# Pikvika kluba piezīmes

Čārlzs Dikenss

Čārlzs Dikenss

Pikvika kluba piezīmes

pirmais Dikensa darbs, kurš guva ārkārtīgu atzinību un kļuva ļoti plaši pazīstams. Romānā izpaužas Dikensam raksturīgā ironija un satīra, jūtama autora ticība, ka cilvēkā uzvar labais. Galvenais varonis ir naivs un aizkustinošs ekscentriķis.

The Posthumous Papers of the Pickwick Club (The Pickwick Papers)

Latvijas valsts izdevniecība, 1961

No angļu valodas tulkojis Mārtiņš Kalndruva

R. Seimora un H. Brauna ilustrācijas

FB2 failu izveidojis Imants Ločmelis

ČĀRLZS DIKENSS

PIKVIKA KLUBA PIEZĪMES

## 1. NODAĻA Pikvikieši

Pirmais gaismas stars, kas iespiežas naktī un vērš žilbinošā spožuma to tumsību, kāda šķita ietinam nemirstīgā Pikvika sabiedriskās darbības sākumus, ir atausis, kad rūpīgi izskatām sekojošo ierakstu Pikvika kluba protokolos, kurus šo piezīmju izdevējs ar vislielāko prieku noliek lasītāju priekšā kā pierādījumu par to rūpīgo uzmanību, nenogurstošo uzcītību un smalko atlases spēju, ar kādu izpētījis viņam uzticētos daudzos dažādos dokumentus.

«1827. gada 12. maijs. Sēdi vada Džozefs Smigerss, eskvairs*, P. V. P., P. K. B. Vienbalsīgi pieņemtas sekojošas rezolūcijas:

*======

Eskvairs- tituls, ko feodālisma laikā piešķīra bruņinieku ieroču nesējiem. Ar laiku šis tituls pārgāja uz ierēdņiem, kas ieņēma valdības uzticības amatus (piemēram, miertiesneši, advokāti, kuriem bija tiesības uzstāties Karaļa Sola tiesā, u. c), bet Dikensa laikos arī šī nozīme tam bija jau zudusi un to vispār lietoja buržuāzijas pārstāvji. Vēlāk šo titulu vairs nelieto.

P. V. P., P. K. B - Pastāvīgais viceprezidents, Pikvika kluba biedrs

P., P. K. B - Prezidents, Pikvika kluba biedrs

*======

Ka šī biedrība ar nedalītām apmierinājuma jūtām un neierobežotu atzinību noklausījusies Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B., nolasīto sacerējumu ar virsrakstu «Pārdomas par Hemstedas dīķu avotiem līdz ar dažām piezīmēm pie teorijas par kazragiem» un ka šī biedrība ar šo izsaka minētajam Semjuelam Pikvikam, eskvairam, P., P. K. B., vissiltāko pateicību par to.

Ka šī biedrība dziļi saprot, kādu lielu labumu zinātne iegūs no nupat noklausītā darba, kā arī no Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B., nenogurstošajiem pētījumiem Hornsijā, Haigeitā, Brikstonā un Kembervilā*, un ir pārliecināta, ka šī mācītā vīra pētījumu pārnešana plašākā laukā, viņa ceļojumu tālāka izplatība un līdz ar to novērojumu sfēras paplašināšana katrā ziņā būtu par nenovērtējamu svētību zinātnes progresam un zinību izplatīšanai.

*======

Hornsija, Haigeita, Brikstona, Kembervila- apdzīvotas vietas Londonas apkaimē, pirmās divas - uz ziemeļiem, otrās - uz dienvidiem no pilsētas. Mūsu laikos tās jau iekļāvušās Londonas teritorijā.

*======

Ka ar nule minēto nodomu šī biedrība ir nopietni apsvērusi iepriekš minētā Semjuela Pikvika, eskvaira, P., P. K. B., un trīs citu zemāk nosauktu pikvikiešu priekšlikumu dibināt jaunu Apvienoto pikvikiešu atzarojumu ar apzīmējumu: Pikvika kluba korespondējošā biedrība.

Ka minēto priekšlikumu šī biedrība ir pieņēmusi un atzinusi par labu.

Ka tādēļ Pikvika kluba korespondējošā biedrība ar šo skaitās nodibināta; un ka Semjuels Pikviks, eskvairs, P., P. K. B., Tresijs Tapmens, eskvairs, P. K. B., Ogastess Snodgrass, eskvairs, P. K. B., un Nataniēls Vinkls, eskvairs, P. K. B., ar šo ir nozīmēti un iecelti par tās locekļiem; un ka viņi tiek lūgti turpmāk laiku pa laikam iesūtīt Londonā stacionētajam Pikvika klubam autentiskus ziņojumus par saviem ceļojumiem un pētījumiem, par raksturu un ierašu novērojumiem un visiem saviem piedzīvojumiem līdz ar visiem nostāstiem un piezīmēm par vietējās dzīves ainām vai pārdomām, ko tās izraisījušas.

Ka šī biedrība no sirds atzīst principu, ka katrs korespondējošās biedrības loceklis pats sedz savu ceļojumu izdevumus; un ka ar šādiem noteikumiem tā neredz nekādus šķēršļus minētās biedrības locekļu ceļošanai pēc patikas ilgi.

Ka iepriekš minētās korespondējošās biedrības locekļiem ar šo tiek un ir paziņots, ka viņu priekšlikumu pašiem apmaksāt savu vēstuļu nosūtīšanu un saiņu piegādi šī biedrība ir apspriedusi.

Ka šī biedrība atzīst šādu priekšlikumu par to lielo garu cienīgu, kuri ir tā autori, un ar šo apliecina, ka šai ziņā viņiem pilnīgi piekrīt.»

Nejaušs novērotājs, piemetina sekretārs, kura piezīmēm mēs varam pateikties par turpmāko atstāstījumu, - nejaušs novērotājs varbūt nebūtu atradis nekā sevišķi ievērojama kailajā galvvidū un apaļajās brillēs, kas augšā minēto rezolūciju nolasīšanas laikā bija cieši pievērstas viņa (sekretāra) sejai. Tiem, kas zināja, ka aiz šīs pieres strādā Pikvika gigantiskās smadzenes un ka aiz šiem stikliem zib Pikvika starojošās acis, šis skats bija patiešām saistošs. Te sēdēja vīrs, kas bija izpētījis varenos Hempstedas dīķus līdz pat to avotiem un satraucis zinātnes pasauli ar savu teoriju par kazragiem, tik mierīgs un rāms kā šo dīķu dziļie ūdeņi saltā dienā vai kā vientuļš kazrags māla poda dibenā. Un skats kļuva vēl daudz valdzinošāks, kad, viņa sekotājiem vienbalsīgi izsaucoties: «Pikviku!» - viņā pēkšņi pamodās rosība un mundrums un šis slavenais vīrs lēni uzkāpa uz Vindzoras krēsla, uz kura līdz šim bija sēdējis, un uzrunāja klubu, ko pats bija dibinājis. Kādu objektu gleznotāja studijām sniedza šī aizgrābjošā aina! Daiļrunīgais Pikviks, kas vienu roku graciozi noslēpis zem frakas stērbelēm, bet ar otras vēzieniem gaisā dara izteiksmīgāku savu kvēlo runu; paaugstinātā pozīcija izceļ skatienam šīs cieši pieguļošās bikses un getras, kas varbūt paliktu neievērotas, ja tajās ietērptu kādu ikdienišķu cilvēku, bet kas, kad tās aptērpj Pikviku, - ja drīkstam tā izteikties, - gribot negribot iedveš godbijību un cieņu; un ap viņu pulcējās vīri, kuri uzņēmušies dalīties viņa ceļojumu briesmās un kuriem lemts iegūt savu daļu no viņa atklājumu slavas. Viņam pa labi roki sēdēja misters Tresijs Tapmens, pārāk jūtīgais Tapmens, kas mīlestības lietās - visinteresantākajā un piedodamākajā no cilvēka vājībām - brieduma gadu gudrībai un pieredzei pievienoja zēna jūsmu un dedzību. Laiks un labs uzturs bija licis izplūst kādreiz romantiskajam stāvam; melnā zīda veste bija nemitīgi pletusies platumā; collu pēc collas zelta pulksteņa ķēde, kas atradās zem tās, bija pazudusi no Tapmena redzes loka, un prāvais zods bija pamazām pārvēlies pār balto kaklasaiti, bet Tapmena dvēsele nepazina pārmaiņu - tās valdošā kaislība vēl arvien bija skaistā dzimuma apbrīnošana. Pa kreisi savam lielajam vadonim sēdēja poētiskais Snodgrass un aiz tā sportiskais Vinkls, pirmais poētiski ietinies noslēpumaini zilā mētelī ar suņādas apkakli, bet otrais ar savu personu pagodināja jaunus, zaļus mednieka svārkus, rūtainu kaklautu un cieši piegulošas drapa bikses.

Mistera Pikvika runa šajā gadījumā līdz ar tai sekojošām debatēm ir ierakstīta kluba protokolos. Gan runa, gan debates stipri atgādina citu slavenu biedrību diskusijas, un, tā kā vienmēr ir interesanti salīdzināt izcilu cilvēku darbību, mēs ievietojam šo ierakstu arī šinīs lappusēs.

«Misters Pikviks atzīmēja (saka sekretārs), ka slava esot mīļa katra cilvēka sirdij. Poēta slava esot mīļa viņa drauga Snodgrasa sirdij; siržu iekarotāja slava līdzīgā kārtā esot mīļa viņa draugam Tapmenam; un viņa drauga Vinkla krūtīs valdot vēlēšanās iemantot slavu visos sporta veidos uz zemes, gaisā un ūdenī. Viņš (misters Pikviks) negribot noliegt, ka viņam piemītot cilvēciskas kaislības un cilvēciskas jūtas (piekrišanas saucieni), - iespējams, ka arī cilvēciskas vājības (skaļi saucieni: «Nē!»), - taču to gan viņš gribot: ja arī kādreiz no viņa krūtīm esot izlauzušies iedomības liesma, tad vēlēšanās pirmām kārtām darīt labu cilvēcei to vienmēr esot sekmīgi apslāpējusi. Cilvēku uzslava esot kā uguns liesma, kas apdraudot viņa namu; mīlestība uz cilvēci esot viņa uguns apdrošināšanas biedrība. (Vētraina piekrišana.) Viņš esot izjutis zināmu lepnumu - to viņš atklāti atzīstot, un lai viņa ienaidnieki to izmantojot, kā varot, - viņš esot izjutis zināmu lepnumu, kad pasniedzis pasaulei savu Kazragu teoriju, vai nu tā esot iemantojusi slavu, vai neesot. (Sauciens: «Ir iemantojusi!» - un skaļa piekrišana.) Viņš gribot pievienoties tā godājamā pikvikieša apgalvojumam, kura balsi viņš nupat dzirdējis, - tā esot iemantojusi slavu; bet, ja arī šī apcerējuma slavai būtu lemts aizsniegt mums pazīstamās pasaules vistālākās robežas, viņa lepnums kā šī darba autoram būtu tīrais nieks salīdzinājumā ar to lepnumu, ar kādu viņš lūkojoties ap sevi patlaban, sava mūža izcilākajā brīdī. (Piekrišanas saucieni.) Viņš esot neievērojams cilvēciņš. («Nav tiesa! Nav tiesa!») Tomēr viņš nevarot neizjust, ka tie viņu izvēlējuši ļoti pagodinošai un zināmā mērā bīstamai sūtībai. Ceļošana esot nedroša un kučieri vieglprātīgi. Lai tikai paskatoties tālāk un padomājot par to, kas notiekot visapkārt. Pasažieru karietes* uz visiem ceļiem apgāžoties, zirgi trakojot, laivas apsviežoties, un tvaika katli pārsprāgstot. (Piekrišanas saucieni, - kāda balss: «Nē.») Nē! (Piekrišanas saucieni.) Lai tas godājamais pikvikietis, kas tik skaļi saucis «nē», iznākot priekšā un noliedzot to, ja varot. (Piekrišana.) Kurš tas esot, kas saucis «nē»? (Aizrautīgi piekrišanas saucieni.) Vai tas esot kāds godkārīgs, bet vīlies cilvēks, - viņš negribot sacīt «sīkmanis» (skaļa piekrišana), - kas, apskauzdams uzslavu, ko saņēmuši - varbūt nepelnīti - viņa (mistera Pikvika) pētījumi, un, smagi pārdzīvodams nopēlumu paša nevarīgajiem mēģinājumiem sacensties, tagad šādā zemiskā un apmelojošā kārtā mēģinot…

*=======

Pasažieru karietes.- Dikensa laikos starppilsētu pasažieru karietēm bija četras iekšējās sēdvietas un, ja bagāžas nebija daudz, vēl desmit vai divpadsmit ārējās sēdvietas - uz plakanā jumta, viens pasažieris varēja sēdēt priekšā uz bukas līdzās kučierim un vēl viens - pakaļpusē, blakus konduktoram (pavadonim).

*=======

Misters Blotons (no Oldgeitas) pieteicās pie vārda. Vai godājamais pikvikietis par viņu runājot? (Saucieni: «Pie kārtības!», «Priekšsēdētāju!», «Jā!», «Nē!», «Turpināt!», «Izbeigt!» utt.)

Misters Pikviks neļāva troksnim sevi apklusināt. Viņš esot runājis par godājamo džentlmeni. (Liels uztraukums.)

Tad misters Blotons gribot tikai sacīt, ka viņš ar dziļu nicināšanu noraidot god. džentlmeņa nepatieso un rupjo apvainojumu. (Liela piekrišana.) God. džentlmenis esot lielībnieks. (Liels apjukums un skaļi saucieni: «Priekšsēdētāju!» un «Pie kārtības!».)

Pie vārda pieteicās misters O. Snodgrass. Viņš izsakot pārmetumu priekšsēdētājam. (Klausieties!) Viņš gribot zināt, vai šo apkaunojošo ķildu starp diviem šī kluba locekļiem tiešām atļaušot turpināt. (Klausieties! Klausieties!)

Priekšsēdētājs bija pilnīgi pārliecināts, ka god. pikvikietis atsaukšot izteicienu, ko nupat lietojis.

Misters Blotons, izteikdams visu iespējamo cieņu priekšsēdētājam, bija pilnīgi pārliecināts, ka to viņš nedarīšot.

Priekšsēdētājs teicās jūtam, ka viņa neatliekams pienākums esot pieprasīt no godājamā džentlmeņa paskaidrojumu, vai tas šo savu tikko pasprukušo izteicienu esot lietojis vispār pieņemtajā nozīmē.

\s

Misters Blotons nekavējoties atbildēja, ka ne, - viņš šo vārdu esot lietojis tā pikvikiskajā nozīmē. (Klausieties! Klausieties!) Viņam esot jāatzīst, ka personīgi viņš šo godājamo džentlmeni ļoti augstu cienot un vērtējot; par lielībnieku viņš to uzskatot tikai no pikvikieša redzes viedokļa. (Klausieties! Klausieties!)

Misters Pikviks jutās pilnīgi apmierināts par sava cienījamā drauga godīgo, atklāto un izsmeļošo paskaidrojumu. Viņš lūdzot tūdaļ ievērot, ka arī viņš savās piezīmēs esot gribējis izteikties tikai pikvikiešu stilā. (Piekrišana.)»

Šai vietā ieraksts beidzas, un mēs nešaubāmies, ka, sasniegušas šādu visaugstākā mērā apmierinošu un saprotamu rezultātu, beidzās arī debates. Mums nav oficiālu ziņojumu par faktiem, ko lasītājs atradis aprakstītus nākamajā nodaļā, bet tie ir rūpīgi sakopoti no vēstulēm un citiem autoritatīviem manuskriptiem, kas ir tik neapšaubāmi īsti, ka pilnīgi attaisno šo faktu sakarīgu atstāstījumu.

## II NODAĻA

Pirmās dienas ceļojums un pirmā vakara piedzīvojumi, kā arī to sekas

Saule, neiztrūkstošais palīgs visos darbos, bija tikko uzlēkusi un sākusi apgaismot tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada trīspadsmitā maija rītu, kad misters Semjuels Pikviks tikpat kā otra saule pamodās no miega, atgrūda savas istabas logu un paskatījās uz pasauli apakšā. Gosvelstrīta bija pie viņa kājām, Gosvelstrīta bija viņam pa labi roki, un, cik vien tālu acis sniedza, Gosvelstrīta aizstiepās pa kreisi; un Gosvelstrītas otrā puse bija pāri pretī.

«Tādi,» domāja misters Pikviks, «ir arī šaurie uzskati tiem filozofiem, kas, apmierinādamies ar viņu priekšā esošo lietu izpētīšanu, neredz patiesības, kas paslēptas aiz tām. Tikpat labi arī es varētu vienmēr skatīties uz Gosvelstrītu, pat nemēģinādams iekļūt nepazīstamos apvidos, kas tai visapkārt.»

Un, izprātojis šo skaisto domu, viņš sāka ievietot sevi drēbēs, bet savas drēbes - ceļa somā. Lieli vīri parasti daudz nerūpējas par savu ārieni; skūšanās, ģērbšanās un kafijas dzeršanas operācijas drīz bija izdarītas, un pēc stundas misters Pikviks ar ceļa somu rokā, tālskati mēteļa kabatā un piezīmju grāmatiņu, gatavu uzņemt katru atzīmēšanas cienīgu atklājumu, vestes kabatā bija ieradies kariešu stāvvietā pie Sentmartenslegrendas.

- Vedēju! - misters Pikviks teica.

- Klausos, ser! - atsaucās kāds dīvains, maisa drēbes svārkos un tādā pašā priekšautā ģērbies cilvēku sugas eksemplārs, kam kaklā bija pakārts misiņa žetons ar numuru, it kā viņš būtu ierakstīts kādas retu lietu kolekcijas katalogā. Tas bija ūdensvīrs*. - Klausos, ser. Pirmo vedēju!

*======

ūdensvīrs(angl. waterman) - pasažieru un pasta kariešu stacijās speciāls kalpotājs, kura pienākums bija dzirdīt zirgus un gādāt par kārtību, pasažieriem iekāpjot.

*======

Un, kad pirmo vedēju izdabūja no krodziņa, kur tas bija smēķējis savu pirmo pīpi, misters Pikviks un viņa ceļa soma tika iebāzti ekipāžā.

- Uz «Zelta Krustu»! - misters Pikviks teica.

- Tikai par vienu bobu*, Tommij! - kučieris saīdzis paziņoja savam draugam ūdensvīram, kad rati sāka kustēties.

*======

Bobs- šiliņš Londonas dialektā.

*======

- Draudziņ, cik vecs ir šis zirgs? - misters Pikviks apjautājās, berzēdams degunu ar samaksai nolemto šiliņu.

- Četrdesmit divi, - kučieris atrūca, greizi viņu uzlūkodams.

- Ko? - misters Pikviks izsaucās, satverdams savu piezīmju grāmatiņu.

