Tomēr ari pēc pusdienām es sev jautāju to pašu: ko lai es daru? Kā lai dzīvoju? II fo manšē,* pats zini, — saka misters Džoblings, izrunādams pēdējo vārdu tā, ka tas drīzāk izklausās pēc «manšetes». — II fo manšē. Tas ir franču teiciens, un man šo «manšē» vajag ne mazāk kā francūzim. Varbūt pat vairāk.

Misters Smolvīds ir droši pārliecināts, ka «vēl krietni vairāk».

—   Ja man kāds būtu teicis, — turpina Džoblings, — kaut vai pavisam nesen, toreiz, kad mēs ar tevi skrējām cauri Linkolnšīrai un piebraucām apskatīt to namu Kāslvoldā…

Misters Smolvīds izlabo — Ceznivoldā.

—   Ceznivoldā. (Pateicos savam godājamam draugam par labojumu.) Ja kāds man toreiz būtu teicis, ka es šobrīd būšu tādās sprukās, kādās esmu nonācis tagad, es būtu… es būtu viņam gāzis, — saka misters Džoblings, iedzerdams malku no glāzes ar bezcerīga izmisuma izteiksmi sejā, — es būtu devis viņam pa zobiem.

—   Bet, Tonij, tev jau toreiz vieta vairs nebija droša, — iebilst misters Gapijs. — Tu taču kabrioletā par to vien visu ceju runāji.

—   Gapij, — saka misters Džoblings, — es to nenoliedzu. Vieta man vairs nebija droša. Bet es vēl cerēju, ka viss pagriezīsies uz labo pusi.

Ak, šī izplatītā ticība, ka tas, kas iet uz slikto pusi, pēkšņi pagriezīsies uz labo! Nevis tiks pavērsts uz labo pusi ar pūlēm un darbu, bet gan «pagriezīsies» uz labo pusi! Tikpat labi plānprātis varētu ticēt, ka zeme pagriezīsies savā gaitā uz otru pusi!

—   Es pa|āvīgi cerēju, ka viss pagriezīsies uz labo pusi un nostāsies savā vietā, — saka misters Džoblings, izteikdamies diezgan neskaidri un varbūt tikpat neskaidri jauzdarns teiktā jēgu. — Taču es pievīlos. Nepagriežas un nenostājās. Un, kad kreditori sāka kantorī celt tračus un cilvēki, kam bija darīšana ar kantori, metās sūdzēties par kaut kādiem tur nieka naudas aizņēmumiem, tad mana vieta bija vējā. Un jebkāda cita vieta līdzīgā amatā ari, jo jebkurā atsauksmē, ko man vajadzētu iesniegt, tas tiktu pieminēts, un tā man ir sasietas rokas. Un ko lai cilvēks tādā reizē iesāk? Es turos projām no acīm un dzīvoju skopi, iztieku ar to, ko atrodu dārziņos, bet kāda jēga ir dzīvot skopi, ja nav naudas? Tad jau tikpat labi var dzīvot izšķērdīgi.

—   Pat vēl labāk, — uzskata misters Smolvīds.

—   Protams. To prasa mode, bet mode un vaigubāraa — tās ir manas vājības, un man vienalga, ko kurš par to domā, — saka misters Džoblings. — Tās ir dižas vājības — dižas, pie visiem velniem! Re, tā! — Un misters Džoblings turpina pēc izaicinoša malka no ruma glāzītes: — Tāpēc es jums prasu — kas cilvēkam cits atliek kā vienīgi pieteikties armijā?

Misters Gapijs tagad iesaistās sarunā enerģiskāk, lai paskaidrotu, kas, pēc viņa domām, cilvēkam vēl atliek. Viņš to dara nopietni un iespaidīgi, ar tādu izteiksmi kā vīram, kurš nekad nav sevi dzīvē sakompromitējis, ja nu vienīgi — kļūdams par upuri mīkstas sirds žēlumam.

—   Džobling, — saka misters Gapijs, — es un mūsu kopējais draugs Smolvīds …

(Misters Smolvīds pieticīgi piemetina: — Abi džentlmeņi! — un iedzer malku no glāzes.)

—   …esam šo jautājumu vairākkārt pārrunājuši, kopš tu.,,

—   Saki vien — izlidoji no darba! — ar rūgtumu izsaucas misters Džoblings. — Saki droši, Gapij! Tu taču tā domā.

—Nē-ē-ē! Aizgāji no Korporācijas, — misters Smolvīds taktiski pārlabo.

—   Kopš tu aizgāji no Korporācijas, Džobling, — saka misters Gapijs, — un es esmu ieminējies mūsu kopējam draugam Smolvīdam par kādu plānu, ko pēdējā laikā esmu apdomājis un gribējis likt tev priekšā. Vai tu pazisti Snegsbiju, tiesas kancelejas preču tirgotāju?

—   Es zinu, ka ir tāds tirgotājs, — atsaka misters Džoblings. — Bet viņš nebija no mūsējiem — un es neesmu ar viņu pazīstams.

—   Viņš ir no mūsējiem, Džobling, un es esmu ar viņu pazīstams, — atbild misters Gapijs. — Nu, tad klausies! Es pēdējā laikā esmu iepazinies ar viņu tuvāk — nejaušas apstākļu sagadīšanās dēļ, kuri ieveda mani viņa personiskajā dzīvē. Sos apstākļus īpaši apspriest nav nepieciešams. Iespējams, ka tie ir — bet iespējams arī, ka nav, — saistīti ar kaut ko citu, kas, iespējams, ir metis ēnu — bet iespējams arī, ka ne, — pār manu dzīvi.

Tā kā misteram Gapijam ir raksturīgi šādi mulsināt.

miivus draugus, ar lepna cietēja izteikumiem pievilinot viņus šim tematam, un, līdzko viņi to skāruši, bargi vērsties pret viņiem un norādīt uz zināmām stīgām cilvēka dvēselē, gan misters Džoblings, gan misters Smolvīds izvairās no lamatām, ciezdami klusu.

—   Tas tā var būt, — atkārto misters Gapijs, — un var iirī nebūt. Tas neattiecas uz šo jautājumu. Pietiks, ja teikšu, ka gan misters Snegsbijs, gan viņa kundze ir labprāt gatavi man pakalpot un ka Snegsbijam brīžiem sakrājas visai daudz darba un krietna daļa tiesas dokumentu jādod pārrakstīt citur. Viņa ziņā ir visi Talkinghorna papīri — starp citu, lielisks veikals. Man šķiet, ja mūsu kopējais draugs Smolvīds sēdētu liecinieku solā, viņš to varētu pierādit?

Misters Smolvīds pamāj ar galvu un šķiet gatavs tūdaļ pat zvērēt.

—   Tiesa gan, zvērināto kungi, — saka misters Gapijs, — tas ir, es gribēju teikt — tiesa gan, Džobling, tu vari sacīt, ka tas ir trūcīgs iztikas avots. Piekrītu. Tomēr tas ir labāk nekā nekas un labāk nekā pieteikties armijā. Tev vajadzīgs laiks. Vajadzīgs ilgāks laiks, lai šie pēdējie notikumi piemirstos. Sis laiks tev var paiet arī krietni sliktākos apstākļos, nekā pārrakstot Snegsbijam dokumentus.

Misters Džoblings nupat grasās viņu pārtraukt, bet visgudrais Smolvīds to izdara pirmais, sausi noklepodamies un izsaukdamies: — Hm! Ir nu gan Šekspīrs!

—   Sai lietai ir divas puses, Džobling, — saka misters Gapijs. — Sī ir pirmā. Tagad es pāriešu pie otrās. Tu pazīsti Kruķu, Lordu Kancleru, kas dzīvo turpat otrā ielas pusē. Vai ne, Džobling, — misters Gapijs turpina savā pamudinošajā nopratinātāja tonī, — man šķiet, ka tu pazīsti Kruķu, Lordu Kancleru, kas dzīvo otrā ielas pusē?

—   Pēc izskata, — saka misters Džoblings.

—   Pēc izskata. Ļoti labi. Un vai tu pazīsti mazo Flaitu?

. — Viņu pazīst katrs, — saka misters Džoblings.

—   Viņu pazīst katrs. Ļoti labi. Redzi, viens no maniem pēdējā laika pienākumiem ir maksāt šai Flaitai iknedēļas pabalstu, atvelkot no tā viņas iknedēļas īres maksu, ko katrreiz esmu maksājis (saskaņā ar saņemtajiem norādījumiem) Krukam pašam viņas klātbūtnē. Tas mani ir novedis saskarē ar Kruķu un ļāvis iepazīt viņa māju un paražas. Es zinu, ka viņam ir izdodama istaba. Tur tu vari apmesties par ļoti niecīgu maksu, pierakstīties ar jebkādu vārdu un dzivot tur tik klusi, it kā atrastos simt jūdžu tālumā. Viņš neuzdos nekādus jautājumus un pieņems tevi par īrnieku pēc mana pirmā ieteikuma — ja gribēsi, kaut tūdaļ uz vietas. Un vēl es tev ko sacīšu, Džobling, — saka misters Gapijs, pēkšņi pieklusinādams balsi un kļūdams noslēpumains, — viņš ir dīvains večuks — mūžam rokas pa vecu papīru kaudzēm un pūlas pats iemācīties lasīt un rakstīt — bez jekādām sekmēm, kā man šķiet. Neredzēts vecs dīvainis, nudien. Man tā vien liekas, ka nekaitētu viņam drusku ciešāk uzmest aci.

—   Tu gribi teikt… — misters Džoblings iesāk.

—   Es gribu teikt, — atbild misters Gapijs, kautrā pieticībā paraustīdams plecus, — ka es viņu nespēju izprast. Es vaicāju mūsu kopējam draugam Smolvīdam: vai es esmu vai neesmu teicis, ka nespēju viņu izprast?

Misters Smolvīds sniedz īsu liecību: — Vairākkārt!

—   Es zinu šo to no sava amata un šo to no dzīves, Tonij, — saka misters Gapijs, — un reti gadās tā, ka es nespētu cilvēku vismaz kaut kādā mērā izprast. Bet man nekad nav gadījies sastapt tādu vecu īpatni kā šis — tik noslēgušos sevī, tik viltīgu un noslēpumainu (lai gan man šķiet, ka viņš nekad nav skaidrā prātā). Un viņš, redzi, noteikti ir ļoti vecs, viņam nav neviena tuvinieka, un runā, ka viņš esot milzīgi bagāts; un, vienalga, vai viņš būtu kontrabandists vai zagtu mantu slēpējs, vai nelikumīgs ķīlu ņēmējs, vai augļotājs — man visas šīs iespējas palaikam likušās gluži reālas —, tev varētu atmaksāties uzrakt kaut kādas ziņas par viņu. Kāpēc gan tu nevarētu papūlēties, ja viss pārējais ir tik ērti nokārtojams?

Misters Džoblings, misters Gapijs un misters Smolvīds — visi trīs atbalsta elkoņus uz galda un zodus uz rokām un raugās griestos. Pēc brītiņa viņi visi iedzer pa malkam, lēnām atlaižas atpakaļ krēslos, sabāž rokas kabatās un paskatās cits uz citu.

—   Ja man būtu tā enerģija, kas agrāk, Tonij! — nopūzdamies saka misters Gapijs. — Taču cilvēkā ir tādas stīgas…

Bezcerīgo jūtu vēstījuma turpinājumu izpaudis ruma glāzītes tvērienā, misters Gapijs beidz savu runu, nododams turpmāko dēkas daļu Tonija Džoblinga ziņā un paskaidrodams, ka garā brīvlaika periodā, kā arī iesākumā, kamēr darbs nav īsti sācies, viņa naudas maks, «ja runa

Ir par trim vai četrām, nu, kaut vai piecām mārciņām», būšot Džoblinga rīcībā. — Jo nekad nevienam nebūs teikt, — misters Gapijs uzsvērti piebilst, — ka Viljams Ciapijs pagriezis savam draugam muguru!

Pēdējais piedāvājums ir tik ļoti vietā, ka misters Džoblings aizkustināts nosaka: — Gapij, mans sargeņģeli, dod savu ķepu! — Misters Gapijs sniedz to viņam, teikdams:

—   Džobling, manu zēn, te tā ir! — Misters Džoblings atsaucas: — Gapij, mēs daudz gadu jau esam draugi! — Misters Gapijs atsaka: — Jā, Džobling, taisnība.

Tad viņi paspiež viens otram roku un misters Džoblings aizkustinājumā piebilst: — Paldies tev, Gapij; nevaru īsti saprast, varbūt es tiešām gribētu izdzert vēl vienu glāzi uz vecu draugu veselību.

—   Kruķa iepriekšējais īrnieks tajā istabā nomira, — kā starp citu piezīmē misters Gapijs.

—   Ko, patiešām? — izsaucas misters Džoblings.

—   Tika izdarīts slēdziens. Nelaimes gadījums. Vai tas tevi neatbaida?

—   Nē, — saka misters Džoblings. — Atbaidīt jau neatbaida, bet viņš tomēr varēja papūlēties nomirt citur. Cik sasodīti dīvaini, ka viņam ievajadzējās iet un nomirt taisni manā istabā! — Misteru Džoblingu šāda patvaļība jūtami sadusmo, un viņš vairākkārt atgriežas pie šīs domas, izteikdams vēl dažas līdzīgas piezīmes: — It kā nebūtu diezgan citu vietu, kur mirt, tik tiešām! — vai arī:

—   Diez kā šim būtu paticis, ja es sadomātu iet un nomirt viņa istabā!

Tomēr vienošanās ir meistarīgi panākta, un misters Gapijs ierosina aizsūtīt uzticamo Smolvīdu pārliecināties, vai misters Kruks ir mājās, jo tādā gadījumā varētu nokārtot iecerēto tūdaļ uz vietas. Tā kā misters Džoblings piekrīt, Smolvīds palien zem cilindra un iznes to no ēdamzāles Gapijam raksturīgajā manierē. Drīz vien viņš ir atpakaļ ar ziņu, ka misters Kruks esot mājās, jo viņš to pa veikala durvīm redzējis dziļākajā telpā krēslā atlaidušos guļam «kā noslaktētu».

—   Nu, tad es samaksāšu, — saka misters Gapijs, — un mēs dosimies pie viņa. Mazais, cik tur sanāk?