Kučieris atkārtoja sacīto. Misters Pikviks ļoti cieši ieskatījās vīra sejā, bet tas nepakustināja ne vaibstu, tāpēc viņš šo faktu nekavējoties atzīmēja.

- Un cik ilgi jūs viņu bez atpūtas nodarbināt? - misters Pikviks taujāja, vēlēdamies iegūt plašāku informāciju.

- Divas trīs nedēļas, - vīrs atbildēja.

- Nedēļas! - pārsteigts sacīja misters Pikviks, un atkal parādījās piezīmju grāmatiņa.

- Viņš uzturas Pentonvilā*, kad ir mājās, - kučieris aukstasinīgi piezīmēja, - bet mēs viņu reti ņem mājās, tādēļ ka viņš ir pārāk nespēcīgs.

*======

Pentonvila -Londonas priekšpilsēta, uz kuru ved Gosvelstrīta, kurā dzīvoja misters Pikviks.

*======

- Pārāk nespēcīgs! - apmulsušais misters Pikviks atkārtoja.

- Viņš vienmēr apgāžas, kad viņu izņem no ilksīm, - kučieris turpināja, - bet, kad viņš ir ilksīs, mēs viņu pamatīgi iesprādzē un pamatīgi saņem grožos, tā ka viņš nekā nevar apgāzties; un mēs pielika pāri krietni lielu riteņu, tā ka, ja viņš vispār kustas, tie skrej viņam pakaļ, un tā viņam jāiet vien ir.

Misters Pikviks šo stāstu vārdu pa vārdam ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā, lai to paziņotu klubam kā vienreizēju piemēru, cik sīksta var būt zirga dzīvība grūtos apstākļos. Tikko ieraksts bija pabeigts, viņi sasniedza «Zelta Krustu». Kučieris nolēca no bukas, un misters Pikviks izkāpa. Misters Tapmens, misters Snodgrass un misters Vinkls, kas bija nepacietīgi gaidījuši sava slavenā vadoņa ierašanos, nāca viņu apsveikt.

- Te jums par braucienu, - misters Pikviks teica, pasniegdams kučierim šiliņu.

Liels bija mācītā vīra pārsteigums, kad šī neizprotamā persona nosvieda naudu uz bruģa un gleznainos izteicienos izlūdzās to prieku par šo maksu viņu (misteru Pikviku) piekaut.

- Jūs esat traks, - teica misters Snodgrass.

- Vai piedzēries, - teica misters Vinkls.

- Vai traks un piedzēries, - teica misters Tapmens.

- Panāk šurp! - teica vedējs, vicinādams dūres kā pulksteņa pendeļus. - Panāk šurp visi četri!

- Te būs joki! - kāds pusducis ormaņu sāka klaigāt. - Sāc, Sem! - un visi līksmi sanāca apkārt.

- Kas noticis, Sem? - jautāja kāds džentlmenis ar melniem kalikona uzročiem.

- Kas noticis! - vedējs atcirta. - Kamdēļ viņš gribēj zināt manu numuru?

- Es nemaz negribēju zināt jūsu numuru, - pārsteigtais misters Pikviks atsaucās.

- Kamdēļ ta jūs to pierakstīj? - vedējs vaicāja.

- Es to nepierakstīju, - misters Pikviks sašutis attrauca,

- Vai tam kāds var ticēt, - vedējs turpināja, vērsdamies pie pūļa, - vai tam kāds var ticēt? Brauc tāds špijons tavā vāģī un pieraksta ne tik tavu numuru, bet vēl katru vārdiņu, ko tu pasaki. (Misteram Pikvikam atausa gaisma - tā bija piezīmju grāmatiņa.)

- Vai tā viņš darīja? - kāds cits vedējs noprasīja.

- Jā, tā viņš darīj, - pirmais atbildēja, - un tad, sakaitinājs mani, tā ka es viņam klūp virsū, piesauc trīs lieceniekus, lai to var pierādīt. Bet es viņam sados, lai kauč sešus mēnešus par to dabonu. Panāk šurp!

Un vedējs trieca savu cepuri pie zemes, nenieka nebēdādams par savu privātīpašumu, un nosita misteram Pikvikam brilles no deguna, un turpināja uzbrukumu, dodams sitienu pa mistera Pikvika degunu un otru - pa mistera Pikvika krūtīm, un trešo - pa mistera Snodgrasa aci, un ceturto pārmaiņas pēc - pa mistera Tapmena vesti, un tad nodancoja uz ielas un atkal atpakaļ uz trotuāra, un beidzot izsita no mistera Vinkla miesām visu elpu, kas tur pašreiz atradās; un visu to viņš izdarīja kādās sešās sekundēs.

- Kur policists? - sauca misters Snodgrass.

- Paliec viņus zem sūkņa! - ieteica karsto pīrādziņu pārdevējs.

- Jūs to nožēlosit! - elsa misters Pikviks.

- Spiegi! - klaigāja pūlis.

- Panāk šurp! - kliedza vedējs, kas visu laiku bez apstājas vicināja dūres.

Pūlis visu laiku šo ainu bija vērojis pasīvi, bet, kad paklīda ziņa, ka pikvikieši esot spiegi, tas sāka ļoti dzīvi apspriest karsto pīrāgu pārdevēja priekšlikuma lietderību, un nevar pasacīt, kādus personas aizskārumus tas galu galā būtu izdarījis, ja traci negaidot neizbeigtu kāda jaunpienācēja iejaukšanās.

- Kas te par jokiem? - noprasīja kāds diezgan garš, tievs jauns cilvēks zaļos svārkos, pēkšņi iznākdams no pagalma.

- Spiegi! - pūlis atkal sāka klaigāt.

- Mēs neesam spiegi! - misters Pikviks atbrēca tādā balsī, kas varēja pārliecināt katru bezpartejisku klausītāju.

- Ak jūs neesat spiegi, ko? - jaunais cilvēks teica, uzrunādams misteru Pikviku un izveicīgi grūzdams elkoņus apkārtstāvošo sejās, lai izlauztu sev ceļu caur pūli.

Mācītais vīrs dažos steidzīgos vārdos izskaidroja lietas īsto stāvokli.

- Nu tad nāciet, - teica zaļsvārcis, sparīgi vilkdams misteru Pikviku sev līdz un visu ceļu runādams. - Še, numur 924, saņem par braucienu un taisās, ka pazūd, - cienījams džentlmenis - es viņu labi pazīstu - ko te blēņojas - šurp, ser - kur jūsu draugi? - tikai pārpratums, kā redzu - tas nekas - katram var gadīties - vislabākās ģimenēs - no tam nemirst - jums neveicas - iesēdināt tādu - krietni pārmācīt - tad zinās - sasodītie nelieši.

Un, ar neparastu runīgumu bērdams garu virkni līdzīgu aprauta teikumu, svešinieks devās uz pasažieru uzgaidāmo istabu, bet mistera Pikviks un viņa mācekļi tam sekoja cieši uz pēdām.

- Ei, viesmīli - svešinieks iesaucās, neganti zvanīdams. - Visiem glāzes - groku, karstu un stipru, un saldu, un labi daudz - acs cietusi, ser? Viesmīl, jēlu bifšteku džentlmenim uz acs - pret sasitumu, ser, nav nekā labāka par jēlu bifšteku; auksts laternas stabs ļoti labs, bet laternas stabs neērts - sasodīti neveikli pusstundu stāvēt uz ielas ar aci pie laternas staba - ko - ļoti labi - ha, ha!

Un svešinieks, elpu neatņemdams, vienā vilcienā izdzēra puspintes karsta groka un atlaidās krēslā tik omulīgi, it ka nebūtu noticis nekas neparasts.

Kamēr viņa trīs ceļa biedri cītīgi izteica pateicību jaunajam paziņam, misteram Pikvikam bija pietiekoši daudz laika novērot tā apģērbu un ārējo izskatu.

Viņš bija apmēram vidēja auguma, bet sava kalsnuma un garo kāju dēļ izskatījās daudz lielāks. Zaļie svārki bezdelīgastu laikā bijuši smalks apģērba gabals, bet, acīm redzot, tajos laikos tie bija greznojuši daudz īsāku vīru par šo svešinieku, jo notraipītās un apdilušās piedurknes tikko sniedzās līdz delnu locītavām. Svārki bija cieši sapogāti līdz pašam zodam, tāpēc uz muguras draudēja pārplīst; kaklu rotāja vecs kaklauts, bet no krekla apkakles nebija ne zīmes. Melnās, paīsās bikses šur un tur rādīja tos spīdīgos plankumus, kas liecina par ilgu kalpošanu, un ar lencītēm bija ļoti cieši uzspīlētas uz lāpītām un labotām kurpēm, it kā lai noslēptu netīrās, baltās zeķes, kas tomēr bija skaidri redzamas. Viņa vecā, izlocītā platmale nevarēja noslēpt garos, melnos matus, kas nevērīgās cirtās nokarājās abpus sejas; un starp cimdiem un svārku piedurknēm bija redzamas kailas roku locītavas. Seja bija kalsna un noliesējusi, bet visai viņa ārienei piemita kaut kāda bezrūpīgas nekaunības un pilnīgas pašpārliecinātības izteiksme.

Tāds bija cilvēks, uz kuru misters Pikviks cieši noskatījās caur savām brillēm (ko bija laimīgā kārtā atkal atradis) un kuram viņš, kad draugi bija paguruši, sāka ar izmeklētiem izteicieniem izsacīt vissiltāko pateicību par nesen parādīto palīdzību.

- Tas nav nekas, - svešinieks teica, tūliņ viņu pārtraukdams, - diezgan runāts - ne vārda vairāk; brašs zēns tas vedējs - pamatīgi rīkojas ar saviem pieciem; bet, ja es bijis tas jūsu draugs zaļajos svārkos - velns lai parauj - iedauzītu viņam galvu - skaidrs kā diena - viens kaķa brēciens - pīrādziņu vīram arī - bez jokiem.

Šo sakarīgo runu pārtrauca Ročestras* kučieris, kas ienāca un paziņoja, ka «Komodors» tūliņ došoties ceļā.

*======

Ročestra- senlaicīga pilsēta Temzas pietekas Medvejas labajā krastā.

Komodors- dienesta pakāpe angļu kara flotē - augstāka par 1. ranga kapteini un zemāka par kontradmirāli. Dikensa laikos tā bieži mēdza dēvēt pasažieru karietes atšķirībā no pasta karietēm.

*======

- «Komodors»! - svešinieks iesaucās, pielēkdams kājās. Mana kariete - par vietu samaksāts - ārpusē - samaksājiet jūs par groku - negribu mainīt piecnieku - sudrabnauda viltota - Bramedžemas pogas* - tas neder - nav noieta - vai ne? - Un viņš blēdīgi pakratīja galvu.

*======

Bramedžemas pogas- viltota sudrabnauda. (Bramedžema - pilsētas Birmingemas izkropļots nosaukums.) Dikensa laikos Birmingemai - metālapstrādašanas rūpniecības centram - bija slikta slava: tur gatavoja viltotas monētas.

*======

Tā nu sagadījās, ka arī misters Pikviks un viņa trīs biedri bija ieraudzījuši Ročestru par savu pirmo pieturas vietu, un, pavēstījuši savam jaunajam paziņam, ka ceļo uz to pašu pilsētu, viņi nolēma ieņemt sēdekļus karietes aizmugurē, kur visi varēja sēdēt kopā.

- Augšup! - svešinieks teica, palīdzēdams misteram Pikvikam tikt uz jumta tik strauji, ka šī džentlmeņa cieņa no tā diezgan stipri cieta.

- Bagāža, ser? - kučieris apjautājās.

- Kam - man? Šis papīra sainītis, tas ir viss, - pārējā bagāža iet pa ūdens ceļu - aiznaglotas kastes - lielas kā mājas - smagas, smagas, sasodīti smagas, - svešinieks attrauca, iespiezdams pēc iespējas dziļāk kabatā brūno papīra sainīti, kas radīja stipras aizdomas, ka tā saturs ir viens krekls un viens kabatas lakatiņš.

- Galvas, galvas - piesargiet galvas! - runīgais svešinieks iekliedzās, kad viņi pabrauca zem zemās arkas, kas tajās dienās kalpoja par pasta sētas vārtiem. - Briesmīga vieta - ļoti bīstami - šajās dienās - pieci bērni - māte - gara lēdija, ēda sendvičus - aizmirsa arku - kraks - bērni paskatās apkārt - mātei galva nost - sendvičs rokā - nav mutes, kur iebāzt - ģimenes galvai galva nost - šausmīgi, šausmīgi! Skatāties uz Vaitholu*, ser? - jauka vieta - mazs lodziņš - tur ar kādam nocēla galvu, vai ne, ser? - tas arī pietiekoši neuzmanījās - vai ne, ser, ko?

*======

Vaithola- iela, kas sākas Čeringkrosā - Londonas centrālā rajona Sitijas galvenajā laukumā. Džingls domā karali Čarlzu I, ko veda uz ešafotu no Vaitholas pils loga, kura atradās šinī ielā. XVII gadsimtā šī pils nodega, un atjaunota tā ir tikai daļēji.

*======

- Es domāju par to, - misters Pikviks ieteicās, - cik dīvaini grozīgi ir cilvēku likteņi.

- Ā! Es saprotu - šodien pa pils durvīm iekšā, rīt pa logu ārā. Filozofs, ser?

- Cilvēku raksturu novērotājs, ser, - misters Pikviks atsacīja.

- Ā, es tāpat. Kā lielākā daļa cilvēku, kam maz darba un vēl mazāk ienākumu. Dzejnieks, ser?

- Manam draugam misteram Snodgrasam ir stipras poētiskas tieksmes, - misters Pikviks atbildēja.

- Man arī, - svešinieks teica. - Episka poēma - desmittūkstoš rindas - Jūlija revolūcija - sacerēta notikuma vieta - Marss dienā, Apolons naktī - dārd lauka lielgabals, un skan lira.

- Vai jūs bijāt šī slavenā notikuma aculiecinieks, ser? - misters Snodgrass apvaicājās.

- Aculiecinieks! Domāju gan.[1]

========

Ievērojams piemērs mistera Džingla gaišredzībai, jo šis dialogs notika 1827. gadā, bet revolūcija - 1830. gadā. Autora piezīme.)

========

- Izšāvu musketi - prātā iešāvās ideja - ieskrēju vīnūzī - uzrakstīju - atkal atpakaļ - bliukš, blaukš - jauna ideja - atkal krodziņā - tinti un spalvu - atkal atpakaļ - cērt un dur - slavens laiks, ser. Sportists, ser? - Viņš negaidot pievērsās misteram Vinklam.

- Mazliet, ser, - šis džentlmenis atbildēja.

- Lieliska nodarbošanās, ser - lieliska nodarbošanās. Suņi, ser?

- Patlaban gan ne, - misters Vinkls teica.

- Ā! Jums vajag turēt suņus - lieliski dzīvnieki - gudri radījumi - kādreiz man pašam bija suns - pointers - pārsteidzošs instinkts - kādu dienu medībās - iegāju iežogojumā - uzsvilpu - suns apstājās - atkal uzsvilpu - Ponto! - nenāk, stāv kā miets - saucu viņu - Ponto, Ponto! - nekustas - suns stāv kā pienaglots - skatās uz kādu uzrakstu - paskatījos un redzēju: «Medību uzraugam pavēlēts nošaut visus suņus, kas iegājuši šai iežogojumā» - negāja garām - brīnišķīgs suns - vērtīgs suns - ļoti.

- Tas ir vienreizējs gadījums, - misters Pikviks sacīja. - Vai jūs atļausit man to pierakstīt?[1]

==============

Kaut gan mistera Pikvika piezīmju grāmatiņā atrodam šo gadījumu atzīmētu kā «vienreizēju», mēs tomēr nespējam atturēties, pazemīgi neaizrādījuši, ka esam citās domās nekā šī zinātņu autoritāte. Svešinieka stāstītā anekdote nav ne tuvu tik brīnišķīga kā daža laba līdzīga no mistera Džeses grāmatas «Izkaisītās vārpas». Ponto sarūk gluži niecīgs to suņu priekšā, kuru piedzīvojumi tur attēloti. (Autora piezīme.)

==============

- Protams, ser, protams, - vēl kaut simt nostāstu par šo dzīvnieku. - Skaista meitene, ser. - (Misteram Tresijam Tapmenam, kas bija veltījis dažus antipikvikiskus skatienus kādai jaunai lēdijai ceļmalā.)

- Ļoti, - misters Tapmens atzina.

- Angļu meitenes nav tik skaistas kā spānietes - cēlas sievietes - mati kā piķis - melnas acis - piemīlīgas formas - jaukas sievietes - skaistas.

- Jūs esat bijis Spānijā, ser? - misters Tapmens jautāja.

- Dzīvoju tur - veselu mūžību.

- Daudz uzvaru, ser? - misters Tapmens apvaicājās.

- Uzvaru? Tūkstošiem. Dons Bolaro Ficgigs - grands - vienīgā meita - donna Kristīna - brīnišķīga sieviete - mīlēja mani līdz ārprātam - greizsirdīgs tēvs - cēlsirdīga meita - patīkams anglis - donna Kristīna izmisumā - zilskābe - manā ceļa somā kuņģa pumpis - izdarīja operāciju - vecais Bolaro aizgrābts - piekrīt, ka savienojamies - sadotas rokas un asaru plūdi - romantisks notikums - ļoti.

- Vai šī lēdija tagad ir Anglijā, ser? - taujāja misters Tapmens, uz kuru meitenes pievilcīgo īpašību apraksts bija atstājis spēcīgu iespaidu.

- Mirusi, ser, - mirusi, - svešinieks atteica, pielikdams pie labās acs kāda ļoti veca batista kabatas lakatiņa niecīgās atliekas. - Pēc kuņģa skalošanas vairs neatlaba - vājš organisms - krita par upuri.

- Un viņas tēvs? - poētiskais Snodgrass jautāja.

- Bēdas un sirdēsti, - svešinieks atbildēja. - Pēkšņi pazuda - valodas visā pilsētā - meklēja visur - bez panākumiem - pēkšņi apstājās darboties fontāns uz galvenā laukuma - pagāja nedēļas - vēl arvien nestrādā - pieņēma strādniekus, kas iztīra - izsūknēja ūdeni - atrada sievastēvu ar galvu uz leju iesprūdušu galvenajā caurulē, ar pilnīgu grēku nožēlas rakstu labās kājas zābakā - izvilka viņu, un fontāns saka darboties tikpat labi kā agrāk.

- Vai jūs atļausit man pierakstīt šo romantisko notikumu, ser? - misters Snodgrass ieteicās dziļi saviļņots.

- Protams, ser, protams, - vēl piecdesmit tādu pašu, ja gribat dzirdēt - neparasta mana dzīve - diezgan interesanta biogrāfija - nav nekā ārkārtīga, bet tomēr neparasta.