Misters Smolvīds, kas izpelnās oficiantes tūlītēju uzmanību ar vienu plakstiņu piemiegšanu, bez vilcināšanās atbild: — Četrreiz teļa gaļa ar šķiņķi ir trīs šiliņi, četrreiz kartupeļi ir trīs šiliņi četri pensi, vienreiz kāposti ir trīs un seši, trīs pudiņi ir četri un seši, sešreiz maize ir pieci, trīsreiz Cešīras siers ir pieci un trīs, un četras pintes alus ar porteri ir seši un trīs, un četri mazie rumi ir astoņi, un trīsreiz dzeramnauda Pollijai ir astoņi un seši. Tev astoņi un seši no pussoverēna, Pollij, un astoņpadsmit pensus atpakaļl

Ne mazākā mērā nesatraucies šo milzum garo rēķinu dēļ, Smolvīds ar vēsu galvas mājienu atsveicinās no draugiem un paliek vēl turpat, lai brītiņu pavērotu un apjūsmotu Polliju, cik apstākļi to atļauj, un izlasītu dienas avīzes, kuras salīdzinājumā ar viņu (bez platmales) ir tik lielas, ka tad, kad viņš paceļ sev priekšā «The Times», lai pārlaistu acis slejām, izskatās, ka viņš ir nolicies uz naktsguļu un pazudis zem segām.

Misters Gapijs un misters Džoblings dodas uz lupatu un pudeļu tirgotavu, kur atrod Kruķu joprojām guļam «kā noslaktētu»; zodu viņš atspiedis pret krūtīm un gārdzoši elpo, turklāt šķiet pilnīgi kurls pret jebkādām skaņām no ārpuses un nejūt pat vieglu sapurināšanu. Blakām uz galdiņa starp parastajiem krāmiem stāv tukša džina pudele un glāze. Visa piesmakusī telpa tik spēcīgi ož pēc šī šķidruma, ka pat uz plaukta tupošās kaķenes zaļās acis, kas samiedzas un atveras, un zibsnī ienācējiem pretī, šķiet reibuma pilnas.

—   Celsimies nu! — saka misters Gapijs, sapurinādams vēlreiz večuka ļengano stāvu. — Mister Kruk! Hallo, ser!

Bet izskatās, ka ar tādiem pašiem panākumiem varētu kratīt vecu drēbju vīstokli, no kura garo spirta tvaiks. — Tad ta' miegs — un vēl dzēruma dullums klāt; vai tu esi ko tādu redzējis? — nosaka misters Gapijs.

—   Ja tāda gulēšana viņam parasta, — diezgan satraukts atbild Džoblings, — baidos, ka viņš vienreiz neaizmieg par ilgu!

—   Viņam tas allaž vairāk izskatās pēc lēkmes nekā pēc snaudas, — saka misters Gapijs, vēlreiz sapurinādams veco vīru. — Hallo, jūsu gaišība! Viņu te varētu aplaupīt piecdesmit reižu pēc kārtas! Atveriet acis!

Pēc krietna trača Kruks tās tiešām atver, taču izskatās, ka viņš nemana nedz savus apmeklētājus, nedz jebko citu. Kaut gan viņš pārmet vienu kāju pār otru, sakrusto rokas un vairākkārt paver un aizver apkaltušās lūpas, izskatās, ka viņš būtībā ir tikpat kurls un nejūtīgs kā iepriekš.

—       Katrā ziņā viņš vismaz ir dzīvs, — saka misters

(hipijs. — Kā klājas, manu Lord Kancler? Es te atvedu savu draugu, ser, jo mums šis tas kārtojams.

Vecais virs joprojām sēž, čāpstinādams lūpas, bez jebkādām skaidras apziņas pazīmēm. Pēc dažām minūtēm viņš mēģina uzslieties kājās. Atnācēji viņam palīdz, un viņš, aizstreipuļojis līdz sienai, apstājas un stīvi blenž viņos.

—   Sveicināti, mister Kruk! — saka misters Gapijs — Sveicināti, ser! Jūs izskatāties lieliski, mister Kruk! Ceru, ka jums klājas labi?

Večuks raida misteram Gapijam — vai varbūt nenoteiktam tukšumam — bezmērķīgu sitienu, grīļodamies apmetas otrādi un atduras ar seju pret sienu. Tā viņš minūti vai divas paliek stāvam, sagumis pret to, tad izsteberē cauri veikaliņam uz ārdurvīm. Svaigais gaiss, kustība laukumā, laika sprīdis kopš pamošanās vai varbūt tas viss kopā veco vīru pamazām atžilbina. Atpakaļ viņš dodas itin stingrā gaitā, sagrozīdams uz galvas savu kažokādas cepuri un vērīgi raudzīdamies atnācējos.

—   Gatavs pakalpot, kungi! Biju drusku iesnaudies. Ehēl Mani pa reizei grūti uzmodināt.

—   Kas tiesa, tas tiesa, ser, — atbild misters Gapijs.

—   Ko? Ak tad jūs jau to mēģinājāt? — noprasa Kruks, aizdomu pārņemts.

—  Tikai mazlietiņ, — paskaidro misters Gapijs.

Večuka skatiens apstājas pie tukšās pudeles, viņš to

paņem, nopēta un lēnām pagriež ar kakliņu uz leju.

—   Paskat tikai! — viņš ieaurojas gluži kā pazīstamais pasaku cilvēkēdājs. — Kādam te labpaticies pamielotiesl

—   Varu jums apgalvot, ka mēs to tādu jau atradām, — saka misters Gapijs. — Vai atļausiet, ka es jums to piepildu?

—   Jā, zināms, ka atļaušu! — iesaucas Kruks ar lielu pacilātību. — Zināms, ka atļaušu! Laipni lūdzu! Tepat blakusdurvīs… «Saules ģerbonī»… prasiet Lorda Kanclera četrpadsmit pensu porciju! Pie joda, viņi tak mani zina!

Viņš tik enerģiski spiež tukšo pudeli mistera Gapija rokā, ka jaunais cilvēks, pametis draugam ar galvu, pieņem dāvāto uzticību, izsteidzas ārā un atkal iesteidzas iekšā ar pilnu pudeli. Vecais vīrs saņem to rokās maigi kā savu mazbērnu un saudzīgi apglāsta trauku.

321

—   Kas tad nu? — pielicis pudeli pie lūpām, viņš no

ti 1543

čukst un izvalba acis. — Tas tak nav Lorda Kanclera četrpadsmit pensu dzeramais. Sitas ir par astoņpadsmitl

—   Es domāju, ka tas jums varbūt garšos labāk, — saka misters Gapijs.

—   Jūs esat augstmanis, ser, — atbild Kruks, Iedzerdams vēl vienu malku, un viņa karstā elpa šķiet sauja« mies sarunu biedram pretī kā liesma. — Jūs esat zemesīpašnieks barons.

Izmantodams šo labvēlīgo brīdi, misters Gapijs iepazīstina veco vīru ar savu draugu, nosaukdams viņu nupat iedomātā vārdā par misteru Vīvlu, un paskaidro sava nāciena iemeslu. Kruks ar visu pudeli padusē (viņš pastāvīgi turas noteiktās robežās starp dzērumu un skaidru prātu) nesteidzīgi apskata ieteikto īrnieku un, šķiet, novērtē to atzinīgi. — Vai jūs gribat redzēt to istabu, jaunais cilvēk? — viņš noprasa. — 01 Tā ir laba istabai Nupat izbalsināta. Izberzta ar ziepēm un sodu. Ehē! Par to būtu vērts maksāt divtik, un kur nu vēl mana kompānija, kad gribat, un šitāds kaķis — visas peles aizbaida!