Tādā pašā garā, zirgu apmaiņas laikā iedzerdams pa glāzei alus iesprausta teikuma vietā, svešinieks turpināja, kamēr viņi sasniedza Ročestras tiltu, un tai laikā mistera Pikvika un mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņas bija pilnīgi pierakstītas ar izmeklētām vietām no viņa piedzīvojumiem.

- Majestātiskas drupas! - misters Ogastess Snodgrass izsaucās ar visu viņam raksturīgo poētisko dedzību, kad viņi ieraudzīja skaisto, veco pili.

- Kāds darba lauks vēsturniekam! - bija vārdi, kas nāca no mistera Pikvika mutes, kad viņš pielika tālskati pie acs.

- Ā! skaista vieta, - svešinieks attrauca, - slavena celtne - draudīgas sienas - brūkošas arkas - tumši nostūri - drūpošas kāpnes. - Arī vecā katedrāle - pazemes smaka - svētceļnieku kājas nodeldējušas vecos kāpienus - mazas sakšu durvis* - biktskrēsli, kas līdzīgi teātru kasieru būdām - dīvaini cilvēki šie mūki. Pāvesti un lordi mantziņi, un visāda veida večuki ar resnām, sarkanām sejām un ielauztiem deguniem, tie katru dienu taisīja tračus - ādas kamzoļi - šautenes ar degli - sarkofags - jauka vieta - vecas leģendas - dīvaini nostāsti, lieliski.

*======

Sakšu durvis- durvis tā sauktajā sakšu stilā, kāds bija raksturīgi Anglijas arhitektūrai līdz XI gadsimtam, kad Angliju iekaroja normāņi.

*======

Un svešinieks turpināja monologu, kamēr viņi sasniedza «Buļļa viesnīcu» Haistrītā, kur kariete apstājās.

- Vai jūs apmetīsieties šeit, ser? - misters Nataniēls Vinkls jautāja.

- šeit - es ne - bet jums ieteicu - laba vieta - jaukas gultas. Blakus mājā Raita viesnīca, - dārga - ļoti dārga - puskronas rēķina, ja paskatāties vien uz apkalpotāju - ja ēdat pusdienas pie drauga, liek maksāt vēl vairāk nekā tad, kad jūs ēdat viesnīcā - jocīgi zeļļi - ļoti.

Misters Vinkls pievērsās misteram Pikvikam un pačukstēja dažus vārdus, misters Pikviks pačukstēja misteram Snodgrasam, misters Snodgrass misteram Tapmenam, un visi piekrītoši pamāja. Misters Pikviks uzrunāja svešinieku.

- Jūs, ser, mums šorīt izdarījāt svarīgu pakalpojumu, - viņš teica, - vai jūs atļausit parādīt jums mazu pateicību un lūgt jūs piedalīties pusdienās?

- Ar lielāko prieku - neuzdrošinos dot priekšrakstus, bet cepta vista ar sēnēm - varena lieta! Cikos?

- Palūkosimies, - misters Pikviks atbildēja, izvilkdams pulksteni, - pašlaik ir gandrīz trīs. Sacīsim - piecos?

- Man tas ļoti, izdevīgi, - svešinieks atteica, - tieši piecos - līdz tam - kā redzat.

Un, pacēlis savu ielocīto cepuri dažas collas no galvas un bezrūpīgi uzlikdams to krietni šķībi uz vienas auss, svešinieks, kam no kabatas rēgojās papīra sainītis, žigli aizgāja pa sētu un iegriezās Haistrītā.

- Redzams, ka viņš ir ceļojis pa daudzām zemēm un rūpīgi novērojis cilvēkus un lietas, - misters Pikviks piezīmēja.

- Man gribētos redzēt viņa poēmu, - misters Snodgrass ieminējās.

- Es labprāt būtu gribējis redzēt to suni, - misters Vinkls piebilda.

Misters Tapmens neteica nekā, bet domāja par donnu Kristīnu, vēdera pumpi un fontānu, un viņa acis pildījās asarām.

Noīrējuši atsevišķu viesistabu, apskatījuši guļamistabas un pasūtījuši pusdienas, draugi izgāja apskatīt pilsētu un tuvāko apkārtni.

Rūpīgi pārlasījuši mistera Pikvika piezīmes par četrām pilsētām - Straudu, Ročestru, Četemu un Bromptonu, mēs neatrodam, ka viņa iespaidi būtiski atšķirtos no citu ceļotāju iespaidiem, kuri pārstaigājuši šo apvidu. Viņa apraksts tiek mazliet saīsināts.

«Liekas, ka šo pilsētu galvenie ražojumi,» misters Pikviks izsakās, «kā rādās, ir kareivji, jūrnieki, ebreji, krīts, garneles, virsnieki un kuģu būvētāji. No pārdošanai piedāvātām precēm dzīvākajās ielās visvairāk redz kuģu piederumus, sausiņus, ābolus, butes un austeres. Ielās vērojams dzīvesprieks un rosība, kam galvenais cēlonis ir militāro personu jautrais noskaņojums. Garam, ko iedvesmo cilvēkmīlestība, ir tiešām baudījums vērot šos brašos vīrus streipuļojam aiz dzīva gara un garīgu dzērienu pārpilnības, sevišķi, ja atceramies, ka viņiem seko un ar viņiem jokojas puikas, kam tas sagādā lētu un nevainīgu izpriecu. Nekas (piemetina misters Pikviks) nav pārāks par šo vīru labsirdību. Dienu pirms manas ierašanās vienu no viņiem visrupjākā kārtā apvainoja kādā krodziņā. Bufetes meitene bija kategoriski atteikusies izsniegt viņam vēl dzērienus; atbildot uz to, viņš (tikai pa jokam) izvilka savu bajoneti un ievainoja šo meiteni plecā. Un tomēr šis krietnais puisis otrā rītā pirmais ieradās šai iestādē un izteica savu gatavību atstāt šo lietu bez ievērības un aizmirst notikušo!

Tabakas patēriņš šajās pilsētās (misters Pikviks turpina), kā liekas, ir ļoti liels, un smarža, kas piepilda ielas, droši vien ir ārkārtīgi patīkama tiem, kas ļoti ciena smēķēšanu. Paviršs novērotājs varētu iebilst pret netīrību, kas ir šo pilsētu raksturīgākā pazīme, bet tiem, kas šai netīrībā saskata norādījumu uz dzīvu satiksmi un tirdzniecības uzplaukumu, tā ir tiešām patīkama.»

Tieši pulksten piecos ieradās svešinieks un drīz pēc tam pusdienas. No sava papīra sainīša viņš bija šķīries, bet viņa apģērbs palicis bez pārmaiņām, un pats viņš bija vēl runīgāks, ja tas vispār iespējams.

- Kas tas tāds? - viņš jautāja, kad apkalpotājs nocēla vāku vienai no bļodām.

- Butes, ser.

- Butes - ā! - lieliska zivs - tās visas nāk no Londonas - pasažieru kariešu īpašnieki rīko politiskas pusdienas - karietes ar butēm - dučiem grozu - veikli zēni. Glāzi vīna, ser?

- Labprāt, - misters Pikviks atteica, un svešinieks dzēra vīnu, saskandinājis vispirms ar viņu un tad ar misteru Snodgrasu, un tad ar misteru Tapmenu, un tad ar misteru Vinklu, un tad ar visiem kopā, gandrīz tikpat ātri, kā runāja.

- Apkalpotāj, uz kāpnēm velnišķīga nekārtība, - svešinieks teica. - Solus nes augšā - namdari nāk lejā - lampas, glāzes, arfas. Kas te notiks?

- Balle, ser - apkalpotājs paskaidroja.

- Asambleja, ko?

- Nē, ser, ne asambleja, ser. Balle labdarīgiem mērķiem, ser.

- Vai nezināt, ser, vai šajā pilsētā ir daudz skaistu sieviešu? - misters Tapmens ievaicājās ar lielu interesi.

- Lieliskas - brīnišķīgas. Kenta*, ser - katrs pazīst Kentu - āboli, ķirši, apiņi un sievietes. Glāzi vīna, ser?

*======

Kenta- grāfiste, kas ziemeļrietumos robežojas ar Midlseksu - grāfisti, kurā ietilpst Londona.

*======

- Ar lielāko prieku, - misters Tapmens atbildēja. Svešinieks ielēja un izdzēra.

- Man ļoti gribētos tur būt, - misters Tapmens ieminējās, atjaunodams sarunu par balli, - ļoti gribētos.

- Biļetes dabūjamas bufetē, ser, - apkalpotājs teica, - par pusgineju, ser.

Misters Tapmens atkal izteica nopietnu vēlēšanos piedalīties šajās svinībās, bet, nerazdams atbildes ne mistera Snodgrasa apmiglotajās acīs, ne mistera Pikvika izklaidīgajā skatienā, viņš ar lielu dedzību ķērās pie portvīna un deserta, kas nupat bija uzlikts galdā. Apkalpotājs aizgāja, atstādams draugus baudīt pāris omulīgu stundu, kas seko pusdienām.

- Lūdzu, piedodiet, ser, - svešinieks ieteicās, - pudele stāv - laidiet apkārt - pa saulei - lai tek - līdz dibenam.

Un viņš izdzēra savu glāzi, ko pirms pāris minūtēm bija pielējis, un pielēja atkal ar tāda cilvēka žestu, kurš pie tā pieradis.

Vīnu izdzēra un pasūtīja jaunu krājumu. Viesis runāja, pikvikieši klausījās. Misters Tapmens ar katru brīdi vairāk jutās noskaņots par labu ballei. Mistera Pikvika sejā kvēloja visu aptveroša cilvēkmīlestība, bet misters Vinkls un misters Snodgrass bija cieši iemiguši.

- Tie tur augšā sāk, - svešinieks teica, - paklausieties - noskaņo vijoles - tagad arfu - iet vaļā.

Dažādās skaņas, kas atrada ceļu lejup, vēstīja pirmās kadriļas sākumu.

- Kā man gribētos tur būt! - atkal ieteicās misters Tapmens.

- Man tāpat, - svešinieks atsaucās, - sasodītā bagāža - liellaivas kustas lēni - nav ko uzvilkt - nepatīkami, vai ne?

Viens no pikvikiešu teorijas pamatprincipiem bija vēlēt visiem labu, un neviens nesekoja šim cēlajam principam dedzīgāk kā misters Tresijs Tapmens. Savienības protokolos atzīmēts gandrīz neticams skaits gadījumu, kad šis lieliskais cilvēks sūtījis labdarības objektus mājās pie citiem kluba biedriem pēc apvalkātām drēbēm vai palīdzības naudā.

- Es būtu ļoti priecīgs, ja varētu jums šim nolūkam aizdot uzvalku, - misters Tresijs Tapmens ieminējās, - bet jūs esat diezgan tievs, un es esmu…

- Diezgan resns - kā Bakhs vīra gados - norāvis lapas - nokāpis no mucas un uzvilcis kašmiru, ko? - kas nav caur krānu laists, bet ar velšanu iztaisīts skaists - ha, ha! Padodiet pudeli!

Vai nu misters Tapmens bija mazliet sašutis par pavēlošo toni, kādā viņu uzaicināja pasniegt vīnu, kas svešiniekam tik ātri tecēja iekšā, vai arī viņš ļoti taisnīgi jutās apvainots par to, ka iespaidīgu Pikvika kluba biedru necienīgā kārtā salīdzina ar Bakhu, kas nokāpis no mucas, - ir jautājums, kas vēl nav pilnīgi noskaidrots. Viņš pasniedza pudeli, divreiz nokāsējās un dažas sekundes stingri skatījās uz svešinieku, bet, tā kā šis indivīds viņa pētošo skatienu, kā likās, nemaz neievēroja, viņš pamazām nomierinājās un atgriezās pie valodas par balli.

- Es gribēju sacīt, ser, - viņš teica, - ka manas drēbes jums būtu par lielām, bet kāds mana drauga Vinkla uzvalks jums varbūt derētu labāk.

Svešinieks nomēroja misteru Vinklu ar acīm, un tās apmierināti iemirdzējās, kad viņš sacīja:

- Pašā laikā.

Misters Tapmens palūkojās apkārt. Vīns, parādījis savu iemidzinošo spēku pie mistera Snodgrasa un mistera Vinkla, bija pārņēmis arī mistera Pikvika prātus. Šis džentlmenis bija pakāpeniski izgājis cauri tām dažādajām stadijām, kas ievada letarģiju, ko rada pusdienas un pusdienu turpinājums. Viņš bija pārdzīvojis parastās pārejas no jautrības kalngaliem līdz bēdu dziļumiem, no bēdu dziļumiem līdz jautrības kalngaliem. Kā gāzes spuldze uz ielas, kad tās caurulē pūš vējš, viņš uz mirkli bija mirdzējis pārdabiskā spožumā, tad sarāvies tikko ieraugāms, pēc īsa starpbrīža atkal uzliesmojis, lai uz mirkli dotu gaismu, tad plivinājies kā nedroša, šaudīga gaismiņa, līdz pēdīgi izdzisis pavisam. Viņa galva bija noslīgusi uz krūtīm, un nemitīga krākšana un norīstīšanās pa starpām bija vienīgie dzirdamie norādījumi par lielā vīra klātbūtni.

Misteram Tapmenam bija liels kārdinājums ierasties ballē un gūt pirmos iespaidus par Kentas lēdiju skaistumu. Tikpat liels kārdinājums bija ņemt sev līdzi svešinieku. Viņam bija pilnīgi nepazīstama šī pilsētiņa un tās iedzīvotāji, bet svešiniekam, kā likās, bija tik plašas zināšanas par abiem, it kā viņš te būtu dzīvojis no pašas bērnības. Misters Vinkls bija aizmidzis, un misteram Tapmenam tādās lietās bija pietiekoši daudz piedzīvojumu, lai zinātu, ka pamodies tas paklausīs dabas likumam un tūliņ gāzīsies gultā. Misters Tapmens svārstījās.

- Pielejiet glāzi un padodiet pudeli! - nenogurdināmais svešinieks skubināja.

Misters Tapmens darīja, kā teikts, un pēdējā glāze pamudināja viņu galīgi izšķirties.

- Vinkla guļamistabā var ieiet no manējās, - misters Tapmens teica. - Ja es viņu tagad pamodinātu, es viņam nevarētu ieskaidrot, ko man vajag, bet es zinu, ka viņam ceļa somā ir viens uzvalks, un, un jūs ar to aizietu uz balli un pēc mūsu atgriešanās atkal novilktu, es to varētu atlikt atpakaļ, viņu pašu ar šo lietu nemaz neapgrūtinot.

- Vareni, - svešinieks attrauca, - lielisks plāns - sasodīti neērta situācija - kastēs četrpadsmit uzvalku, un jāvelk mugurā cita uzvalks - tā ir ļoti laba doma - ļoti.

- Mums jāiegādājas biļetes, - misters Tapmens aizrādīja.

- Nav vērts skaldīt gineju, - svešinieks teica, - izmetīsim, kam jāmaksā par abiem - es saucu, jūs metat - nu tad - sieviete - sieviete - burvīgā sieviete.

Un sovrins nokrita ar pūķi * (pieklājīgi sauktu par sievieti) virspusē.

*======

Pūķis.- Sovrina vienā pusē attēlots pūķis, ko svētais Juris nogāzis gar zemi.

Sovrins - Anglijas zelta monēta vienas mārciņas sterliņu, t. i., 20 šiliņu jeb 240 pensu vērtībā.) Spēlē «ērglis vai raksts» šī monētas puse tiek dēvēta arī par «sievieti». Šās žargona iesaukas izcelsme nav zināma, tāpēc Dikenss izsakās, it kā Džingls pūķi tā nosaucis «aiz pieklājības».

*======

Misters Tapmens piezvanīja, nopirka biļetes un pieprasīja sveces. Vēl pēc ceturtdaļstundas svešinieks bija pilnīgi uzposies mistera Nataniēla Vinkla uzvalkā.

- Tas ir jauns uzvalks, - misters Tapmens aizrādīja, kad svešinieks ļoti apmierināts aplūkoja sevi sienas spogulī. - Pirmais uzvalks ar mūsu kluba pogu, - un viņš vērsa sava biedra uzmanību uz lielu, apzeltītu pogu, kam vidū bija mistera Pikvika attēls un abās pusēs burti «P. K.».

- «P. K.», - svešinieks noteica, - dīvains izrotājums - vecā puikas bilde un «P. K.» - ko nozīmē «P. K.» - pārākais kostīms, ko?

Misters Tapmens ar augošu sašutumu ļoti nopietni izskaidroja mistisko devīzi.

- Viducī diezgan īss, vai ne? - svešinieks prātoja, griezdamies pats ap sevi, lai paskatītos spogulī uz muguras pogām, kas atradās pusceļā uz pleciem. - Kā pastnieka svārki - tiem gan ir jocīgi svārki - šūti pēc līguma - bez mēra - tā kunga ceļi ir neizdibināmi - visi īsie vīri dabū garus svārkus, visi garie - īsus.

Tādā garā turpinādams, mistera Tapmena jaunais paziņa sakārtoja savu uzvalku jeb, pareizāk sakot, mistera Vinkla uzvalku un mistera Tapmena pavadībā uzkāpa pa kāpnēm, kas veda uz balles telpām.

- Jūsu vārdi, ser? - teica vīrs pie durvīm.

Misters Tresijs Tapmens panāca uz priekšu, lai paziņotu savus titulus, kad svešinieks viņu apturēja:

- Nekādus vārdus. - Un tad pačukstēja misteram Tapmenam: - Vārdus nav nozīmes minēt - nav, pazīstami - savā ziņā ļoti labi vārdi, bet nav izcili - lieliski vārdi mazām viesībām, bet lielā sarīkojumā tiem nebūs iespaida - incog., tas ir īstais - džentlmeņi no Londonas - ievērojami ārzemnieki - vienalga, kas.

Durvis atvērās, un misters Tresijs Taprhens un svešinieks iegāja balles zālē.

Tā bija gara telpa ar sarkani apklātiem soliem un vaska svecēm stikla kandelabros. Muzikanti bija droši ieslēgti uz paaugstinājuma stāvošā būrī, un divi vai trīs dejotāju komplekti sistemātiski ņēma cauri kadriļas. Blakus istabā atradās divi kāršu galdi, un divi pāri vecu lēdiju līdz ar atbilstošu skaitu resnu džentlmeņu tur spēlēja vistu.

Pēdējā tūre beidzās, dejotāji sāka pastaigāties pa zāli, un misters Tapmens ar savu biedru nostājās kaktā, lai aplūkotu viesus.

- Apburošas sievietes, - misters Tapmens jūsmoja.

- Pagaidiet brītiņu, - svešinieks sacīja, - šis vēl nav nekas - augstmaņi vēl nav sanākuši - jocīga pilsētiņa. Augstākie doku darbinieki nepazīst zemākos doku darbiniekus. Zemākie doku darbinieki nepazīst sīkos muižniekus - sīkie muižnieki nepazīst tirgotājus - valdības komisārs nepazīst nevienu.