Sādi salielījis istabu, vecais vīrs uzved viņus pa kāpnēm, un viņi patiesi redz, ka tā ir daudz tīrāka nekā iepriekš un šeit ir ieradušies arī daži mēbeļu gabali, ko saimnieks sameklējis savos neizsmeļamos krājumos. Par noteikumiem viņi vienojās bez pūlēm — jo Lords Kanclers nevar būt bargs pret misteru Gapiju, kurš taču ir saistīts ar «Kendža un Kārboja» kantori, prāvu «Džāndiss pret Džāndisu» un citām slavenām prāvām savā amata jomā, — un tiek nolemts, ka misters Vīvls iekārtosies šeit nākamajā dienā. Tad misters Vīvls un misters Gapijs dodas uz Kuka laukumu pie Kērsitorstrītas, kur jaunais cilvēks tiek personiski iepazīstināts ar misteru Snegsbiju un (kas ir vēl svarīgāk) iemanto misis Snegsbijas uzticību un interesi. Tad viņi ziņo par panākumiem izcilajam Smolvīdam, kurš tieši tāpēc sēž kantorī un gaida ar visu cilindru galvā, un pēc tam draugi šķiras; misters Gapijs paskaidro, ka labprāt nobeigtu šo nelielo uzstāšanos no savas puses, izmaksājot draugam teātra izrādi, taču cilvēka dvēselē esot tādas stīgas, kas šādu rīcību vērstu vien rūgtā izsmieklā.

Nākamās dienas krēslas stundā misters Vīvls ar kautru pieticību ierodas Kruķa namā, nebūt neapkrāvies ar bagāžu, un iekārtojas savā jaunajā mītnē, kur divas slēģu acis gluži kā izbrīna pārņemtas nenovērsdamās vēro viņa naktsmiegu. Nākamajā dienā misters Vīvls, itin izdarīgs

jauns slaists, aizņemas no mis Flaitas diegu un adatu tin no namsaimnieka āmuru un ņemas meistarot kaut ko līdzīgu aizkariem un kaut ko līdzīgu plauktiem; savas divas tējas tases, piena krūzi un vēl dažus citus traukus viņš pakar uz nelieliem, vienkāršiem āķiem, kā avarējis jūrnieks iekārtodamies pēc labākās iespējas.

Tomēr visaugstāk no visiem saviem nedaudzajiem piederumiem misters Vīvls vērtē (nākamajā vietā aiz savas nelielās vaigubārdas, pret ko viņš lolo tādu pieķeršanos, kādu vienīgi vaigubārda spēj izraisīt vīrieša krūtīs) vara plāksnītēs iegravētu attēlu kolekciju no tādiem īsteniem tautas mākslas krājumiem kā «Albionas dievietes» vai «Angļu daiļuma plejāde»*, kas ataino titulētas un augstdzimušas dāmas ar visdažādākajām smaidu niansēm, kādas vien māksla kopā ar kapitālu spējusi radīt. Ar šiem lieliskajiem portretiem, kas sakņu dārzos pavadītās piespiedu vientulības laikā tik necienīgi gulējuši, ieslodzīti kārbā, viņš izdaiļo savu mājokli, un, tā kā Daiļuma plejāde ir tērpta daždažādos krāšņumtērpos, spēlē daždažādus mūzikas instrumentus, auklē daždažādu sugu sunīšus, jūsmīgi vēro daždažādas ainavas un rāda savu daiļumu uz daždažādu puķpodu un balustrāžu fona, rezultāts ir visnotaļ iespaidīgs.

Taču spožais dzīves stils ir un paliek mistera Vīvla vājība, tāpat kā tā bijusi Tonija Džoblinga vājība. Vakarā aizņemties no «Saules ģerboņa» iepriekšējās dienas avīzi un izlasīt visu par izcilajiem, žilbinošajiem meteoriem, kas zib pa spožo aprindu debesīm visos virzienos, — tā viņam ir neaprakstāma veldze. Ziņas par to, kurš pārstāvis no kura izcilā, žilbinošā loka vakar veicis izcilo, žilbinošo varoņdarbu, pievienodamies šim lokam, vai grasās veikt ne mazāk izcilu un žilbinošu varoņdarbu, rīt aiziedams no tā, pilda viņu ar pacilātības trīsām. Uzzināt, kas padomā vai kas būs padomā Angļu Daiļuma plejādei, kādas laulības sagaidāmas šai plejādē, kādas baumas riņķo pa un ap šo plejādi, nozīmē iepazīt spožākos cilvēces likteņus. Misters Vīvls no savu gudrību avotiem pievēršas attiecīgajiem plejādes portretiem, un viņam šķiet, ka viņš pazīst to oriģinālus, tāpat kā tie pazīst viņu.

Visādā citā ziņā viņš ir kluss iemītnieks, kas pieprot un sagudro daudz sīku uzlabojumu, kā minēts iepriekš, pats spēj pagatavot sev ēdienu un sakopt istabu, kā arī veikt šo to no galdnieka darbiem, un, kad laukumu klāj vakara ēnas, dodas sabiedrībā. Tajās reizēs, kad pie viņa neciemojas misters Gapijs vai kāds sīks, bāls, tumša cilindra apēnots stāvs, kas līdzīgs Gapijam, misters Vīvls iziet no savas vienmuļās istabas — kurā viņš mantojis milzīgu priežkoka rakstāmgaldu, kas viscaur izraibināts tintes traipiem, — un sarunājas ar Kruķu vai «pa draugam papļāpā», kā laukuma iedzīvotāji atzinīgi mēdz sacīt, ar ikvienu, kas izrāda vēlēšanos uzsākt valodas. Tālab misis Paipera, kas šajā laukumā spēlē galveno lomu, jūtas spiesta izsacīt misis Pērkinsai divas atziņas: pirmkārt, ja viņas Džonijs sadomātu audzēt vaigubārdu, viņa vēlētos, lai tā ir taisni tāda kā šim jaunajam cilvēkam, un, otrkārt, pieminiet manus vārdus, misis Pērkinsa, un neesiet pārsteigta, kundze, lai dievs jūs svētī, neesiet pārsteigta, ja izrādīsies, ka šis jaunais cilvēks beigu beigās dabūs visu vecā Kruķa naudu!

## XXI NODAĻA

Smolvīdu ģimene.

Kādā diezgan paputējušā un apputējušā apkaimē, kaut gan viens no tās augstākajiem pauguriem nes Mauntplezenta* vārdu, punduris Smolvīds, kristītā vārdā Bartolomejs un ģimenes klēpī dēvēts par Bārtu, mēdz vadīt to ierobežoto laika atlikumu, pār kuru nav varas kantorim un ar to saistītām iespējamībām. Viņš dzīvo mazā, šaurā ieliņā, kas allaž ir vientulīga, ēnaina un sērīga, viscaur mūra sienu apjozta kā kapvieta, tikai šur tur vēl slejas kāds veca koka celms, kura dabiskais svaigums un aromāts ir apmēram līdzvērtīgs Smolvīdu jaunības garam.

Smolvīdu dzimtā vairāku paaudžu gaitā ir bijis tikai viens bērns. Ir bijuši mazi večuki un večiņas, bet bērna neviena, līdz mistera Smolvīda vecāmāte, būdama vēl dzīva, zaudēja saprašanu un nonāca (pirmoreiz mūžā) bērna prātā. Ar tādām mazbērna īpašībām kā pilnīgs novērošanas spēju, atmiņas, saprašanas un intereses trūkums, kā arī sliecība likties un aizmigt pie paša kamīna vai tajā iekšā mistera Smolvīda vecāmāte ir nenoliedzami piešķīrusi savai dzimtai jaunu, nebijušu dzīvīgumu.

Mistera Smolvīda vectēvs ir tāds pats, kādi bijuši visi citi šīs dzimtas pārstāvji. Tiesa, ja runa ir par viņa kājām un lielā mērā arī par rokām, viņš ir bezpalīdzīgs kā bērns, taču viņa saprāts ir pilnīgi skaidrs. Tas tikpat labi kā agrāk spēj saglabāt zināšanas par četrām aritmētiskajām darbībām un noteiktu daudzumu pašu drošāko faktu. Attiecībā uz ideāliem, cieņu, apbrīnu un citiem šādiem frenoloģiskiem dotumiem viņa stāvoklis nav sliktāks kā jebkad agrāk. Viss, ko mistera Smolvīda vectēvs jebkad ir paturējis sava prāta krātuvēs, ir bijis līdzīgs kāpuram — gan agrāk, gan tagad. Savā mūžā viņš nav izaudzinājis nevienu vienīgu tauriņu.

Sī jaukā vectēva tēvs no Mauntplezenta apkaimes bija divkājains naudassūcējs zirneklis ar raupju ādu, kurš auda tīklus nepiesardzīgām mušām un tupēja alā, kamēr tās tika sagūstītas. Viņa vecā pagānu dieva vārds bija Procentu Procenti. Sis vīrs tam dzīvoja, ar to laulājās un no tā nomira. Smags zaudējums nelielā godīgā pasākumā, kurā viss zaudējums bija paredzēts pretējai pusei, viņā kaut ko salauza — kaut ko tādu, kas nepieciešams viņa eksistencei, tāpēc sirds tā nevarēja būt — un darīja galu viņa augšupejai. Tā kā viņa raksturs nebija nekāds labais un viņš bija mācījies labdarības skolā, pēc jautājumu un atbilžu metodes pilnībā apgūdams visu par senajām amorītu un hitītu tautām*, viņu nereti minēja par piemēru skološanās neveiksmēm.

Viņa gars pārstrāvoja uz dēlu, kam viņš daudz tika pamācoši klāstījis par nepieciešamību agri «iziet dzīvē» un ko divpadsmit gadu vecumā tika iekārtojis par ierēdni augļotāju kantorī. Tur jauneklis izglītoja savu prātu, kas bija visai trūcīgi barots, toties centīgu tieksmju vadīts, un, izkopdams dzimtas talantu, pakāpeniski uzstrādājās līdz diskontētāja profesijai. Tā kā viņš bija agri izgājis dzīvē un vēlu apprecējies, tāpat kā iepriekš viņa tēvs, arī viņš radīja dēlu ar trūcīgi barotu un centīgu prātu, kas savukārt agri izgāja dzīvē un vēlu apprecējās, un kļuva par dvīņu Bartolomeja un Džūditas tēvu. Visā šī dzimtas koka lēnās augšanas laikā Smolvīdu nams, allaž gatavs iziet dzīvē agri un apprecēties vēlu, ir nostiprinājis savu praktisko dabu, atmetis visas izpriecas, noraidījis visas stāstu un pasaku grāmatas, visus fantāzijas augļus un atteicies no jebkādām vieglprātībām. Seit rodams cēlonis priecinošajam apstāklim, ka šai dzimtā nav dzimis neviens bērns un ka visi mazie večuki un večiņas, ko šī dzimta radījusi, šķiet drusku atgādinām vecus, nomāktus pērtiķus.

Šobrīd tumšajā, mazajā viesistabā vairākas pēdas zem

Ielas līmeņa, drūmā, skarbā, savādā viesistabā, kuru rotā vienīgi visrupjākā auduma galdu pārklāji un viscietākā skārda tējas paplātes — rotājumi, kas alegoriski un itin trāpīgi ataino vectēva Smolvīda gara dzīves būtibu, — divos melnos pārvietojamos astru krēslos katrā kamīna pusē savas dzīves rožainās stundas vada atvaļinātais misters Smolvīds un misis Smolvīda. Kamīna priekšā stāv daži trijkājī katliņiem un kastroļiem, kuru vērošana ir vectēva Smolvīda iecienītākā nodarbošanās, un tiem pa vidu rēgojas kaut kas līdzīgs misiņa karātavām — ierīce cepešu gatavošanai, ko viņš darbošanās reizē arī ļoti labprāt novēro. Zem godājamā mistera Smolvīda sēdekļa viņa tievo, garo kāju apsardzībā atrodas krēsla atvilktne, kurā, kā stāsta, glabājoties nenosakāmas vērtības. Viņam līdzās guļ rezerves spilvens, ko viņš vienmēr tur pie rokas, lai būtu, ar ko sviest savai godājamai tāda paša cienījama vecuma līdzgaitniecei, tikko viņa ieminas par naudu — pret šo tematu misters Smolvīds ir sevišķi jūtīgs.

—   Un kur tad Bārts? — vectēvs Smolvīds noprasa Džūdijai, Bārta dvīņumāsai.

—   Nav vēl pārnācis, — saka Džūdija.

—   Ir tak vina tējas laiks, ko?

—   Nē.

—   Cik tad, tu teiksi, vēl atlicis?

—   Desmit minūtes.

—   Ko?

—   Desmit minūtes! — (Džūdijas balss kļūst skaļāka.)

—   Oho! — nosaka vectēvs Smolvīds. — Desmit minūtes.

Vecāmāte Smolvīda, kura kaut ko murmina, skatīdamās uz trijkājiem, un purina galvu, izdzirdusi pieminam skaitļus, attiecina tos uz naudu un ieķērcās kā vecs, spalvas zaudējis, ērmīgs papagailis: — Desmit mārciņas!

Vectēvs Smolvīds tūdaļ sviež viņai ar spilvenu.

—   Kaut velns tevi rāvis, vai stāvēsi klusu!

Sīs ašās rīcības iespaids ir divējāds. Tā ne vien atgāž misis Smolvīdas galvu atpakaļ pret krēsla atzveltni un nepiedienīgi sašķiebj viņas aubi, ko mazmeitai nākas sasiet no jauna, — nepieciešamā piepūle ietekmē arī pašu misteru Smolvīdu: vecais vīrs atkrīt savā krēslā kā salauzta lelle. Lieliskais vecais kungs šādās reizēs izskatās pēc lupatu maisa ar melnu micīti augšgalā un neizrāda nekādu dzīvīgumu, kamēr savas mazmeitas rokās nav pārcietis divas procedūras: ticis sakratīts kā milzu pudele un febuksnīts un iedunkāts kā milzu pagalvis. Kad šādā kārtā viņam atkal izveidojas kaut kas līdzīgs kaklam, viņi abi ar savu mūža vakara līdzgaitnieci atkal sēž viens otram pretī savos krēslos kā sargkareivju pāris, par kuru ilgo kavēšanos postenī sen jau aizmirsis Melnais Seržants — Nāve.

Dvīņumāsa Džūdija ir uzticama sabiedrība šiem likteņa saistītajiem. Sī māsa ir tik līdzīga misteram Smolvīdam, jaunākajam, ka tie abi, sakausēti vienā, diezin vai veidotu visdumēra auguma jaunu cilvēku, turklāt viņa ir tik veiksmīgs paraugs iepriekš minētajai dzimtas līdzībai ar pērtiķu cilti, ka, ietērpta vizuļotās drānās un cepurītē, viņa varētu ceļot pa apkaimi, tupēdama uz leijerkastes, un neizraisītu nekādu īpašu ievērību kā neparasta parādība. Tomēr pašreizējos apstākļos viņa ir tērpusies necilā, vienkāršā brūna auduma kleitā.