- Kas ir tas jaunais zēns masku kostīmā, tas ar gaišiem matiem un iesarkanām acīm? - misters Tapmens gribēja zināt.

- Klusāk, lūdzu, - iesarkanas acis - masku kostīms - jauns zēns - kas par muļķībām - deviņdesmit septītā pulka karodznieks - godājamais Vilmots Snaips - ievērojama ģimene - Snaipi - ļoti.

- Sers Tomass Klabers, lēdija Klabere un mis Klaberes! - Stentora balsī nosauca vīrs pie durvīm.

Visa zāle saviļņojās, kad ienāca garš vīrs zilos svārkos ar spožām pogām, liela lēdija zilā atlasā un divas jaunas tāda paša izmēra lēdijas pēc modes darinātos tādas pašas krāsas tērpos.

- Valdības komisārs - doku priekšnieks - liels vīrs - ļoti ievērojams cilvēks, - svešinieks čukstēja misteram Tapmenam ausī, kamēr labdarības komiteja aizvadīja seru Tomasu Klaberu ar ģimeni uz zāles otru galu.

Godājamais Vilmots Snaips un citi ievērojami džentlmeņi sapulcējās apliecināt savu padevību mis Klaiberēm, bet sers Tomass Klabers stāvēja taisns kā miets un pār savu melno kaklautu majestātiski noskatījās uz sarīkojuma viesiem.

- Misters Smitijs, misis Smitija un mis Smitijas! - tā skanēja nākošais pieteikums.

- Kas ir misters Smitijs? - misters Tapmens jautāja.

- Kāds tur no dokiem, - svešinieks atbildēja.

Misters Smitijs goddevīgi paklanījās seram Tomasam Klaberam. un sers Tomass Klabers atbildēja sveicienam labvēlīgā pārākuma apziņā. Lēdija Klabere ar lorneti kā ar teleskopu aplūkoja misis Smitiju un ģimeni, un misis Smitija savukārt noskatījās uz misis Kautkāducitu, kuras vīrs vispār nestrādāja dokos.

- Pulkvedis Balders, misis Baldere un mis Baldere, - tie bija nākošie, kas ieradās.

- Garnizona priekšnieks, - svešinieks ziņoja, atbildēdams mistera Tapmena jautājošajam skatienam.

Mis Klaberes silti apsveica mis Balderi. Misis Balderes un lēdijas Klaberes savstarpējā apsveicināšanās bija ļoti draudzīga. Pulkvedis Balders un sers Tomass Klabers piedāvāja viens otram savas tabakas dozes un izskatījās ļoti līdzīgi diviem Aleksandriem Selkirkiem* - valdniekiem pār visu, ko acis skata.

*======

Aleksandrs Selkirks- angļu matrozis, skots, kas mitinājies vientulībā uz neapdzīvotās Huana Fernandeca saliņas Klusajā okeānā. Uz šās saliņas, kas atradās četrsimt kilometru no Čīles, viņu, par kādu pārkāpumu sodīdams, izsēdinājis kuģa «Piecas ostas» kapteinis, un viņš tur nodzīvojis no 1704. līdz 1709. gadam, Kad viņu no turienes aizveda kāds garām braucošs kuģis. Šā kuģa kapteiņa Vuda Rodžersa kuģa žurnāls publicēts 1712. gadā; tas noderēja par sižeta avotu Defo romānam «Robinsons Krūzo», kā arī franču beletrista H. Sentina romānam «Viens!» (1857. g.).

*======

Kamēr pilsētiņas aristokrātija - Balderi, Klaberi un Snaipi - tādā kārtā uzturēja savu cieņu zāles labākajā galā, pārējās sabiedrības kārtas atdarināja viņu piemēru citās vietās. Mazāk aristokrātiskie deviņdesmit septītā pulka virsnieki veltīja savu uzmanību mazāk iespaidīgo doku ierēdņu ģimenēm. Advokātu sievas un vīna tirgotāja sieva vadīja trešo kastu (aldara sieva apmeklēja Balderus), un pasta kantora turētāja misis Tomlinsone, likās, bija ar vispārēju piekrišanu izvēlēta tirgoņu kārtas vadone.

Viens no vispopulārākajiem personāžiem savās aprindās bija kāds mazs, resns vīrs, kura stāvie melnie mati apņēma plašu, kailu laukumu galvvidū, - doktors Slemmers, deviņdesmit septītā pulka ārsts. Doktors iešņauca tabaku ar visiem, tērzēja ar visiem, smējās, dejoja, jokojās, spēlēja vistu, darīja visu ko un bija visur. Šīm nodarbībām, lai cik daudzas un dažādas tās bija, mazais doktors pievienoja vēl vienu, svarīgāku par visām citām, - viņš bija nenogurdināms, izrādot neatslābstošu un kvēlu uzmanību kādai mazai, vecai atraitnei, kuras greznais tērps un rotas lietu pārpilnība ieteica viņu kā ļoti vēlamu piedevu ierobežotiem ienākumiem.

Misters Tapmens un viņa biedrs kādu brīdi bija noskatījušies uz doktoru un atraitni, kad svešinieks pārtrauca klusumu:

- Kaudzēm naudas - pavecāka jaunkundze - plātīgs doktors - nav slikta ideja - labs joks.

Tādi bija saprotamie izteicieni, kas nāca no viņa lūpām. Misters Tapmens jautājoši paskatījās viņam sejā.

- Es dejošu ar atraitni, - svešinieks teica.

- Kas viņa ir? - misters Tapmens jautāja.

- Nezinu - savu mūžu neesmu redzējis - jāizgriež doktoram pogas - aiziet.

Un svešinieks šķērsoja zāli un, atspiedies pret kamīnu, sāka ar godbijīgu un melanholisku apbrīnu vērties mazās, vecās lēdijas tuklajā sejā. Misters Tapmens noskatījās mēmā izbrīnā. Svešinieks ātri guva panākumus; mazais doktors patlaban dejoja ar kādu citu lēdiju - atraitnei izkrita vēdeklis, svešinieks to pacēla un pasniedza - smaids - palocīšanās - reveranss - īsa saruna. Svešinieks droši devās pie ceremonijmeistara un atgriezās kopā ar to; maza iepazīšanās pantomīma, un svešinieks ar misis Badžeri ieņēma savas vietas kadriļā.

Lai cik liels bija mistera Tapmena pārsteigums par šo notikumu straujo gaitu, doktora pārsteigums bija daudzkārt lielāks. Svešinieks bija jauns, un atraitne jutās glaimota. Doktora lakstošanos atraitne vairs neievēroja, un doktora sašutums uz viņa nesamulsināmo sāncensi neatstāja nekādu iespaidu. Doktors Slemmers bija kā triekas ķerts. Lai viņu, doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā pulka, vienā acumirklī iznīcinātu vīrs, ko neviens agrāk nebija redzējis un ko pat tagad neviens nepazina! Doktors Slemmers - doktors Slemmers no deviņdesmit septītā pulka atstumts! Neiespējami! Tas nevarēja būt! Jā, tā tomēr bija. Kas tas! Iepazīstina ar savu draugu! Vai viņš varēja ticēt savām acīm! Viņš paskatījās atkal un ar sāpēm bija spiests atzīt, ka acis rāda patiesību; misis Badžere dejoja ar misteru Tresiju Tapmenu, tas bija neapšaubāms fakts. Atraitne viņa acu priekšā ar neparastu straujumu kustējās dejā, un misters Tapmens lēkāja tai apkārt ar vissvinīgāko sejas izteiksmi, dejodams tā (kā to mēdz darīt krietni daudz ļaužu), it kā kadriļa nebūtu nekāda smiekla lieta, bet smags pārbaudījums jūtām, tāds, kas prasa nelokāmu apņēmību.

Doktors klusi un pacietīgi panesa visu šo, kā arī to, kas sekoja pēc tam, - negusa* piedāvāšanu, glāžu apmainīšanu, steigšanos pēc cepumiem un koķetēšanu, bet dažas sekundes pēc tam, kad svešinieks bija pazudis, lai pavadītu misis Badžeri līdz viņas karietei, viņš žigli metās laukā no zāles, un līdz šim apvaldītais sašutums spiedās ārā ar dusmu sviedriem no visām viņa sejas porām.

*======

Neguss- dzēriens, kas sastāv no karsēta portvīna ar cukuru un citronu.

*======

Svešinieks patlaban atgriezās, un misters Tapmens bija viņam blakus. Svešais runāja klusā balsī un smējās. Mazais doktors slāpa pēc viņa asinīm. Viņš taču gavilēja! Viņš triumfēja!

- Ser! - doktors teica briesmīgā balsī, pasniegdams vizītkarti un atkāpdamies gaiteņa stūrī. - Mans vārds ir Slemmers, doktors Slemmers, ser, - deviņdesmit septītais pulks - Četemas kazarmas - mana vizītkarte, ser, mana vizītkarte.

Viņš būtu vēl ko sacījis, bet dusmas viņu slāpēja nost.

- Ā! - svešinieks vēsi atbildēja. - Slemmers - ļoti pateicos - pieklājīga uzmanība - pašlaik neesmu slims, Slemmer, - bet, kad būšu, pieklauvēšu pie jums.

- Jūs… jūs esat afērists, ser! - saniknotais doktors elsa. - Zaķapastala… gļēvulis… melis… un… un… vai nekas jūs nepiespiedīs dot man savu vizītkarti, ser?

- O, es saprotu, - svešinieks noteica it kā pie sevis, - neguss šeit pārāk stiprs - devīgs saimnieks - ļoti muļķīgi - ļoti - limonāde daudz labāka - karstas telpas - vecāks džentlmenis - rīt par to būs jācieš - briesmīgi - briesmīgi.

Un viņš pagājās pāris soļu.

- Jūs esat apmeties šai namā, ser, - sadusmotais mazais vīriņš sauca, - jūs tagad esat piedzēries, ser; rīt jūs no manis kaut ko dzirdēsit, ser. Es jūs uzmeklēšu, ser, es jūs uzmeklēšu.

- Meklēt jūs varat, tikai šaubos, vai atradīsit, - nesatricināmais svešinieks atbildēja.

Doktors Slemmers uzlūkoja viņu neizsakāmā niknumā un ar strauju vēzienu uzgrūda sev galvā cepuri. Tad svešinieks ar misteru Tapmenu uzkāpa guļamistabā, lai noliktu atpakaļ uzvalku, ko viņi bija aizņēmušies no neapziņā iegrimušā Vinkla.

Šis džentlmenis gulēja ciešā miegā. Apģērbu ātri novietoja atpakaļ. Svešinieks bija ārkārtīgi jautrs, un misters Tresijs Tapmens, pilnīgi apmulsināts no vīna, negusa, ugunīm un lēdijām, uzskatīja visu šo lietu par lielisku joku. Viņa jaunais draugs atvadījās; un misters Tresijs Tapmens, pārvarējis nelielas grūtības, sameklējot to naktscepures vietu, kas paredzēta galvas ievietošanai, un pēdīgi, apgāzdams sveci, ko nopūlējās apdzēst, ar sarežģītu kustību sēriju iekļuva gultā un drīz pēc tam iegrima ciešā miegā.

Otrā rītā pulkstenis tikko bija nositis septiņi, kad mistera Pikvika visu aptverošo garu no neapziņas, kādā to bija novedis miegs, uzmodināja skaļa klauvēšana pie viņa istabas durvīm.

- Kas tur ir? - misters Pikviks izsaucās, pieceldamies gultā sēdus.

- Zābaku tīrītājs, ser.

- Ko jūs vēlaties?

- Lūdzu, ser, vai jūs man nevarētu pateikt, kurš džentlmenis no jūsu kompānijas valkā koši zilu fraku ar zeltītu pogu, uz kuras rakstīts «P. K.»?

«Tā ir nodota iztīrīt,» misters Pikviks nodomāja, «un šis cilvēks aizmirsis, kam tā pieder…»

- Misters Vinkls, - viņš atsaucās, - trešā istaba pa labi.

- Paldies, ser, - teica zābaku tīrītājs un aizgāja.

- Kas tur ir? - misters Tapmens atsaucās, kad skaļa klaudzināšana pie viņa durvīm pamodināja viņu no miega.

- Vai varu runāt ar misteru Vinklu, ser? - zābaku tīrītājs ārpusē atbildēja.

- Vinkl, Vinkl! - misters Tapmens sauca uz blakus istabu.

- Hallo! - no segu apakšas atskanēja vāja balss.

- Pēc jums prasa… pie durvīm…

Un, ar pūlēm izteicis šos vārdus, misters Tresijs Tapmens pagriezās uz otriem sāniem un atkal cieši aizmiga.

- Prasa! - misters Vinkls teica, žigli izlēkdams no gultas un uzvilkdams dažus apģērba gabalus. - Prasa! Tik tālu no pilsētas… kas, pie velna, te mani var prasīt?

- Kāds džentlmenis ēdamistabā, ser, - atbildēja zābaku tīrītājs, kad misters Vinkls atvēra durvis un nostājās viņa priekšā. - Džentlmenis saka, ka viņš jūs neaizkavēšot ne brīdi, ser, bet gaidīt viņš arī nevarot.

- Ļoti savādi! - misters Vinkls nobrīnījās. - Es tūliņ būšu lejā. Viņš steigšus apmeta pledu, uzvilka rītsvārkus un nogāja lejā. Kāda veca sieviete un pāris apkalpotāju slaucīja ēdamistabu, un kāds virsnieks dienesta uniformā skatījās ārā pa logu. Kad misters Vinkls ienāca, viņš pagriezās un stīvi palocīja galvu. Licis apkalpotājam iziet un ļoti rūpīgi aizvēris durvis, viņš teica:

- Misters Vinkls, man šķiet?

- Mans vārds ir Vinkls, ser.

- Jūs nebūsit pārsteigts, ser, ja es jums paziņošu, ka esmu šorīt šeit ieradies sava drauga uzdevumā - mans draugs ir doktors Slemmers no deviņdesmit septītā pulka.

- Doktors Slemmers! - misters Vinkls sacīja.

- Doktors Slemmers. Viņš lūdza mani izteikt viņa domas, ka jūsu vakardienas uzvešanās bijusi tāda, kādu neviens džentlmenis nevarētu paciest un (viņš piemetināja) kādu neviens džentlmenis pret otru neatļautos.

Mistera Vinkla pārsteigums bija pārāk īsts un pārāk acīm redzams, lai doktora Slemmera draugs to nepamanītu, tāpēc viņš turpināja:

- Mans draugs doktors Slemmers lūdza mani piebilst: viņš esot stingri pārliecināts, ka jūs vakar bijis piedzēries un, iespējams, neapzināties, cik ļoti jūs esat viņu apvainojis. Viņš uzdeva man pasacīt, ka gadījumā, ja jūs ar to gribat aizbildināt savu uzvešanos, viņš apmierināsies ar rakstisku atvainošanos, kas jums jāuzraksta pēc mana diktāta.

- Rakstisku atvainošanos! - misters Vinkls atbildēja tik pārsteigts, cik vien iespējams.

- Protams, otra iespēja jums ir zināma, - apmeklētājs vēsi atbildēja.

- Vai ar šo paziņojumu jūs sūtīja pie manis, nosaucot manu vārdu? - jautāja misters Vinkls, ko šī neparastā saruna bija galīgi samulsinājusi.

- Es pats tur nebiju klāt, - apmeklētājs atbildēja, - un, tā kā jūs esot noteikti atteicies dot doktoram Slemmeram savu vizītkarti, šis džentlmenis mani lūdza sameklēt cilvēku, kas valkā ļoti neparastu uzvalku - gaiši zilu fraku ar zeltītu pogu, uz kuras redzams kāda cilvēka attēls un burti «P. K.».

Misters Vinkls no pārsteiguma burtiski sagrīļojās, kad dzirdēja tik sīku sava uzvalka aprakstu. Doktora Slemmera draugs turpināja:

- Pēc aptaujas, ko nupat izdarīju pie bufetes, es pārliecinājos, ka minētā uzvalka īpašnieks kopā ar trijiem džentlmeņiem šeit ieradies vakar pēc pusdienas. Es nekavējoties liku apvaicāties džentlmenim, ko aprakstīja kā grupas vadītāju, un viņš tūliņ norādīja uz jums.

Ja Ročestras pils galvenais tornis pēkšņi būtu nokāpis no saviem pamatiem un nostājies pie ēdamistabas loga, mistera Vinkla pārsteigums būtu bijis tīrais nieks salīdzinājumā ar to dziļo izbrīnu, kādā viņš noklausījās šos vārdus. Viņa pirmā doma bija, ka uzvalks ticis nozagts.

- Vai atļausit man jūs uz brīdi aizkavēt? - viņš teica.

- Protams, - nelūgtais viesis atbildēja.

Misters Vinkls steigšus uzskrēja augšā un trīcošām rokām atvēra somu. Uzvalks bija parastajā vietā, bet pēc rūpīgas apskates uzrādīja acīm redzamas pazīmes, ka iepriekšējā vakarā ticis valkāts.

- Tā tas ir, - misters Vinkls noteica, ļaudams uzvalkam izslīdēt no rokām. - Es pēc pusdienām iedzēru pārāk daudz vīna un ļoti neskaidri atceros, ka pēc tam pastaigājos pa ielām un smēķēju cigāru. Nav noliedzams, ka es biju ļoti piedzēries. Es būšu pārģērbies frakā, kaut kur gājis un kādu apvainojis, - par to man nav šaubu, un šis paziņojums nu ir tās briesmīgās sekas.

To izteicis, misters Vinkls gāja atpakaļ uz ēdamistabu ar drūmu un briesmīgu lēmumu pieņemt kareivīgā doktora Slemmera izaicinājumu un sagatavoties uz visļaunākajām sekām.

Pieņemt šādu lēmumu misteru Vinklu pamudināja dažādi apsvērumi; pirmais no tiem bija viņa reputācija klubā. Viņu vienmēr bija uzskatījuši par lielu autoritāti jautājumos, kas attiecās uz sportu un izveicību visos to izpausmes veidos. Ja viņš šai pirmajā pārbaudes gadījumā kāptos atpakaļ sava vadoņa acu priekšā, viņa vārds un stāvoklis būtu zaudēts uz visiem laikiem. Bez tam viņš atcerējās bieži dzirdējis no tādās lietās piedzīvojušiem cilvēkiem, ka pēc sekundantu klusas vienošanās pistolēs reti kad ielādējot lodes, un bez tam viņš domāja, ka, ja lūgs misteru Snodgrasu par savu sekundantu un izteiksmīgos vārdos attēlos briesmas, šis džentlmenis varbūt to paziņos misteram Pikvikam, kas, protams, nezaudējot laiku, paziņos vietējām varas iestādēm, nepieļaujot sava sekotāja nogalināšanu vai sakropļošanu.

Ar tādām domām viņš atgriezās ēdamistabā un paziņoja savu lēmumu pieņemt doktora izaicinājumu.

- Vai jūs man nenorādītu kādu savu draugu, ar ko norunāt sastapšanās laiku un vietu? - virsnieks noprasīja.

- Tas ir gluži lieki, - misters Vinkls atbildēja, - pasakiet to man, un par sekundantu es parūpēšos vēlāk.

- Teiksim… šovakar, saulei rietot? - virsnieks bezrūpīgi apjautājās.

- Ļoti labi, - misters Vinkls atteica, savā sirdī nodomādams, ka tas ir ļoti slikti.

- Vai jūs zināt Pita fortu?*

*======

Pita forts- kāds no Četemas pilsētiņas nocietinājumiem (Temzas pietekas Medvejas labajā krastā), kur vēlāk tika izbūvēta viena no Anglijas galvenajām militārajām bāzēm.

*======

- Jā, es to vakar redzēju!

- Ja jūs papūlētos iziet uz lauka blakus cietokšņa grāvim un, nonākot pie nocietinājumu stūra, iegrieztos taciņā pa kreisi un tad ietu taisni pa to, kamēr ieraugāt mani, es jūs aizvadītu līdz kādai vientuļai vietai, kur šo lietu var nokārtot bez bailēm no iejaukšanās.

«Bez bailēm no iejaukšanās!» misters Vinkls nodomāja.

- Tas, liekas, būtu viss, - virsnieks noteica.

- Es arī vairāk nekā nevaru iedomāties, - misters Vinkls atbildēja.

- Ar labu rītu.

- Ar labu rītu.

Un virsnieks aizgāja, svilpodams jautru melodiju.

Brokastis torīt pagāja smagā noskaņā. Misters Tapmens pēc pagājušās nakts neierastās izklaidēšanās nebija spējīgs piecelties. Misters Snodgrass, šķiet, pārdzīvoja poētisku dvēseles depresiju. Pat misters Pikviks izrādīja neparastu pieķeršanos klusēšanai un zelterim. Misters Vinkls nepacietīgi gaidīja izdevību. Drīz tāda radās. Misters Snodgrass lika priekšā apskatīt pili, un, tā kā misters Vinkls bija vienīgais no draugiem, kas vēlējās iet, viņi aizgāja kopā.

- Snodgras, - misters Vinkls ierunājās, kad viņi bija izgājuši uz ielas, - Snodgras, mans dārgais draugs, vai es varu paļauties uz jūsu klusuciešanu?

To teikdams, viņš no visas sirds un visā nopietnībā cerēja, ka nevar paļauties.

- Varat, - misters Snodgrass atbildēja. - Es zvēru…

- Nē, nē, - Vinkls pārtrauca, pārbiedēts no domām, ka viņa draugs neapzinādamies dos zvērestu neziņot par divkauju, - nezvēriet, nezvēriet, tas ir pilnīgi lieki!

Misters Snodgrass nolaida roku, ko runādams bija poētiski pacēlis pret debesīm, un sagatavojās uzmanīgi klausīties.

- Man vajadzīga jūsu palīdzība, mans dārgais draugs, kādā goda lietā, - misters Vinkls sacīja.

- Varat uz mani paļauties, - misters Snodgrass atbildēja, satverdams sava drauga roku.

- Ar kādu doktoru - doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā, - misters Vinkls teica, gribēdams lietu iztēlot tik nopietnu, cik vien iespējams, - duelis ar kādu virsnieku, kura sekundants ir kāds cits virsnieks, - šovakar, saulei rietot, kādā vientuļā laukā aiz Pita forta.

- Es jums pakalpošu, - misters Snodgrass apliecināja.

Viņš bija pārsteigts, bet nekādā ziņā ne iztrūcies. Tas ir savādi, cik aukstasinīgi šādos gadījumos var būt visi, izņemot pašus duelantus. Misters Vinkls to bija piemirsis. Viņš bija spriedis par sava drauga jūtām, pamatojoties uz savējām.

- Sekas var būt briesmīgas, - misters Vinkls teica.

- Es ceru, ka nebūs, - misters Snodgrass atsacīja.

- Doktors, man liekas, ir ļoti labs šāvējs, - misters Vinkls aizrādīja.

- Tāda ir lielākā daļa šo militārpersonu, - misters Snodgrass mierīgi piezīmēja. - Bet jūs taču arī tāds esat, vai ne?.

Misters Vinkls atbildēja apstiprinoši un, redzēdams, ka nav savu draugu pietiekoši satraucis, mainīja taktiku.

- Snodgrass - viņš teica aiz uztraukuma dreboša balsī, - ja es kritīšu, sainītī, ko nodošu jūsu rokās, atradīsit vēstuli manam… manam tēvam.

Arī šis uzbrukums neizdevās. Misters Snodgrass bija aizgrābts, bet nodot vēstuli apņēmās tik labprāt, it kā viņš būtu bijis divpensu pastnieks*.

*======

Divpensu pastnieks- pastnieks, kas Londonas Sitijā iznēsāja pilsētas vēstules, par kuru pienešanu Dikensa laikos vajadzēja maksāt divus pensus.

*======

- Ja es kritīšu, - misters Vinkls teica, - Vai arī ja doktors kritīs, jūs, mans draugs, tiesās kā līdzzinātāju. Vai es varu pieļaut, ka manu draugu izsūta - varbūt uz visu mūžu!

To izdzirdis, misters Snodgrass sāka mazliet svārstīties, bet viņa varoņgars bija neuzvarams.

- Draudzības labad, - viņš dedzīgi izsaucās, - es uzņemtos visas briesmas!

Kā misters Vinkls savās domās nolādēja biedra nesavtīgo draudzību, kamēr abi klusēdami dažas minūtes gāja viens otram blakus, katrs savās pārdomās iegrimuši! Laiks gāja uz priekšu, un misteru Vinklu sāka pārņemt izmisums.

- Snodgras, - viņš teica, piepeši apstādamies, - neļaujiet mani šai lietā traucēt - neziņojiet vietējām iestādēm, neaiciniet policistus, lai apcietinātu mani vai doktoru Slemmeru no deviņdesmit septītā pulka, kas pašlaik novietots Četemas kazarmās, lai tā aizkavētu divkauju! Es saku - nedariet to!

Misters Snodgrass silti satvēra sava drauga roku un aizgrābts atbildēja:

- Ne par ko pasaulē!

Misteram Vinklam pārskrēja drebuļi, kad viņam kļuva pilnīgi skaidrs, ka uz drauga bailēm nav ko cerēt un ka viņam nolemts kļūt par dzīvu mērķi.

Kad misteram Snodgrasam bija sīki izskaidroti visi lietas apstākļi un pie Ročestras ieroču tirgotāja noīrēts pāris divkauju pistoļu ar pietiekošu pulvera, ložu un kapsulu piedevu, abi draugi atgriezās savā viesnīcā; misters Vinkls - lai pārdomātu tuvojošos cīņu, un misters Snodgrass - lai sagatavotu kara ieročus tūlītējai lietošanai.

Bija drūms un nemīlīgs vakars, kad viņi atkal devās ceļā savā nepatīkamajā gaitā. Misters Vinkls bija ietinies lielā mētelī, lai netiktu ievērots, un misters Snodgrass nesa padusē iznīcības ieročus.

- Vai jums ir viss vajadzīgais? - misters Vinkls uztraucies apvaicājās.

- Viss, - misters Snodgrass atbildēja, - pietiekami daudz munīcijas gadījumam, ja šāvieni nesasniegtu mērķi. Kastītē ir ceturtdaļmārciņas pulvera, un kabatā man ir divas avīzes aizbāžņiem.

Tie bija tādi draudzības pierādījumi, par ko būtu jāpriecājas katram saprātīgam cilvēkam. Jādomā, ka mistera Vinkla pateicības jūtas bija pārāk spēcīgas, lai tās varētu izteikt vārdos, jo viņš neteica nekā, bet turpināja iet - diezgan lēnām.

- Mēs būsim tieši laikā, - misters Snodgrass ieteicās, kad viņi pārkāpa pirmā lauka žogu, - saule nupat riet.

Misters Vinkls paskatījās uz norietošās saules ripu un ar sāpēm domāja, ka, iespējams, pēc dažām minūtēm viņš pats «norietēs».

- Tur ir tas virsnieks! - misters Vinkls iesaucās pēc dažu minūšu gājiena.

- Kur? - misters Snodgrass vaicāja.

- Tur - tas džentlmenis zilajā mētelī.

Misters Snodgrass paskatījās virzienā, kurā norādīja viņa drauga pirksts, un ievēroja kādu stāvu, kas bija ģērbies, kā sacīts. Virsnieks ar vieglu rokas mājienu parādīja, ka ievērojis viņu klātbūtni, un, kad viņš sāka iet, abi draugi tam nelielā attālumā sekoja.

Vakars ar katru brīdi kļuva drūmāks, un pār tukšajiem laukiem gaudoja skumīgs vējš kā milzis, kas tālumā svilpj savu suni. Apkārtnes skumjā aina darīja drūmas mistera Vinkla izjūtas. Kad tie gāja garām cietokšņa grāvja stūrim, viņš sarāvās: tas izskatījās kā milzīgs kaps.

Virsnieks piepeši nogriezās no takas un, pārkāpis pār pāļu žogu un pēc tam izspraucies caur dzīvžogu, nonāca kādā atdalītā laukā. Tur gaidīja divi džentlmeņi: viens bija mazs, resns cilvēks ar melniem matiem, bet otrs - stalta persona svārkos ar uzšuvēm - pilnīgi mierīgi sēdēja saliekamā krēslā.

- Otrs duelants un ārsts, kā liekas, - misters Snodgrass noteica. - Iedzeriet lāsīti degvīna!

Misters Vinkls satvēra appīto pudeli, ko pasniedza viņa draugs, un ieņēma garu malku uzmundrinošā šķidruma.

- Mans draugs, ser, - misters Snodgrass, - misters Vinkls stādīja priekšā, kad virsnieks pienāca pie viņiem.

Doktora Slemmera draugs paklanījās un izvilka kastīti, līdzīgu tai, ko nesa misters Snodgrass.

- Vairāk mums nav ko runāt, ser, kā šķiet, - viņš auksti piezīmēja, atvērdams kastīti, - ja jau atvainoties noteikti esat atsacījušies.

- Nav gan, ser, - atteica misters Snodgrass, kas sāka justies diezgan neomulīgi.

- Vai jūs nepanāktu šurp? - virsnieks sacīja.

- Protams, - misters Snodgrass atbildēja.

Nomērīja attālumu un izdarīja nepieciešamos priekšdarbus.

- Šīs te noteikti ir labākas par jūsējām, - pretinieka sekundants teica, sniegdams pretī savas pistoles. - Jūs redzējāt, ka es tās pielādēju. Vai jums būtu kādi iebildumi izmantot tās?

- Protams, ne, - misters Snodgrass atbildēja.

Šis piedāvājums atbrīvoja viņu no lielām nepatikšanām, jo viņa zināšanas par pistoles pielādēšanu bija diezgan neskaidras un nenoteiktas.

- Man šķiet, ka varam nostādīt savus duelantus vietās, - virsnieks sacīja tik vienaldzīgi, it kā duelanti būtu šaha figūras un sekundanti - spēlētāji.

- Šķiet, ka varam, - atbildēja misters Snodgrass, kas būtu piekritis katram priekšlikumam, tādēļ ka tādās lietās nekā nesaprata.

Virsnieks devās pie doktora Slemmera, un misters Snodgrass pienāca pie mistera Vinkla.

- Viss gatavs, - viņš teica, pasniegdams pistoli. - Dodiet man savu mēteli!

- Mans dārgais draugs, vai sainītis pie jums? - nabaga Vinkls ieminējās.

- Viss kārtībā, - misters Snodgrass atteica. - Esiet drošs un šaujiet viņam plecā!

Misteram Vinklam likās, ka šis padoms ir ļoti līdzīgs tiem padomiem, ko ielu kautiņu skatītāji vienmēr dod mazākajam zēnam, proti: «Meties virsū un sadod viņam!» - brīnišķīgs padoms, ja tikai zinātu, kā to izpildīt. Tomēr viņš klusēdams novilka mēteli - šo mēteli nekad nevarēja novilkt ātri - un paņēma pistoli. Sekundanti atkāpās, džentlmenis ar saliekamo krēslu darīja to pašu, un cīnītāji tuvojās viens otram.

Misters Vinkls vienmēr izcēlās ar savu neparasto humanitāti. Domājams, ka viņa nevēlēšanās tīšu prātu ievainot sev līdzīgu radījumu bija iemesls, kādēļ viņš, nostājies liktenīgajā vietā, aizvēra acis, un apstāklis, ka acis bija aizvērtas, neļāva viņam ievērot doktora Slemmera visai neparasto un neizskaidrojamo izturēšanos. Šis džentlmenis satrūkās, cieši paskatījās, atkāpās, izberzēja acis, atkal paskatījās un beidzot iesaucās:

- Stāt, stāt!

- Ko tas nozīmē? - doktors Slemmers vaicāja, kad pieskrēja viņa draugs un misters Snodgrass. - Šis nav tas cilvēks.

- Nav tas cilvēks! - teica doktora Slemmera sekundants.

- Nav tas cilvēks! - teica misters Snodgrass.

- Nav tas cilvēks! - teica džentlmenis ar saliekamo krēslu rokā.

- Protams, nav, - mazais doktors attrauca. - Šī nav tā persona, kas mani vakar apvainoja.

- Ļoti savādi! - virsnieks iesaucās.

- Ļoti, - teica džentlmenis ar saliekamo krēslu. - Jautājums ir vienīgi tāds, vai šis džentlmenis, ja viņš reiz atrodas divkaujas vietā, nav tomēr formāli jāuzskata par indivīdu, kas vakar apvainojis mūsu draugu doktoru Slemmeru, neskatoties uz to, vai viņš tas tiešām ir vai nav.

Izsacījis šīs domas ar ļoti gudru un noslēpumainu sejas izteiksmi, vīrs ar saliekamo krēslu ieņēma krietnu šņaucienu un dziļdomīgi paskatījās apkārt, kā jau cilvēks, kam šādās lietās ir saprašana.

Misters Vinkls, dzirdēdams, ka viņa pretinieks sauc, lai pārtrauc naidīgo darbību, bija atvēris acis un arī ausis un, no tā, kas pēc tam tika sacīts, sapratis, ka šai lietā, bez šaubām, ir kāds pārpratums, tūliņ aptvēra, kā pieaugs viņa reputācija, ja viņš noslēps īsto iemeslu, kāpēc ielaidies divkaujā. Tāpēc viņš droši panāca uz priekšu un teica:

- Es neesmu tā persona. Es to zinu.

- Tādā gadījumā, - vīrs ar saliekamo krēslu uzbrēca, - tas ir apvainojums doktoram Slemmeram un pietiekošs iemesls, lai lietu nekavējoties turpinātu.

- Lūdzu, palieciet mierā, Pein, - doktora sekundants aizrādīja. - Kāpēc, ser, jūs man nepaziņojāt šo faktu šorīt?

- Skaidrs, skaidrs, - vīrs ar saliekamo krēslu sašutis atsaucās.

- Es jūs ļoti lūdzu, Pein, palieciet mierā, - otrs atcirta. - Vai drīkstu atkārtot savu jautājumu, ser?

- Tāpēc, ser, - atbildēja misters Vinkls, kam bija palicis laiks pārdomāt atbildi, - tāpēc, ser, ka jūs apgalvojāt, it kā kāda piedzērusies un nedžentlmeniska persona valkājusi svārkus, kurus man ir gods ne tikai nēsāt, bet kurus es pats esmu izdomājis, ser, un ieteicis kā uniformu Pikvika klubam Londonā. Es uzskatu par savu pienākumu aizstāvēt šīs uniformas godu un tāpēc, nekā nejautādams, pieņēmu jūsu izaicinājumu.

- Manu dārgo ser, - labsirdīgais, mazais doktors iesaucās, tuvodamies ar izstieptu roku, - es cienu jūsu bruņniecisko drosmi. Atļaujiet, ser, man sacīt, ka es dziļi apbrīnoju jūsu izturēšanos un ārkārtīgi nožēloju, ka ar šo sastapšanos esmu sagādājis jums liekas neērtības.

- Es lūdzu, ser, nepieminiet to, - misters Vinkls atteica.

- Es lepotos, ser, ja būtu ar jums pazīstams, - mazais doktors sacīja.

- Ļoti priecāšos ar jums iepazīties, ser, - misters Vinkls atbildēja.

Tad doktors un misters Vinkls paspieda viens otram roku, un tad to darīja misters Vinkls un leitnants Tepltons (doktora sekundants), un tad misters Vinkls un vīrs ar saliekamo krēslu, un beidzot misters Vinkls un misters Snodgrass - pēdīgi minētais džentlmenis ārkārtīgi apbrīnoja sava varonīgā drauga cēlo izturēšanos.

- Man šķiet, ka varam iet, - leitnants Tepltons ierosināja.

- Protams, - doktors piekrita.

- Ja vien, - iejaucās vīrs ar saliekamo krēslu, - ja vien misters Vinkls pats nejūtas aizskarts par šo izaicinājumu; tādā gadījumā es atzīstu, ka viņam ir tiesības uz gandarījumu.

Misters Vinkls ar lielu pašaizliedzību apgalvoja, ka esot pilnīgi gandarīts.

- Varbūt iespējams, - vīrs ar saliekamo krēslu uzstāja, - ka džentlmeņa sekundants jūtas apvainots par dažām piezīmēm, ko es. izteicu šīs sastapšanās sākumā? Ja tas tā ir, es būšu priecīgs nekavējoties dot viņam gandarījumu.

Misters Snodgrass pasteidzās apgalvot, ka esot ļoti pateicīgs par šī džentlmeņa laipno piedāvājumu, ko noraidīt viņam liekot tikai tas apstāklis, ka viņš ar visu notikušo esot pilnīgi apmierināts. Abi sekundanti sakārtoja pistoļu kastītes, un visi atstāja divkaujas vietu daudz jautrākā garastāvoklī, nekā tas bija, šurp nākot.

- Vai jūs ilgi šeit paliksit? - doktors Slemmers jautāja misteram Vinklam, abiem draudzīgi soļojot blakus.

- Es domāju, ka mēs aizbrauksim parīt, - bija atbilde.

- Ceru, ka man būs prieks redzēt jūs un jūsu draugu manā dzīvoklī un pēc šī nepatīkamā pārpratuma pavadīt kopā ar jums patīkamu vakaru, - mazais doktors uzaicināja. - Vai jūs šovakar esat brīvs?

- Mums šeit ir daži draugi, - misters Vinkls atbildēja, - un man nepatiktos tos šovakar pamest. Varbūt jūs un jūsu draugs piebiedrotos mums «Vērsī»?