Džūdijai nekad nav bijis nevienas lelles, nekad viņa nav dzirdējusi pasaku par Pelnrušķīti, nekad nav spēlējusi nevienu rotaļu. Apmēram desmit gadu vecumā viņa reizi vai divas nokļuva citu bērnu sabiedrībā, taču bērni nemācēja saprasties ar Džūdiju un Džūdija nemācēja saprasties ar viņiem. Viņa šķita kā radījums no citas sugas, un abām pusēm radās instinktīva savstarpēja nepatika. Ļoti jāšaubās, vai Džūdija prot smieties. Viņa tik reti kaut ko tādu ir redzējusi, ka daudz ticamāka ir pretējā iespēja. Par priecīgiem jaunības smiekliem viņai noteikti nevar būt ne mazākā priekšstata. Ja viņa mēģinātu tos atdarināt, tad droši vien atklātu, ka traucē zobi, jo šo sejas darbību viņa veidotu tāpat, kā vienmēr neapzināti veidojusi visas izteiksmes — pēc drūmā, bezzobainā vecuma diktētiem paraugiem. Tāda ir Džūdija.

Un viņas dvīņubrālis neparko un nekādi nespētu iedarbināt spēļu vilciņu. Par Džeku Milžu Kāvēju vai Sindbadu Jūrasbraucēju viņš nezina vairāk kā par zvaigžņu iedzīvotājiem. Spēlēt «sunīšus» vai kriketu viņš varētu tikpat veiksmīgi kā pārvērsties pats par suni vai kriketa nuju. Tomēr viņam ir veicies ievērojami labāk nekā māsai, jo viņa šaurajā sauso faktu pasaulē ir pavēries mazs lodziņš uz plašākiem apvāršņiem — to pārstāv misters Gapijs. Tāpēc arī šis žilbinošais dieveklis tiek tik jūsmīgi apbrīnots un atdarināts.

Džūdija ar gongam līdzīgu šķindoņu un žvadzoņu noliek vienu no skārda paplātēm uz tējas galda un izvieto tasītes un apakštasītes. Maizi viņa ieliek metāla pinuma groziņā un sviestu (pavisam nedaudz) mazā alvas Sl7vltl. Vectēvs Smolvīds cieši noskatās tējas galda klāiumā un apvaicājas Džūdijai, kur esot tā meitene.

—   Vai tu domā Cārliju? — atjautā Džūdija.

—   Ko?

—   Vai tu domā Cārliju?

Tas aizķer kādu stīgu vecāmātē Smolvīdā, kura, kā arvien, guldzoši ķiķinādama uz trijkāju pusi, izsaucas: Aiz jūrām! Cārlijs aiz jūrām, Cārlijs aiz jūrām, aiz jūrām, kur Cārlijs, Cārlijs aiz jūrām, aiz jūrām, kur Cārlijs!* — un viņas balss kļūst arvien sparīgāka. Vectēvs paskatās uz spilvenu, taču nejūtas vēl pietiekami atkopies pēc nesenās piepūles.

—    Hal — viņš nosaka, kad iestājies klusums. — To pašu, ja tā viņu sauc. Viņa daudz apēd. Labāk būtu viņai piemaksāt, lai par ēšanu gādā pati.

Džūdija, pamirkšķinājusi aci tieši tāpat kā brālis, papurina galvu un ar lūpām atsaka «nē», skaļi to neizru nādama.

—   Nē? — pārprasa vecais vīrs. — Kāpēc ne?

—    Tad viņa gribēs sešus pensus dienā, un mēs viņu varam pabarot lētāk.

—   Noteikti?

Džūdija atbild ar visnopietnāko galvas mājienu, uzziež sviestu uz maizes gabala ar vislielāko rūpību, lai neizšķiestu nevienu drusciņu, sagriež to šķēlēs un uzsauc: — Ei, Cārlij, kur tu esi? — Bikli atsaukdamās šim aicinājumam, ienāk maza meitene ar raupju priekšautu virs kleitas un lielu cepuri galvā, ziepju putām uz rokām un lielu suku vienā no tām un ienākusi pakniksē.

—    Ko tu tur pašreiz dari? — noprasa Džūdija ar simtgadīgu skarbumu balsī kā visnotaļ ķildīga veča.

—    Uzkopju augšstāva dziļāko istabu, jaunkundz, — atbild meitene.

—    Skaties, ka uzkop, kā nākas, un neslaisties! Slinkot pie manis nevar. Pasteidzies! Nu, ej taču! — uzsauc Džūdija, piecirzdama kāju. — No jums, meitenēm, divreiz vairāk klapatu nekā labuma!

Kad bargā saimniece atsāk ziēst sviestu un griezt maizi, viņai pārslīd brāļa ēna — tas skatās iekšā pa logu. Nazi un maizes klaipu rokā turēdama, viņa atver atnācējam durvis.

—    A, Bārtsl — iesaucas vectēvs Smolvīds. — Klāt esi gan, ko?

—   Klāt esmu, — atsaka Bārts.

—  Vai atkal biji kopā ar savu draugu, Bārt?

īss galvas mājiens.

—   Vai ēdi par viņa naudu, Bārt?

Vēl viens īss galvas mājiens.

—   Tas ir labi. Dzīvo par viņa naudu, cik vien vari, un mācies no viņa aplamā piemēra. Tas ir labākais, ko var iegūt no tāda drauga. Vienīgais labums, — nosaka godājamais viszinis.

Viņa mazdēls, neizturēdamies pret šo labo padomu ar tādu godbijību, kā varētu vēlēties, tomēr parāda tam zināmu godu ar galvas mājienu un acs piemiegšanu un apsēžas pie tējas galda. Tad visas četras vecīgās sejas noliecas pār tējas tasītēm kā spokains ķerubu pulciņš; misis Smolvīda ik pa brīdim atmet galvu un kaut ko čalo uz trijkāju pusi, un misters Sinolvids atkārtoti liek sevi sakratīt kā lielu, melnu mikstūras pudeli.

—   Jā, jā, — saka vecais kungs, atsākdams gudro pamācību stundu. — Taisni tādu padomu tev būtu devis tēvs, Bārt. Tu nekad netiki redzējis savu tēvu. Gaužām žēl. Viņš bija caur un cauri mans dēls. — Vai ar to domāts, ka nelaiķis bijis ļoti glīts no vaiga, tas netiek atklāts.

—   Caur un cauri mans dēls, — atkārto vecais kungs, uz ce]gala pārlauzdams un salikdams divās kārtās sviestmaizi, — labs rēķinvedis.., nomira priekš piecpadsmit gadiem.