- Ar lielāko prieku, - mazais doktors apliecināja. - Vai desmitos nebūs par vēlu, lai ierastos pie jums uz pusstundiņu?

- O nē, - misters Vinkls atteica. - Būšu ļoti priecīgs iepazīstināt jūs ar maniem draugiem misteru Pikviku un misteru Tapmenu.

- Esmu pārliecināts, ka tas man sagādās vislielāko prieku, - doktors Slemmers atbildēja, nemaz nenojauzdams, kas bija misters Tapmens.

- Jūs noteikti atnāksit? - misters Snodgrass apvaicājās. - Katrā ziņā.

Pa šo laiku viņi bija aizsnieguši ceļu. Tur visi sirsnīgi atsveicinājās un šķīrās. Doktors Slemmers un viņa draugi devās uz kazarmām, bet misters Vinkls sava drauga mistera Snodgrasa pavadībā atgriezās viesnīcā.

## III NODAĻA

Jauns paziņa. Ceļojošā aktiera stāsts. Nevēlams traucējums un nepatīkama sastapšanās

Misters Pikviks bija izjutis zināmas bažas par savu divu draugu neparasto prombūtni, un viņu noslēpumainā izturēšanās visā rīta cēlienā šīs bažas nekādā ziņā nesamazināja. Tādēļ viņš priecīgāk nekā parasti piecēlās, lai tos atkal apsveiktu, kad tie atgriezās, un ar lielāku interesi nekā parasti apjautājās, kas tos atturējis no viņa sabiedrības. Atbildot uz viņa jautājumiem šajā sakarā, misters Snodgrass jau gribēja sniegt vēsturisku pārskatu par notikumiem, kas nupat attēloti, taču pēkšņi aprāvās, ievērodams, ka istabā atrodas ne tikai misters Tapmens un viņu vakardienas karietes biedrs, bet vēl kāds cits tikpat neparasta izskata svešinieks. Pēc izskata spriežot, tas bija rūpju nomākts cilvēks, kura dzeltenbālo seju un dziļi iegrimušās acis vēl uzkrītošākas, nekā daba tās radījusi, padarīja taisnie, melnie mati, kas krita uz sejas. Viņa acis bija gandrīz nedabiski spožas un caururbjošas, vaigu kauli augsti un izspiedušies, bet viņa žokļi bija tik gari un kaulaini, ka novērotājs būtu domājis: sak, viņš šinī brīdī ievilcis vaigus, - ja vien pusatvērtā mute un nekustīgā sejas izteiksme neliecinātu, ka tas ir viņa parastais izskats. Ap kaklu viņš nēsāja zaļu šalli, kuras garie gali pārklāja krūtis un reizēm bija redzami pa vecās vestes izdilušajiem pogcaurumiem. Viņš valkāja garus, melnus svārkus un zem tiem platas, pelēkas bikses un lielus zābakus, kas bija tuvu izjukšanai.

Šai dīvainā izskata personai pievērsās mistera Vinkla acis, un uz to norādīja arī mistera Pikvika roka, kad viņš teica:

- Kāds mūsu drauga draugs. Šorīt mēs atklājām, ka mūsu draugam ir sakars ar šejienes teātri, taču viņš nevēlas, ka tas tiek vispārībā zināms, un šis džentlmenis ir tās pašas profesijas piederīgais. Viņš patlaban gribēja mūs iepriecināt, atstāstot nelielu notikumu, kam sakars ar šo profesiju, kad jūs ienācāt.

- Milzums stāstu, - teica iepriekšējās dienas svešinieks zaļajos svārkos, pienākdams pie mistera Vinkla un runādams klusā, noslēpumainā balsī. - Savādnieks - dara melno darbu - nav aktieris - dīvains cilvēks - visādas nelaimes - Drūmais Džimmijs, tā mēs viņu saucam savā starpā.

Misters Vinkls un misters Snodgrass pieklājīgi apsveica džentlmeni, kas tika apzīmēts ar smalko vārdu Drūmais Džimmijs, un, pasūtījuši groku tāpat kā pārējie, apsēdās pie galda.

- Nu, ser, - misters Pikviks ieminējās, - vai jūs nebūtu tik laipns un nesāktu apsolīto stāstu?

Drūmais cilvēks izvilka no kabatas netīru papīra vīstokli un, pievērsdamies misteram Snodgrasam, kas nupat bija izvilcis savu piezīmju grāmatiņu, teica dobjā balsī, kas pilnīgi atbilda viņa ārējam izskatam:

- Vai jūs esat tas dzejnieks?

- Es… es mazliet ar to nodarbojos, - misters Snodgrass atteica, diezgan apjucis par negaidīto jautājumu.

- Jā, dzeja dzīvei ir tas pats, kas skatuvei ugunis un mūzika; atņemiet skatuvei tās viltotos izskaistinājumus un dzīvei tās ilūzijas, un kas gan paliks, kā dēļ būtu vērts dzīvot vai uztraukties?

- Pilnīgi pareizi, ser, - misters Snodgrass apstiprināja.

- Atrasties rampas priekšā, - drūmais cilvēks turpināja, - ir tikpat kā sēdēt lieliskā galma pieņemšanā un apbrīnot greznā pūļa zīda tērpus; būt aiz tās - nozīmē būt cilvēkam, kas sagādā visu šo greznumu, bet kas pats ir atstumts un nepazīts un kas drīkst grimt vai peldēt, nomirt badā vai dzīvot, kā liktenim tas iepatiksies.

- Saprotams, - misters Snodgrass teica, jo drūmā cilvēka iegrimušās acis bija pievērstas viņam un viņš juta, ka kaut kas jāsaka.

- Sāc nu, Džimmij! - Spānijas ceļotājs skubināja. - Kā melnacainā Sjuzena* - viss Daunsā - nav ko ķērkt - sper vaļā - dzīvāk.

- Vai jūs, ser, neizdzersit vēl vienu glāzi, pirms sākat? - misters Pikviks uzaicināja.

Drūmais cilvēks paklausīja mājienam un, sajaucis glāzē degvīnu ar ūdeni un lēni izdzēris pusi no tās, attina papīra vīstokli un sāka un daļai lasīt, pa daļai atstāstīt šādu notikumu, ko kluba protokolos atrodam ar nosaukumu «Ceļojošā aktiera stāsts».

*======

Melnacainā Sjūzena- Džona Geja (XVIII gs.) balādes varone. Džons Gejs - pazīstamās «Nabagu operas» autors.

*======

## CEĻOJOŠA AKTIERA STĀSTS

- Manā stāstā nebūs nekā brīnišķīga, - drūmais cilvēks iesāka, …… pat nekā neparasta. Trūkums un slimības ir pārāk parastas parādības daudzos dzīves posmos, lai tām pievērstu vairāk uzmanības, nekā parasti veltī visikdienišķākajām izmaiņām cilvēka dabā. Šīs nedaudzās piezīmes es uzmetu tādēļ, ka tās attiecas uz cilvēku, ko es labi pazinu daudzus gadus. Es redzēju, kā viņš gāja lejup soli pa solim, līdz beidzot nokļuva galīgā postā un no tā nekad vairs nepacēlās.

Cilvēks, par ko es runāju, bija neievērojams pantomīmas aktieris un, kā daudzi šīs šķiras pārstāvji, nelabojams dzērājs. Savās labākajās dienās, pirms vēl uzdzīve nebija viņu novājinājusi un slimība atņēmusi spēkus, viņš bija saņēmis labu atalgojumu un, ja vien bijis apdomīgs un gudrs, tad būtu varējis to saņemt vēl dažus gadus - ne daudzus, jo šie cilvēki vai nu agri mirst, vai, pārmērīgi piepūlot savus miesīgos spēkus, priekšlaicīgi zaudē tās fiziskās spējas, no kurām pilnīgi atkarīga viņu eksistence. Taču netikums tik ātri ieguva pār viņu varu, ka izrādījās neiespējami izmantot viņu lomās, kurās viņš teātrim tiešām varēja noderēt. Dzertuve pievilka viņu ar tādu spēku, kam viņš nevarēja pretoties. Ielaista slimība un bezcerīga nabadzība viņam draudēja tikpat neizbēgami kā pati nāve, ja viņš turpinātu tālāk tādā garā. Bet viņš turpināja, un iznākumu var iedomāties. Viņš vairs nevarēja dabūt angažementu un palika bez maizes.

Katrs, kas kaut cik iepazinies ar teātra dzīvi, zina, cik daudz noskrandušu nabagu slaistās ap liela teātra skatuvi. Tie nav aktieri ar pastāvīgu angažementu, bet kordebaleta ļaudis, statisti, akrobāti un tā tālāk, kurus pieņem pa kādas pantomīmas vai lieldienu izrādes laiku un tad atlaiž, kamēr kāds liels uzvedums no jauna neprasa viņu pakalpojumus. Tāda veida dzīve tagad bija jādzīvo šim cilvēkam. Katru vakaru kādā mazā teātrītī izpildīdams konferansjē pienākumus, viņš nopelnīja vēl dažus šiliņus nedēļā un tā varēja apmierināt savas vecās tieksmes. Pat šis ienākuma avots drīz izsīka; viņa dzīves veids bija pārāk nekārtīgs, lai ļautu tam nopelnīt to nožēlojamo iztiku, ko viņš tādā veidā varēja sagādāt, un viņam burtiski draudēja bada nāve. Tikai paretam viņam izdevās nedaudz aizņemties no kāda veca darba biedra vai uzstāties kādā no zemākās šķiras mazajiem teātrīšiem, un, ja viņš ko nopelnīja, to izdeva, kā paradis.

Ap šo laiku, kad jau vairāk nekā gadu viņš bija izticis dievs zina no kā, man bija īslaicīgs angažements vienā no teātriem Temzas Sārijas pusē*, un tur es redzēju šo cilvēku, ko kādu laiku biju pazaudējis no acīm, jo biju ceļojis pa provinci, bet viņš blandījies pa Londonas ielām un ieliņām.

*======

Sārijaspuse - Londonas pieupes rajons dienvidos no Temzas; to sauc arī par Sautjorku.

*======

Es biju saģērbies, lai atstātu teātri, un gāju pāri skatuvei uz izeju, kad viņš man uzsita uz pleca. Nekad es neaizmirsīšu atbaidošo skatu, kas atklājās manām acīm, kad pagriezos. Viņš bija ģērbies pantomīmai visā klauna kostīma nejēdzībā. «Nāves dejas» spokainās figūras, visbaismīgākie tēli, kādus visspējīgākais gleznotājs jebkad attēlojis uz audekla, nekad nav atstājuši ne tuvu tik baigu iespaidu. Viņa uzpūstais ķermenis un izdilušās kājas, kuru kroplīgumu vēl simtreiz pavairoja fantastiskais ietērps, stiklainās acis, kas baismīgi kontrastēja ar biezo, balto krāsu, kura klāja seju, ķēmīgi izrotātā galva, kas paralītiski drebēja, un garās, kaulainās rokas, notrieptas ar krītu, - tas viss viņam piešķīra atbaidošu un nedabisku izskatu, ko nav iespējams pienācīgi aprakstīt un par ko vēl šodien nevaru iedomāties nenodrebinājies. Viņa balss bija dobja un trīcoša, kad viņš mani pasauca sāņus un nesakarīgos vārdos nolasīja garu slimību un ciešanu sarakstu, kas, kā parasti, nobeidzās ar neatlaidīgu lūgumu aizdot niecīgu naudas summu. Es ieliku viņam rokā dažus šiliņus un aiziedams dzirdēju smieklu rēkoņu, kas sekoja viņa pirmajam kūlenim uz skatuves.

Pēc dažām dienām kāds zēns man iespieda saujā netīru papīra strēmelīti, uz kuras ar zīmuli bija uzskrāpēti daži vārdi; tie ziņoja, ka šis cilvēks esot bīstami slims un lūdzot mani pēc izrādes apmeklēt viņu tā dzīvoklī kādā ielā - tās nosaukumu es tagad esmu piemirsis - netālu no teātra. Es apsolīju izpildīt lūgumu, tiklīdz būšu brīvs, un, kad priekškars nolaidās, devos savā skumjajā gaitā.

Bija vēls, jo es spēlēju pēdējā gabalā, un, tā kā tas bija benefices vakars, izrāde bija ievilkusies neparasti ilgi. Bija tumša, auksta nakts ar saltu, mitru vēju, kas smagi trieca lietu pret logiem un māju fasādēm. Šaurajās, tukšajās ieliņās bija sakrājušās ūdens peļķes, un, tā kā no retajām petrolejas laternām spēcīgais vējš daudzas bija izdzēsis, gājiens bija ne tikai neērts, bet arī ļoti nedrošs. Laimīgā kārtā es tomēr biju uzņēmis īsto virzienu, un pēc nelielām grūtībām man izdevās atrast norādīto māju - kādu ogļu šķūni, kam virsū uzbūvēts vēl viens stāvs, kura dibenistaba gulēja meklētais cilvēks.

Kāda nožēlojama izskata sieviete, šī cilvēka sieva, iznāca man pretī uz kāpnēm un, sacīdama, ka viņš nupat kā iesnaudies, klusi ieveda mani istabā un nolika krēslu, pie viņa gultas. Slimnieks gulēja, pievērsis seju sienai, un, tā kā viņš manu klātbūtni neievēroja, man atlika laiks apskatīt vietu, kurā atrados.

Viņš gulēja vecā gultā, kas pa dienu bija atslejama pret sienu. Ap gultas galvgali bija savilktas rūtaina aizkara noskrandušās atliekas, lai aizsargātu to no vēja, kas tomēr iekļuva trūcīgajā istabā pa daudzajām durvju spraugām un ik brīdi šūpoja aizkaru šurp un turp. Kamīnā ar sarūsējušiem un izļodzītiem režģiem kvēloja maza uguntiņa, un tā priekšā bija izvilkts vecs, plankumains, trīsstūrains galds ar dažām zāļu pudelēm, ieplīsušu glāzi un vēl kādiem mājturības priekšmetiem. Uz grīdas paklātā guļvietā gulēja mazs bērns, un sieviete sēdēja krēslā tam blakus. Pie sienas bija kādi plaukti ar dažiem šķīvjiem, tasēm un bļodiņām, bet zem tiem karājās baletkurpju pāros un divi rapieri. Ja neskaita istabas kaktos nevērīgi sasviestās skrandu kaudzītes un dažus vīstokļus, tā bija visa istabas iekārta.

Man bija laiks apskatīt šos sīkumus un ievērot slimnieka smago un drudžaino raustīšanos, pirms viņš pamanīja manu klātbūtni. Nemitīgi mēģinādams iekārtot sev ērtāku pagalvi, viņš izgrūda roku no gultas, un tā atdūrās pret manējo. Viņš sarāvās un cieši ieskatījās man sejā.

«Misters Hatlijs, Džon,» viņa sieva teica. «Misters Hatlijs, pēc kura tu šovakar sūtīji, atceries vien.»

«Ā!» slimnieks atsaucās, pārvilkdams roku pār pieri. «Hatlijs… Hatlijs… pagaidiet.» Šķita, ka viņš dažus mirkļus censtos sakopot savas domas, un tad, satvēris mani cieši aiz rokas, sacīja: «Neatstājiet mani… neatstājiet mani, vecais draugs! Viņa mani nokaus, es zinu, ka nokaus.»

«Vai viņš jau sen ir tāds?» es teicu, uzrunādams raudošo sievu.

«Kopš vakarnakts,» viņa atbildēja. «Džon, Džon, vai tu mani vairs nepazīsti?»

«Nelaidiet viņu man klāt!» vīrs nodrebēdams izsaucās, kad sieva pār to noliecās. «Dzeniet viņu prom, es viņu nevaru paciest!»

Viņš skatījās uz to ar mežonīgu, nāves baiļu pilnu skatienu un tad iečukstēja man ausī:

«Es viņu situ, Džem. Es viņu situ vakar un vēl nez cik reižu agrāk. Es mērdēju badā viņu un zēnu arī, un tagad, kad esmu vājš un bezpalīdzīgs, viņa mani tāpēc nokaus. Džem, es zinu, ka viņa to izdarīs. Ja jūs būtu redzējuši viņu raudam, kā es esmu redzējis, jūs arī to zinātu. Nelaidiet viņu man klāt!»

Viņš atlaida manu roku un noguris atslīga uz spilvena.

Es pārāk labi sapratu, ko tas viss nozīmēja. Ja man par to kaut mirkli būtu radušās kādas šaubas, viens skatiens uz šīs sievietes bālo seju un izdilušo stāvu būtu pietiekami izskaidrojis īsto stāvokli.

«Atejiet labāk nost,» es teicu šai nabadzītei. «Jūs viņa labā nekā nevarat darīt. Varbūt viņš būs mierīgāks, ja neredzēs jūs.»

Viņa atgāja no gultas. Pēc dažām sekundēm viņš atvēra acis un bailīgi paskatījās visapkārt.

«Vai viņa aizgāja?» viņš uztraukts jautāja.

«Jā, jā,» es attraucu, «viņa jums pāri nedarīs.»

«Es jums kaut ko pateikšu, Džem,» vīrs klusā balsī sacīja, «viņa man dara pāri. Kaut kas viņas acīs saceļ manā sirdī tik briesmīgas bailes, ka es kļūstu vai ārprātīgs. Visu pagājušo nakti viņas lielās ieplestās acis un bālā seja bija cieši pie manējās. Lai uz kuru pusi es griezos, tās visur bija priekšā, un ikreiz, kad es uztrūkos no miega, viņa bija pie gultas un skatījās uz mani.» Viņš pievilka mani sev tuvāk un sacīja dobjā, satrauktā čukstā: «Džem, viņa laikam ir ļaunais gars… velns! Klusu! Es to zinu. Bijusi viņa sieviete, jau sen būtu beigta. Neviena sieviete nevarētu izciest to, ko viņa ir izcietusi.»

Ar sāpošu sirdi es domāju par tiem garajiem nežēlības un nevarības pilnajiem gadiem, kas radījuši šajā cilvēkā šādas iedomas, un nekā nevarēju atbildēt, jo kas gan varētu sniegt cerību vai mierinājumu šim nožēlojamam cilvēkam?

Es tur nosēdēju vairāk nekā divi stundas, un visu šo laiku viņš svaidījās pa gultu, izgrūzdams sāpju un nepacietības pilnus izsaucienus, drudžaini mētādams rokas un pastāvīgi griezdamies no vieniem sāniem uz otriem. Beidzot viņš nonāca tai daļējas neapziņas stāvoklī, kurā gars bez saprāta vadības nemierīgi klīst no ainas pie ainas, no vietas uz vietu, bet tomēr nespēj atbrīvoties no neaprakstāmās pašreizējo ciešanu izjūtas. No viņa nesakarīgajiem murgiem saprazdams, ka viņš nonācis šādā stāvoklī, un spriezdams, ka drudzis tik drīz,

jādomā, nepastiprināsies, es viņu atstāju, apsolīdams nelaimīgajai sievai, ka nākošo vakaru savu apmeklējumu atkārtošu un, ja būs nepieciešams, sēdēšu pie slimnieka visu nakti.