Misis Smolvīda, sekodama savam parastajam instinktam, iebrēcas: — Piecpadsmittūkstoš mārciņu! Piecpadsmittūkstoš mārciņu melnā lādē, piecpadsmittūkstoš mārciņu aiz atslēgas, piecpadsmittūkstoš mārciņu nobāztas un paslēptas! — Viņas godājamais vīrs, pagrūdis pie malas savu sviestmaizi, tūliņ pat met viņai ar spilvenu, atsviež viņu pret krēsla malu un paguris atkrīt atpakaļ savējā. Viņa izskats pēc katra šāda misis Smolvīdai veltīta brīdinājuma ir visai iespaidīgs un ne visai pievilcīgs, pirmkārt, tāpēc ka pieliktais spēks parasti sašķiebj viņa melno micīti pāri vienai acij un piešķir viņam velnišķa trakuļa izskatu, otrkārt, tāpēc ka viņš neganti lamā misis Smolvīdu, treškārt, tāpēc ka kontrasts starp šiem spēcīgajiem teicieniem un viņa nevarīgo stāvu vieš prātā salīdzinājumu ar vecuma salauztu, bet baigu nelabo garu, kurš nodarītu ļoti daudz Jaunuma, ja vien to vēl spētu. Tomēr tas viss Smolvīdu ģimenes lokā ir tik pierasts, ka

neatstāj nekādu iespaidu. Vecais kungs tikai tiek atkal

purināts un uzbužināts kā spalvu maiss, spilvens nolikts vecajā vietā viņam blakām un vecā dāma ar sakārtotu vai varbūt ari nesakārtotu aubiti atkal novietota krēslā iepriekšējā stāvoklī, gatava jaunam kritienam gluži ka ķegļu vālite.

Sādā situācijā paiet kāds brīdis, iekams vecais kungs Ir pietiekami nomierinājies, lai atsāktu iepriekšējo sarunu, un pat tad to ik pa brīdim pārtrauc strostējoši uzbrēcieni viņa nesamanīgajai laulātai draudzenei, kas uz šīs zemes spēj sarunāties vienīgi ar trijkājiem. Un tā nu viņš turpina:

—   Ja tavs tēvs, Bārt, būtu dzīvojis ilgāk, viņš, iespējams, būtu ticis ļoti augstā vērtē — tu, nešpetnā tarkšķēt — bet taisni tad, kad viņš sāka būvēt to namu, kam daudzus gadus bija rūpīgi licis pamatus — vai stāsies vienreiz, tu, žagata nolādētā, tu, papagaiļu mātīte no sievišķa! — viņš saslima ar drudzi un nomira, bet viņš arvien bija taupīgs un atturīgs vīrs un allaž domāja par veikalu — es tev labprāt sviestu ar kaķi, nevis ar spilvenu, un es nudien tā darīšu, ja tu nerimsies izrādīties par beidzamo muļķagalvu! — un tava māte, kas bija ļoti apdomīga sieviete un sausa kā žagars, pēc tavas un Džūdijas piedzimšanas sadila kā svece — tu esi viena veca cūka! Tu esi nešķīsta cūka! Tu esi nešķīstākā no visām cūkām!

Džūdija, ko nepavisam neinteresē šis bieži dzirdētais stāsts, sāk liet traukā tējas paliekas no dažādām tasītēm, apakštasītēm un tējkannas, lai apgādātu ar vakariņām mazo apkopēju. Tieši tāpat viņa savāc metāla maizes groziņā visus atlikušos maizes gabalus un greizas doniņas, kam šī nama stingrā ekonomija atļāvusi palikt uz galda.

—   Bet mēs ar tavu tēvu bijām partneri, Bārt, — saka vecais kungs, —un, kad manis vairs nebūs, viss paliks tev ar Džūdiju. Ir lieliski, ka jūs abi agri izgājāt dzīvē — Pžūdija iekārtojās pie puķēm un tu pie tiesu papīriem. Jums nevajadzēs tērēt šo mantību. Jūs varēsiet nopelnīt sev iztiku bez tās un pielikt tai vēl savu tiesu. Kad manis nebūs, Džūdija turpinās darbu ar puķēm un tu paliksi pie tieslietām.

No Džūdijas Izskata varētu nodomāt, ka viņai ir vairāk darīšanu ar ērkšķiem nekā ar puķēm, taču viņa savulaik ir bijusi mācekle mākslīgo ziedu tapšanas amatā un noslēpumos. Uzmanīgs vērotājs, iespējams, pamanītu, ka tad, kad viņu godājamais ciltstēvs runā par brīdi, kad viņa vairs nebūs, gan Džūdijas, gan brāļa acīs jaušama tāda kā nepacietīga neziņa, kad šis bridis īsti pienāks, un tāda kā aizkaitināta pārliecība, ka tam jau sen būtu vajadzējis pienākt.

—   Nu, ja visi ir paēduši, — saka Džūdija, paveikusi savu darāmo, — es pasaukšu to meiteni uz tēju. Ja viņa ēdīs viena pati virtuvē, tad jau nevarēs galu sagaidīt.

Istabā tiek ievesta Cārlija, kas apsēžas pie sava tējas trauka un druīdu drupām līdzīgajām sviestmaižu paliekām. Enerģiski uzraudzīdama šo jauno būtni, Džūdija Smolvīda šķiet topam aizvēsturiski veca un atgādina vienu no senākā perioda izrakteņiem. Viņas sistemātiskie uzlidojumi un uzbrukumi — gan tieši, gan netieši, gan maskēti, gan atklāti — ir nepārspējami un liecina par tādu meistarību meiteņu dīdīšanas mākslā, kādu reti sasniedz pat visvecākās lietpratējas.

—   Nesēdi un neblenz te visu pēcpusdienu, — iesaucas Džūdija, papurinādama galvu un piecirzdama kāju, kad nejauši sastapusies ar skatienu, kas tikko pētījis tējas trauku, — bet ēd, kas ēdams, un ej darīt, kas darāms!

—  Jā, jaunkundz, — saka Cārlija.

—   Neskaiti man tos «jā», — atcērt mis Smolvīda, — jo es jūs, meitenes, pietiekami pazīstu! Dari bez teikšanas, tad varbūt es tev ticēšu.

Cārlija par padevības zīmi norij lielu malku tējas un tik centīgi ķeras pie druīdu drupām, ka mis Smolvīdai jāaizrāda, lai tak viņa nerij kā pie bada, jo tas, viņa piebilst, «jums, meitenēm», ne pēc kā neizskatās. Cārlija varbūt piedzīvotu vēl dažu grūtu mirkli, uzklausot viņas vispārējos spriedumus par meitenēm, taču šādu iespēju atņem klauvējiens pie durvīm.

—   Paskaties, kas tur ir, un nečāpstini muti, kad vērsi vaļā! — uzsauc Džūdija.

Kad viņas uzraudzītā būtne šai nolūkā aizgājusi no galda, mis Smolvīda izmanto izdevību, lai saraustu sviestmaižu paliekas vienkop un iemestu pāris netīras tējas tasītes pusizdzertā trauka dibenā; tas ir mājiens, ka viņa uzskata ēšanu un dzeršanu par izbeigtu.

—   Nu? Kas tur ir un ko grib? — viņa skarbi noprasa.

Izrādās, ka tas ir kāds «misters Džordžs». Negaidīdams

pieteikšanu vai citu ceremoniju, misters Džordžs ienāk istabā.

Fū! — viņš nosaka. — Jums te ir karsts. Vienmēr MirlnSt uguni, ko? Nu jāl Varbūt jums tiešām laiks rail māties pie karstuma. — So pēdējo piezīmi misters D/.ordžs nosaka pie sevis, pamādams ar galvu vectēvam Siuolvīdam.

—  Oho! Tas esat jūs! — iesaucas vecais kungs. — Kā t' nu iet? Kā t' nu iet?