Savu solījumu es turēju. Pēdējās divdesmit četras stundas bija atnesušas briesmīgu pārmaiņu. Acis, lai gan dziļi iegrimušas un pa pusei aizvērtas, mirdzēja ar tādu spožumu, ko bija baigi uzlūkot. Lūpas bija apkaltušas un daudzās vietās sasprēgājušas. Sausā, raupjā āda dega kvēlainā karstumā, un sejā bija gandrīz pārdabiska mežonīgu baiļu izteiksme, kas vēl skaidrāk norādīja uz slimības postošo iespaidu. Drudzis bija sasniedzis augstāko pakāpi.

Es apsēdos tai pašā krēslā, kur pagājušo nakti, un nosēdēju vairākas stundas, klausīdamies skaņās, kas varētu dziļi saviļņot visnejūtīgākā cilvēka sirdi, - mirstoša cilvēka briesmīgajos murgos. Kad biju dzirdējis ārsta domas, zināju, ka viņam vairs nav ko cerēt, - es sēdēju pie viņa nāves gultas. Es redzēju izdilušos locekļus, kas pirms nedaudzām stundām bija kroplīgi locījušies par prieku trokšņainajai galerijai, raustāmies dedzinoša drudža mokās; es dzirdēju klauna griezīgos smieklus, kas saplūda ar mirēja klusajiem čukstiem.

Ir aizkustinoši dzirdēt, ka gars atgriežas pie vesela cilvēka ikdienišķīgajām nodarbībām, kad miesa guļ jūsu priekšā vāja un bezpalīdzīga, bet, ja šo nodarbību raksturs ir viskrasākā pretrunā ar visu, kas mūsos saistās ar drūmām vai svinīgām pārdomām, iespaids ir vēl bezgala daudz spēcīgāks. Teātris un dzertuve bija šī nožēlojamā cilvēka murgu galvenie temati. Viņš iedomājās, ka ir vakars; viņam šovakar jātēlo: jau vēls, un viņam tūliņ jāiziet no mājas. Kāpēc viņu aizturēja un neļāva viņam iet… viņš zaudēs naudu… viņam jāiet.

Nē, viņu nelaida! Viņš iespieda seju degošajās rokās un vājā balsī žēlojās par savu nespēku un vajātāju cietsirdību. Īsa pauze, un viņš izkliedza dažus bezjēdzīgus pantus - pēdējos, ko bija iemācījies. Viņš pacēlās gultā, izstiepa izdilušās rokas un izgrozījās nejēdzīgās pozās; viņš tēloja… viņš atradās teātrī. Minūte klusuma, un viņš nomurmināja kādas dzērāju dziesmas pēdējās rindas. Beidzot viņš bija aizsniedzis veco mājvietu. Cik istaba karsta! Viņš bija slimojis, smagi slimojis, bet tagad bija vesels un laimīgs. Pielejiet viņam glāzi! Kurš tas bija, kas atrāva to no viņa lūpām? Tas pats vajātājs, kas viņam jau iepriekš sekojis. Viņš atkrita uz spilvena un skaļi ievaidējās. Īss aizmirstības brīdis, un viņš klīda pa zemu, velvētu telpu nebeidzamu labirintu - reizēm tās bija tik zemas, ka viņam bija jālien uz rokām un ceļgaliem, lai tiktu uz priekšu; bija šauri un tumši, un, lai kurp viņš pagriezās, visur kāds šķērslis kavēja doties tālāk. Tur bija arī kukaiņi, riebīgi rāpuļi, kuru acis blenza uz viņu no visām malām, tie čumēja pat gaisā, baigi zalgojot biezajā tumsā. Sienas un griesti mudžēja no rāpuļiem… velve pieņēma milzīgus apmērus - baismīgi stāvi šaudījās šurpu turpu… un starp tiem rādījās pazīstamu cilvēku sejas, atbaidoši saviebtas un ņirdzīgas. Tie dedzināja viņu ar nokaitētiem dzelžiem un žņaudza viņa galvu ar virvēm, kamēr izsprāga asinis; un viņš cīnījās kā ārprātīgs par savu dzīvību.

Kad beidzās viena no šīm lēkmēm, pa kuras laiku es ar lielām grūtībām biju noturējis viņu gultā, viņš it kā iesnaudās. Nomoda un piepūles nogurdināts, es uz dažām minūtēm biju aizvēris acis, kad sajutu spēcīgu grābienu plecā. Es tūliņ pamodos. Viņš bija piecēlies un sēdēja gultā - viņa seja bija briesmīgi pārmainījusies, bet apziņa atgriezusies, jo, acīm redzot, viņš mani pazina. Bērns, ko viņa murgošana jau seri bija uztraukusi no miega, piecēlās no savas gultiņas un, izbailēs kliegdams, skrēja pie tēva. Māte to steigšus satvēra rokās, lai tēvs neprāta lēkmē tam nenodarītu ko ļaunu, bet, viņa pārvērstās sejas izteiksmes izbiedēta, apstājās pie gultas kā pieaugusi. Viņš krampjaini žņaudza manu plecu un, ar otru roku sizdams sev pa krūtīm, izmisis mēģināja runāt. Tas bija veltīgi - viņš izstiepa roku pret tiem abiem un vēlreiz pūlējās ko izsacīt. No rīkles izlauzās gārdzoša skaņa… acis iekvēlojās… īss, apslāpēts vaids… un viņš atkrita atpakaļ… miris!

Mums būtu vislielākais prieks, ja mēs varētu atzīmēt mistera Pikvika domas par šo stāstu. Mēs nešaubāmies, ka mums būtu iespējams pasniegt tās mūsu lasītājiem, ja nebūtu noticis ļoti nepatīkams starpgadījums.

Misters Pikviks bija nolicis uz galda glāzi, ko, klausoties stāsta pēdējos teikumus, bija turējis rokā, un patlaban gribēja runāt - tiešām, atsaukdamies uz mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņas autoritāti, mēs apgalvojam, ka viņš jau bija atvēris muti, - kad istabā ienāca apkalpotājs un teica:

- Daži džentlmeņi, ser.

Tiek pieņemts, ka misters Pikviks, kad viņu tādā kārtā pārtrauca, patlaban gribēja izteikt dažas piezīmes, kas, ja arī nebūtu aizdedzinājušas Temzu, vismaz būtu apgaismojušas pasauli, jo viņš stingri noskatījās uz apkalpotāju un tad pārlaida skatienu visiem pārējiem, it kā prasīdams kādu paskaidrojumu par jaunpienācējiem.

- Ā! - misters Vinkls pieceldamies izsaucās. - Tie ir daži mani draugi. Lūdziet tos ienākt. Ļoti patīkami cilvēki, - misters Vinkls piemetināja, kad apkalpotājs bija izgājis. - Deviņdesmit septītā pulka virsnieki, ar. kuriem es šorīt iepazinos diezgan savādā kārtā. Jums viņi ļoti patiks.

Misters Pikviks tūliņ atguva dvēseles mieru. Apkalpotājs atgriezās un ieveda istabā trīs džentlmeņus.

- Leitnants Tepltons, - misters Vinkls sacīja, - leitnants Tepltons, misters Pikviks; doktors Peins, misters Pikviks; misteru Snodgrasu jūs jau redzējāt; mans draugs misters Tapmens, doktors Peins; doktors Slemmers, misters Pikviks; misters Tapmens, doktors Slem…

Šai vietā misters Vinkls pēkšņi aprāvās, jo kā mistera Tapmena, tā doktora sejā bija redzams spēcīgs saviļņojums.

-Šo džentlmeni es jau esmu saticis, - doktors uzsvērti noteica.

- Ak tā! - misters Vinkls atsaucās.

- Un… un šo personu arī, ja nekļūdos, - doktors turpināja, pētījoši aplūkodams svešinieku zaļajos svārkos. - Man liekas, ka es šo personu vakar ļoti neatlaidīgi lūdzu ar mani satikties, bet viņam šķita labāk šo lūgumu noraidīt.

To teicis, doktors nikni noskatījās uz svešinieku un kaut ko pačukstēja savam draugam leitnantam Tepltonam.

- Nevar būt, - šis džentlmenis iesaucās, kad čukstēšana beidzās.

- Tā ir, - doktors Slemmers apstiprināja.

- Speriet viņam tūliņ ar kāju, - saliekamā krēsla īpašnieks ļoti iespaidīgi norūca.

- Palieciet mierā, Pein! - leitnants iejaucās. - Atļausit, ser, man jums jautāt, - viņš teica, uzrunādams misteru Pikviku, kas bija pilnīgā nesaprašanā par šo ļoti nepieklājīgo intermēdiju, - atļausit, ser, jums jautāt, - vai šī persona pieder pie jūsu sabiedrības?

- Nē, ser, - misters Pikviks atbildēja, - viņš ir mūsu viesis.

- Viņš ir jūsu kluba biedrs, ja nemaldos? - leitnants jautāja.

- Nebūt nē, - misters Pikviks atcirta.

- Un nekad nevalkā jūsu kluba pogu? - leitnants prašņāja.

- Nē, nekad! - pārsteigtais misters Pikviks attrauca. Leitnants Tepltons pagriezās pret savu draugu doktoru Slemmeru un tikko manāmi paraustīja plecus, it kā šaubīdamies par tā atmiņas spējām. Mazais doktors izskatījās noskaities, bet reizē apjucis. Misters Peins nikni noraudzījās mistera Pikvika starojošajā sejā, jo tas nekā no visa neapjauta.

- Ser, - doktors sacīja, piepeši uzrunādams misteru Tapmenu tādā balsī, ka šis džentlmenis sarāvās, it kā viņam kājas ikros negaidot būtu iedurta adata, - jūs vakar bijāt šeit ballē?

Misters Tapmens klusi izdvesa apstiprinājumu, visu laiku nenovērsdams skatienu no mistera Pikvika.

- Šī persona jūs pavadīja, - doktors turpināja, norādīdams uz svešinieku, kas vēl arvien neizrādīja ne mazāko uztraukumu.

Misters Tapmens šo faktu apstiprināja.

- Nu, ser, - doktors uzrunāja svešinieku, - es jums vēlreiz prasu šo džentlmeņu klātbūtnē: vai jūs labāk gribat dot man savu vizītkarti - un tad ar jums apiesies kā ar džentlmeni; vai arī jūs piespiedīsit mani jūs pārmācīt uz vietas?

- Pagaidiet, ser, - misters Pikviks iejaucās, - es tiešām nevaru pieļaut, ka šī lieta risinās tālāk, pirms jūs man nesniedzat dažus paskaidrojumus. Tapmen, pastāstiet, - kā tas bija?

Misters Tapmens, tik svinīgi uzaicināts, apgaismoja lietu nedaudzos vārdos: tik tikko pieminēja uzvalka aizņemšanos, plašāk izrunājās par to, ka tas noticis «pēc pusdienām», noslēgumā no savas puses izteica mazu nožēlu un tad atstāja visu svešiniekam, lai tiek galā, kā pats prot.

Tas, liekas, gatavojās to darīt, kad leitnants Tepltons, kas viņu bija ļoti ziņkārīgi apskatījis, ieteicās, neslēpdams nievu:

- Vai es jūs, ser, neesmu redzējis teātrī?

- Protams, - neapjukdams atbildēja svešinieks.

- Viņš ir ceļojošs aktieris, - pievērsdamies doktoram Slemmeram, leitnants nicīgi sacīja, - viņš uzstājas izrādē, ko piecdesmit otrā pulka virsnieki rītvakar rīko Ročestras teātrī. Jūs šo lietu nevarat turpināt, Slemmer, - tas nav iespējams!

- Pilnīgi neiespējami! - cienīgi piemetināja Peins.

- Nožēloju, ka sagādāju jums šīs nepatikšanas, - leitnants Tepltons uzrunāja misteru Pikviku. - Atļaujiet man sacīt, ka labākais veids, kā turpmāk izsargāties no šādu gadījumu atkārtošanās, ir uzmanīgāk izvēlēties paziņas. Ar labvakaru, ser!

Un leitnants strauji izgāja no istabas.

- Un atļaujiet man sacīt, ser, - ķildīgais doktors Peins piebilda, - bijis es Tepltons vai bijis es Slemmers, es paraustītu aiz deguna jūs, ser, un visus klātesošos. Jā gan, ser, visus. Mans vārds ir Peins, ser, - doktors Peins no četrdesmit trešā pulka. Ar labvakaru, ser.

Nobeidzis šo runu un pēdējos trīs vārdus izsacījis ļoti skaļā balsī, viņš majestātiskā gaitā sekoja savam draugam, un cieši aiz viņa turējās doktors Slemmers, kas neteica nekā, bet samierinājās ar to, ka satrieca visus klātesošos ar vienu skatienu.

Izskanot augstāk minētajam izaicinājumam, augošas dusmas un ārkārtīgs apmulsums tā piepildīja mistera Pikvika cēlās krūtis, ka gandrīz pārplēsa viņa vesti. Viņš stāvēja kā pienaglots un skatījās tukšumā. Durvju aizvēršanās atsauca viņu īstenībā. Ar niknumu skatienos un uguni acīs viņš metās uz priekšu. Viņa roka jau satvēra durvju rokturi, nākamajā mirklī tā tvertu aiz rīkles doktoru Peinu no četrdesmit trešā pulka, ja misters Snodgrass nebūtu sagrābis savu cienījamo vadoni aiz svārku stērbelēm un atvilcis atpakaļ.

- Turiet viņu! - misters Snodgrass teica. - Vinkl, Tapmen… viņš nedrīkst tāda nieka pēc pakļaut briesmām savu dārgo dzīvību!

- Laidiet mani! - misters Pikviks sacīja.

- Turiet viņu cieši! - misters Snodgrass sauca, un ar visu klātesošo kopējiem spēkiem misters Pikviks tika atsēdināts atzveltnes krēslā.

- Lieciet viņu mierā, - sacīja svešinieks ar zaļajiem svārkiem, - groku - vecs, lādzīgs džentlmenis - ir gan dūšīgs - iedzeriet šo - ā! - laba mantiņa.

Iepriekš pārbaudījis glāzes saturu, ko bija sagatavojis drūmais vīrs, svešinieks pielika glāzi pie mistera Pikvika mutes, un atlikušais saturs ātri pazuda.

Sekoja īsa pauze, groks darīja savu; mistera Pikvika mīlīgā seja ātri atguva parasto izteiksmi.

- Tie nav jūsu uzmanības cienīgi, - drūmais cilvēks noteica.

- Jums taisnība, ser, - misters Pikviks atbildēja, - viņi nav tā vērti. Man kauns, ka atļāvos tā iekarst. Pievelciet savu krēslu pie galda, ser.

Drūmais cilvēks labprāt paklausīja. Ap galdu atkal izveidojās aplis, un atkal valdīja saskaņa. Šķita tikai, ka mistera Vinkla krūtīs atradušas paliekamu vietu tādas kā apslēptas dusmas, kam par iemeslu, iespējams, bija viņa uzvalka īslaicīgā piesavināšanās, taču diezin vai būtu saprātīgi domāt, ka tik niecīgs iemesls kāda pikvikieša krūtīs varētu sacelt pat pārejošas dusmas. Ja to neskaita, citādi viņu labā oma bija pilnīgi atjaunota, un vakars nobeidzās tikpat omulīgi, kā bija iesācies.

## IV NODAĻA

Karaspēka manevri un apmetne zem klajas debess. Atkal jauni draugi un ielūgums uz laukiem

Daudzi autori izjūt ne vien muļķīgu, bet patiešām negodīgu tieksmi izrādīt necieņu avotiem, no kuriem viņi smeļ daudz vērtīgu ziņu. Mums nav šādu izjūtu. Mēs vienīgi nopūlamies godīgi izpildīt savus atbildīgos izdevēju pienākumus, un, lai cik lielu vēlēšanos mēs izjustu citos apstākļos saukties paši par šo piedzīvojumu autoriem, cieņa pret patiesību liedz mums prasīt ko vairāk kā vien atzinību par šo piedzīvojumu saprātīgu sakārtošanu un objektīvu atstāstīšanu. Pikvikiešu dokumenti ir mūsu Ņuriveras baseins*, un mūs pašus varētu salīdzināt ar Ņuriveras Kompāniju. Citu pūliņi ir nolikuši mūsu priekšā neizmērojamu rezervuāru, piepildītu ar svarīgiem faktiem. Mēs ar šī izdevuma palīdzību vienīgi darām tos zināmus un liekam tiem plūst kā skaidrai un rāmai straumei pie visiem, kas izslāpuši pēc pikvikiešu zināšanām.

*======

Ņuriveras baseins- rezervuārs, kas apgādāja ar ūdeni Londonas ziemeļdaļu.

*======

Darbodamies šādā garā un stingri turēdamies pie mūsu lēmuma minēt avotus, ko esam izlietojuši, mēs vaļsirdīgi sakām, ka mistera Snodgrasa piezīmju grāmatiņai esam parādā par visos sīkumos attēlotajiem notikumiem, kas atrodami šajā un sekojošās nodaļās, - notikumiem, ko tagad, kad esam atvieglojuši savu sirdsapziņu, turpināsim izklāstīt bez tālākiem komentāriem.

Nākamajā rītā visi Ročestras un tai tuvumā esošo pilsētiņu iedzīvotāji uzcēlās no savām gultām agrā stundā ļoti uzbudināti un satraukti. Pie nocietinājumu līnijas šodien vajadzēja notikt lielai karaspēka skatei. Bija paredzēts, ka sešu pulku manevrus inspicēs galvenā komandiera ērgļa acs; bija uzbūvēti pagaidu nocietinājumi, vajadzēja uzbrukt citadelei, to ieņemt un uzspridzināt mīnu.

Misters Pikviks, kā mūsu lasītāji jau būs varējuši secināt pēc nelielā izvilkuma, ko sniedzām no viņa Četemas apraksta, bija aizrautīgs armijas apbrīnotājs. Nekas viņu nebūtu spējis iepriecināt vairāk, nekas nebūtu tik labi harmonējis ar katra viņa pavadoņa sevišķajam izjūtām kā šis skats. Tādēļ viņi drīz vien bija kājās un virzījās uz notikuma vietu, kurp no visām pusēm jau plūda ļaužu pūļi.