—  Tā pa vidām, — atbild misters Džordžs apsēzdamies. — Jūsu mazmeitu man bijis gods redzēt jau agrāk; mans sveiciens jums, jaunkundzi

—   Un šis ir mans mazdēls, — saka vectēvs Sinolvīds. — Viņu jūs vēl neesat saticis. Viņš strādā tiesā un reti Ir mājās.

—   Mans sveiciens arī viņam! Viņš ir līdzīgs savai māsai. Viņš ir ļoti līdzīgs savai māsai. Viņš ir velnišķi līdzīgs savai māsai, — saka misters Džordžs, likdams spēcīgu un ne visai glaimojošu uzsvaru uz pēdējā pastiprināmā vārda.

—   Un kā tad pasaule ar jums apietas, mister Džordž? — vectēvs Smolvīds apjautājas, lēni berzēdams kājas vienu pret otru.

—   Apmēram tāpat kā vienmēr. Kā ar futbolbumbu.

Viņš ir melnīgsnējs, iededzis vīrietis ap gadiem piecdesmit, stalti noaudzis un izskatīgs, ar tumšiem, sprogainiem matiem, dzīvām acīm un platiem pleciem. Viņa muskuļotās, spēcīgās rokas, kas saulē tikpat brūni iedegušas kā seja, acīmredzot ir radušas pie diezgan pirmatnīgas dzīves. Neparasti ir tas, ka viņš sēž uz krēsla malas, it kā ilgstoša ieraduma pēc atstādams vietu īpašam apģērbam vai uzkabei, ko tagad vairs nenēsā. Viņa gaita ir nosvērta un smagnēja, un tai labi piederētos masīvu piešu šķindas un žvadzoņa. Šobrīd viņš ir gludi noskuvies, taču mutes vaibsti liek domāt, ka augšlūpa daudzus gadus ir pazinusi pamatīgas ūsas; par to pašu liecina viņa ieradums palaikam skart to ar lielās, brūnganās rokas delnu. Visā visumā paliek iespaids, ka misters Džordžs savā laikā ir bijis kavalērists.

Sevišķu kontrastu misters Džordžs veido ar Smolvīdu ģimeni. Diez vai kavalērists jebkad vēl ir uzturējies tādā mājoklī, kura iemītnieki tik uzkrītoši atšķirtos no viņa. Gluži kā plats zobens un austeru nazis. Viņa staltais augums un to nīkulīgie stāvi; viņa plašie žesti, kas šķiet aizpildām krietnu telpas daļu, un to šauri iežņaugtā sīkmanība; viņa dimdošā balss un to sīki spindzošie toņi — (as viss veido Iespaidīgu un dīvainu pretstatu. Sēdēdams mazās, drūmās viesistabas vidū, mazliet saliecies U2 priekšu, atbalstījis plaukstas pret augšstilbiem un saslējis elkoņus taisnā leņķī, viņš rada iespaidu, ka, uzkavēdamies šeit ilgāku laiku, uzsūktu sevi visu šo ģimeni līdz ar viņu četristabu mītni, mazo virtuvīti sētas pusē un visu pārējo.

—   Vai jūs berzējat kājas, lai ieberzētu tajās dzīvību? — viņš apjautājas vectēvam Smolvīdain, aplaidis skatienu istabai.

—   Nu, zināmā mērā tas ir ieradums, mister Džordž, un… nu jā… zināmā mērā uzlabo asinsriti.

—   A-sins-ri-til — atkārto misters Džordžs, sakrustodams rokas uz krūtīm un šķietami izsliedamies divreiz lielāks. — Bet laikam diezgan niecīgā mērā.

—   Tiesa, es esmu vecs, mister Džordž, — saka vectēvs Smolvīds. — Bet es savus gadus nesu godam. Es esmu vecāks par viņu, — un viņš ar galvas mājienu norāda uz savu sievu, — un pavei, kāda ir viņa! Tu, nešpetnā tarkšķe! — viņš uzbrēc ar spēju pirmītējā naidīguma uzplūdu.

—   Nabaga sieviņa! — saka misters Džordžs, pagriezis galvu uz misis Smolvīdas pusi. — Nebariet veco dāmu. Redziet, cik bēdīgi viņa izskatās — aubīte noslīdējusi, mati vienā ērkulī. Saņemieties, kundze! Re, tāl Nu jau ir labāk. Atcerieties savu māti, mister Smolvīd, — nosaka misters Džordžs, atgriezdamies vietā pēc tam, kad palīdzējis misis Sinolvīdai iekārtoties ērtāk, — ja savu sievu nespējat saprast.

—   Jūs gan laikam bijāt lielisks dēls, mister Džordž? — vecais vīrs ar zinošu smīnu apvaicājas.

Mistera Džordža seja manāmi pietvīkst, kad viņš atbild: — Ak, nē! Nebiju vis.

—   Par to nu gan man jābrīnās.

—   Man arī. Man vajadzēja būt labam dēlam, un es, šķiet, gribēju tāds būt. Bet nebiju. Es biju šausmīgi slikts dēls no sākuma līdz beigām un nekad nevienam nedarīju godu.

—   Apbrīnojami!

—   Nu, bet tagad, — misters Džordžs atsāk, — jo mazāk par to runāsim, jo labāk. Pie lietas! Vienošanās noteikumus jūs zināt. Ikreiz, kad maksāju divu mēnešu procentus, man nākas no jums pīpes tiesa. (Neniekojieties! Viss ir pareizi. Varat droši pasūtīt pīpi. Te ir jauns vekselis, mi te ir divu mēnešu procentu nauda, kaut arī ar manu nodarbošanos tādu summu ir ellīgi grūti savākt kopā!)

Misters Džordžs sēž, rokas sakrustojis, aizēnodams visu l';imeni un viesistabu, kamēr vectēvs Smolvīds ar DžūdiJns palīdzību no aizslēgta rakstāmgalda sadabū divas melnas ādas mapes; vienā no tām viņš paslēpj nule saņemto dokumentu, no otras izņem līdzīga izskata dokumentu un padod to misteram Džordžam, kas to saburza pīpes aizdegšanai. Tā kā vecais vīrs caur brillēm izpēta iibos dokumentos katru spalvas vilcienu augšup un lejup, Iekams atlaiž tos no ādas cietuma, un trīs reizes pārskaita naudu, un liek Džūdijai atkārtot katru viņas teikto vārdu vismaz divas reizes, un pats savā runā un rīcībā ir tik lēns, cik vien iespējams, šie darījumi krietni vien ieilgst. Kad tie beidzot ir galā — un ne brīdi ātrāk —, viņš atrauj no papīriem savas alkatīgās acis un pirkstus un atbild uz mistera Džordža pēdējo piezīmi, teikdams: — Jūs domājat, ka es baidos pasūtīt pīpi? Tik mantkārīgi jau nu neesam, ser. Džūdij, pagādā tūlīt misteram Džordžam pīpi un glāzi brendija ar aukstu ūdeni!

Naskie dvīņi, kas visu šo laiku raudzījušies taisni uz priekšu, ja neņem vērā to brīdi, kad viņu uzmanību saistījušas melnās ādas mapes, abi reizē iziet no istabas; visumā viņi pret atnācēju izturas ar nicināšanu, tomēr atstāj viņu vecā vīra ziņā, tāpat kā divi jauni lācēni atstātu nejaušu ceļinieku mātes lācenes gādībā.

—   Un tā jūs te cauru dienu sēžat, ko? — nosaka misters Džordžs, joprojām sakrustojis rokas uz krūtīm.

—   Nūja, n