Manevru vietā itin viss norādīja, ka tuvojas viens no vissvarīgākajiem un visgrandiozākajiem notikumiem. Še bija nostādīti sargposteņi karaspēkam paredzētā laukuma atsargāšanai un pie baterijām sulaiņi, kas atsargāja vietas lēdijām; seržanti ar pergamentā iesietām grāmatām padusē skraidīja šurp un turp, un pulkvedis Balders, pilnā militārā ietērpā sēdēdams zirgā, lēkšoja vispirms uz vienu un tad uz otru pusi, kāpināja zirgu atmuguriski cilvēkos, slēja to pakaļkājās, dažādi izgrozīja un bez kāda redzama iemesla vai cēloņa klaigāja tik briesmīgi, ka balss viņam pilnīgi aizsmaka un seja kļuva tumši sarkana. Virsnieki skrēja uz priekšu un atpakaļ, vispirms sazinādamies ar pulkvedi Balderu un tad izrīkodami seržantus; pēdīgi visi kopā kaut kur aizskrēja, un pat ierindnieki aiz pulētajām šauteņu laidēm radīja noslēpumaini svinīgu sejas izteiksmi, kas pilnīgi atbilda šī sevišķā gadījuma raksturam.

Misters Pikviks un viņa trīs pavadoņi nostājās pūļa pirmajā rindā un pacietīgi gaidīja skates sākumu. Drūzmēšanās ik brīdi pieņēmās, un pūles, kas bija vajadzīgas, lai noturētu iegūtās pozīcijas, pilnīgi aizņēma viņu uzmanību nākamās divas stundas. Dažbrīd nāca pēkšņs spiediens no aizmugures, un tad misters Pikviks aizlidoja vairākus jardus uz priekšu tik ātri un elastīgi, ka tas nemaz nesaskanēja ar viņa parasti cienīgo izturēšanos; citubrīd no priekšas atskanēja prasība «rauties atpakaļ», un tad kādas musketes laide vai nu nokrita uz mistera Pikvika kāju pirkstgaliem, lai atgādinātu šo prasību, vai arī iegrūdās viņam krūtīs, lai panāktu tās izpildīšanu. Tad daži uz jokiem noskaņoti džentlmeņi kreisajā pusē, visi barā grūzdamies uz sāniem, spaidīdamies sagādājuši misteram Snodgrasam vislielākās cilvēcīgās mokas, vēlējās zināt, «ko šis tā bukņījoties»; un, kad misters Vinkls, redzēdams šo neizprovocēto uzbrukumu, izteica savu ārkārtīgo sašutumu, kāds indivīds no mugurpuses uztrieca viņam cepuri pār acīm un vēl palūdza, lai esot tik laipns un iebāžot galvu sev kabatā. Šie un citi rupji joki, kā arī mistera Tapmena neizprotamā prombūtne (viņš bija pēkšņi pazudis un nekur nebija atrodams) padarīja viņu stāvokli visumā drīzāk nepatīkamu nekā iepriecinošu vai apskaužamu.

Pēdīgi pūlim pārskrēja tā daudzbalsīgā, klusā rūkoņa, kas parasti paziņo, ka iesācies gaidītais. Visas acis pagriezās uz cietokšņa vārtu pusi. Daži satrauktu gaidu mirkļi, un kļuva redzami jautri plīvojoši karogi, saulē spoži mirgojoši ieroči: kolona pēc kolonas ienāca laukumā. Vienības apstājās un sakārtojās, pa ierindu aizlidoja komandas saucieni, atskanēja vispārēja musketu žvadzoņa, paceļoties «godam sveikt», un galvenais komandieris pulkveža Baldera un daudzu virsnieku pavadībā rikšos jāja pie ierindas. Kara orķestri sāka spēlēt visi reizē, zirgi slējās pakaļkājās, kāpās atpakaļ un svaidīja astes, suņi rēja, pūlis spiedza, karaspēks ņēma šautenes «pie kājas», un uz abām pusēm, cik vien tālu skatiens spēja aizsniegt, nekas cits nebija redzams kā sarkanu svārku un baltu bikšu rinda, bezgalīgi gara, sastingusi un nekustīga.

Misters Pikviks, visu laiku maisīdamies zirgiem pa kājām un kā par brīnumu arvien pagūdams izsargāties, lai nepakļūtu zem pakaviem, bija ar to tik ļoti aizņemts, ka viņam neatlika laika aplūkot acu priekšā radušos ainu, līdz tā pieņēma izskatu, ko tikko aprakstījām. Kad viņam beidzot bija iespējams stingri nostāties uz kājām, viņa priekam un sajūsmai nebija robežu.

- Vai kaut kas var būt skaistāks vai lieliskāks? - viņš jautāja misteram Vinklam.

- Nekas, - atbildēja uzrunātais džentlmenis, nupat kā ticis vaļā no maza auguma vīreļa, kas veselu ceturtdaļstundu bija stāvējis tam uz abām kājām.

- Tas patiešām ir cildens un lielisks skats, - piebilda misters Snodgrass, kura krūtīs strauji uzliesmoja poēzijas uguns, - uzlūkot šos drosmīgos dzimtenes aizstāvjus nostājušos spožā ierindā tās miermīlīgo pilsoņu priekšā; viņu sejas staro - nevis kareivīgā nežēlībā, bet kulturālā maigumā; viņu acis liesmo - ne jau laupīšanas un atriebības postošajā ugunī, bet cilvēcības un saprāta liegajā spožumā.

Pilnīgi iekļaudamies noskaņā, ko pauda šī slavas dziesma, misters Pikviks tomēr nevarēja gluži pievienoties tās izteiksmei, jo saprāta liegā gaisma kareivju acīs pēc komandas «mierā!» liesmoja diezgan vāji un viss, ko skatītājs redzēja, bija daži tūkstoši pāru redzokļu, kas bez jebkādas izteiksmes blenza taisni uz priekšu.

- Nu mums še ir lieliska vieta, - misters Pikviks ieminējās, palūkodamies visapkārt.

Pūlis no tuvākās apkārtnes pamazām bija pazudis, un viņi bija gandrīz vieni paši.

- Lieliska! - misters Snodgrass un misters Vinkls piebalsoja.

- Ko viņi tagad dara? - misters Pikviks jautāja, sakārtodams brilles.

- Man… man liekas, - misters Vinkls ieteicās nobālēdams, - man gandrīz liekas, ka viņi taisās šaut.

- Blēņas, - misters Pikviks steidzīgi attrauca.

- Man… man tiešām liekas, ka viņi šaus, - misters Snodgrass mazliet uztraukts pastāvēja pie tā paša.

- Neiespējami, - misters Pikviks atcirta.

Tikko viņš šo vārdu bija izrunājis, visi seši pulki cēla musketes pie pleca, it kā viņiem būtu viens kopējs mērķis - un šis mērķis būtu pikvikieši, - un lika atskanēt visbriesmīgākajai un skaļākajai zalvei, kāda jebkad satricinājusi zemeslodi līdz centra dziļumiem vai satraukuši kādu vecu džentlmeni līdz sirds dziļumiem.

Šajā grūtajā stāvoklī, atrazdamies zem nepārtrauktas salūtpatronu uguns un uzbrukuma apdraudēts no pretējās puses, kur patlaban kārtojās jaunā karaspēka vienība, misters Pikviks parādīja to izcilo aukstasinību un savaldīšanos, kas neiztrūkstoši piemīt katram lielam garam. Viņš satvēra misteru Vinklu aiz rokas un, nostājies starp viņu un misteru Snodgrasu, nopietni lūdza tos iegaumēt, ka pastāvot gan iespēja kļūt kurlam aiz trokšņa, bet citas tiešas briesmas no šaušanas nedraudot.

- Bet… bet ja nu kāds zaldāts aiz pārskatīšanās pielādējis ar lodi? - iebilda misters Vinkls, kuram šī iedoma lika nobālēt. - Es tikko dzirdēju kaut ko iesvilpjamies - tā asi un tuvu pie manas auss.

- Vai mums labāk nevajadzētu mesties zemē? - misters Snodgrass apvaicājās.

- Nē, nē… nu jau ir pāri, - misters Pikviks atsaucās.

Viņa lūpas varēja trīcēt, un viņa vaigi varēja nobālēt, bet no šī nemirstīgā vīra mutes nenāca neviens vārds, kas liecinātu par bailēm vai uztraukumu.

Misteram Pikvikam bija taisnība - šaušana mitējās, bet viņam tikko atlika laika apsveikt sevi par pareizo paredzējumu, kad karaspēka rindās bija vērojama ātra sakustēšanās: tām pārskrēja aizsmacis komandas sauciens, un, pirms kāds no trim džentlmeņiem spēja aptvert, ko šis jaunais manevrs nozīmē, visi seši pulki, durkļus uzsprauduši, divkāršā ātrumā devās triecienā tieši uz to vietu, kur bija nostājušies misters Pikviks un viņa draugi.

Cilvēks ir mirstīgs, un pastāv kāda robeža, kam pāri cilvēciska drosme nesniedzas. Misters Pikviks caur briļļu stikliem mirkli cieši noskatījās uz tuvojošos cilvēku masu un tad godīgi pagrieza muguru un - mēs nesacīsim: bēga, - tādēļ ka, pirmkārt, tas ir necienīgs izteiciens un tādēļ ka, otrkārt, mistera Pikvika augums nekādā ziņā nebija piemērots tāda veida atkāpšanās kustībai, - bet rikšoja projām tik mudīgi, cik vien kājas viņu spēja nest; tik tiešām tādā ātrumā, ka viņš savu sarežģīto stāvokli pilnībā aptvēra tikai tad, kad, bija jau par vēlu.

Viena otrai pretī stāvošās vienības, kuru parādīšanās tā satrauca misteru Pikviku, nu bija sastājušās ierindā atvairīt inscenēto neīsto pretinieku uzbrukumu citadelei, un sekas bija tādas, ka misters Pikviks un abi viņa pavadoņi pēkšņi atradās ieslēgti starp divām ļoti garām kareivju ķēdēm, no kurām viena ātrā gaitā devās uz priekšu, bet otra, stāvēdama kaujas gatavībā, stingrā apņēmībā gaidīja sadursmi.

- Ei! - kliedza uzbrūkošās ķēdes virsnieki.

- No ceļa nost! - sauca stāvošās ķēdes virsnieki.

- Kur lai mēs ejam? - brēca uztrauktie pikvikieši.

- Ei - ei - ei! - tā bija vienīgā atbilde.

Pilnīga apjukuma mirklis, smaga soļu dunoņa, spēcīgs trieciens, apslāpēti smiekli, - un seši pulki jau bija piecsimt jardu tālāk, bet misters Pikviks gulēja ar kājām gaisā.

Misters Snodgrass un misters Vinkls ar ievērības cienīgu veiklību pret savu gribu bija apmetuši katrs pa kūlenim, un pirmais objekts, ko uztvēra pēdīgi minētā džentlmeņa acis, kad viņš sēdēja uz zemes un ar dzeltenu zīda kabatas lakatiņu centās apturēt no deguna tekošo dzīvības straumi, bija viņa godājamais vadonis, kurš gabaliņu tālāk skrēja pēc savas cepures, kas, draiskulīgi lēkādama, ripoja projām.

Ir ļoti maz momentu cilvēka dzīvē, kad viņš piedzīvo tik daudz smieklīgu nepatikšanu vai sastop tik maz palīdzīgas līdzjūtības kā tajos brīžos, kad dzenas pakaļ savai cepurei. Lai noķertu cepuri, vajag krietni daudz aukstasinības un sevišķu apsvēršanas spēju. Cilvēks nedrīkst būt pārsteidzīgs, jo tad viņš pārskries tai pāri; viņš nedrīkst iekrist arī pretējā galējībā, jo tad var pazaudēt cepuri pavisam. Vislabākā metode ir pacietīgi turēties ķeramajam objektam ieblakus, būt uzmanīgam un piesardzīgam, nogaidīt izdevīgu brīdi, pamazām aizkļūt tai priekšā, tad ātri noliekties, saķert to aiz virsas un stingri uzmaukt galvā, visu laiku patīkami smaidot, it kā jūs to uzskatītu par tikpat labu joku kā visi pārējie.

Vēdināja maigs, viegls vējiņš, un mistera Pikvika cepure jautri ripoja uz priekšu. Pūta vējš, un pūta arī misters Pikviks, bet cepure ripoja un lēkāja tik jautri kā mundrs delfīns paisuma viļņos, un tā šī cepure, misteram Pikvikam neaizsniedzama, būtu varējusi ripot un ripot, ja vien tās gaita ar augstākas varas gādību netiktu apturēta tieši tad, kad šis džentlmenis jau gribēja to atstāt savam liktenim.

Misters Pikviks, kā jau teikts, bija pilnīgi izsmēlis savus spēkus un patlaban grasījās atmest pakaļskriešanai ar roku, kad cepure diezgan spēcīgi atsitās pret kādas karietes riteni; tā līdz ar pusduci citu ratu stāvēja tieši tai vietā, pret ko bija vērsušies viņa soļi. Redzēdams šo izdevību, misters Pikviks naski metās uz priekšu, satvēra savu īpašumu, uzlika galvā un apstājās atvilkt elpu. Nepakavējies vēl ne pusminūti, viņš izdzirda kādu balsi dedzīgi saucam viņa vārdu; misters

Pikviks tūliņ pazina, ka tā ir mistera Tapmena balss, un, paskatījies augšup, ieraudzīja skatu, kas viņu pildīja ar pārsteigumu un prieku. Kādā vaļējā četrvietu karietē, no kuras zirgi bija izjūgti, lai labāk varētu to novietot ļaužu pārpilnajā vietā, stāvēja drukns, pavecs džentlmenis zilos svārkos ar spīdīgām pogām, korda biksēs un atloku zābakos, divas jaunas lēdijas plīvuros un ar spalvām pie cepures, kāds jauns džentlmenis, acīm redzami iemīlējies vienā no jaunajām lēdijām plīvuros un ar spalvām pie cepures, kāda nenosakāma vecuma lēdija, laikam iepriekš minēto lēdiju krustmāte, un misters Tapmens, kas izturējās tik brīvi un nepiespiesti, it kā kopš pirmajiem bērnības acumirkļiem būtu piederējis pie šīs ģimenes. Karietes pakaļpusē bija piestiprināts ietilpīgs ceļa grozs - viens no tiem groziem, kas vērīgā prātā vienmēr pamodina ar aukstiem putniem, mēlēm un vīna pudelēm saistītas asociācijas, - un uz bukas apmiegojies sēdēja resns, sārtvaidzīgs puika, kuru neviens domājošs vērotājs ne mirkli nekavētos apzīmēt par iepriekš minētā groza satura oficiālu izsniedzēju, kad būs pienācis īstais laiks tā patērēšanai.

Misters Pikviks tikko bija apveltījis šos interesantos objektus ar ātru skatienu, kad viņu atkal uzrunāja uzticamais skolnieks.

- Pikvik, Pikvik! - misters Tapmens sauca. - Kāpiet šeit augšā! Pasteidzieties!

- Nāciet, ser! Lūdzu, kāpiet augšā! - druknais džentlmenis mudināja. - Džo!… Sasodītais puika, viņš atkal aizmidzis… Džo, nolaid pakāpienus!

Resnais puika gausi novēlās no bukas, nolaida pakāpienus un aicinoši turēja vaļā karietes durvis. Šajā mirklī ieradās misters Snodgrass un misters Vinkls.

- Vietas pietiks jums visiem, džentlmeņi, - druknais vīrs sacīja. - Diviem iekšpusē un vienam ārā. Džo, atbrīvo vienam no šiem džentlmeņiem vietu uz bukas. Tā, ser, nāciet!

Un druknais džentlmenis pastiepa roku un sparīgi ievilka vispirms misteru Pikviku, tad misteru Snodgrasu karietē. Misters Vinkls uzkāpa uz bukas, resnais puika uztrausās uz tā paša sēdekļa un acumirklī cieši iemiga.

- Tā, džentlmeņi, - druknais vīrs sacīja, - ļoti priecājos jūs redzēt. Pazīstu jūs ļoti labi, džentlmeņi, lai gan jūs mani varbūt neatminaties. Pagājušajā ziemā es dažus vakarus pavadīju jūsu klubā; ar savu draugu misteru Tapmenu nejauši sastapos šorīt un biju ļoti priecīgs, viņu ieraugot. Un kā jums, ser, klājas? Jūs patiešām izskatāties neparasti labi.

Misters Pikviks pateicās par komplimentu un sirsnīgi spieda roku druknajam džentlmenim atloku zābakos.

- Nu, kā jums klājas, ser? - druknais džentlmenis taujāja, ar tēvišķīgām rūpēm uzrunādams misteru Snodgrasu. - Jauki, vai ne? Nu, tas ir labi, tas ir labi. Un kā jums, ser (uz misteru Vinklu)? Ā, esmu priecīgs, dzirdot, ka jums iet labi, ļoti priecīgs, patiešām. Manas meitas, džentlmeņi, - šīs ir manas meitenes; un tā ir mana māsa, mis Reišele Vordla. Viņa ir jaunkundze, jā gan, kaut arī nav vairs nekāda meitene, - vai ne, ser, vai ne?

Un druknais džentlmenis draiski iegrūda ar elkoni misteram Pikvikam sānos, no visas sirds nosmiedamies.

- Bet brāli! - mis Vordla izsaucās ar nosodošu smaidu.

- Pareizi vien ir, - druknais džentlmenis attrauca, - to neviens nevar neliegt. Lūdzu piedošanu, džentlmeņi, tas ir mans draugs misters Trandls. Un tagad, kad jūs visi cits citu pazīstat, jutīsimies omulīgi un jautri un skatīsimies, kas te notiks; tas ir viss, ko varu teikt.

Druknais džentlmenis uzlika brilles, bet misters Pikviks izvilka tālskati, un visi, karietē kājās stāvēdami, skatījās cits citam pār plecu uz karaspēka manevriem.

Manevri norisinājās ļoti pārsteidzoši; viena rinda izšāva pār galvām otrai rindai un tad aizskrēja projām; un tad šī otra rinda izšāva pār galvām nākamajai rindai un savukārt aizskrēja; un tad karaspēks izveidoja četrstūrus ar virsniekiem centrā; un tad kareivji ar pieslietņu palīdzību no vienas puses iekāpa cietokšņa grāvī un tādā pašā kārtā otrā pusē izkāpa ārā, sagāza no groziem celtās barikādes un izturējās tik varonīgi, cik vien iespējams. Pēc tam sekoja baterijās uzstādīto milzīgo lielgabalu lādēšana, ko veica ar lielām skursteņslauķu slotām līdzīgiem instrumentiem; tāda bija gatavošanās šaušanai un tik šausmīgs bija troksnis, kad šāvieni gāja vaļā, ka gaiss skanēja vien no lēdiju spiedzieniem. Jaunās lēdijas Vordlas tā pārbijās, ka misters Trandls katrā ziņā bija spiests saturēt vienu no viņām stāvus karietē, kamēr misters Snodgrass atbalstīja otru; bet mistera Vordla māsa pārdzīvoja tik briesmīgu nervu satraukumu, ka misters Tapmens atrada par pilnīgi nepieciešamu aplikt viņai roku ap vidu, lai vispār noturētu viņu uz kājām. Visi bija uztraukušies, atskaitot vienīgi resno puiku, kas gulēja tik ciešā miegā, it kā lielgabalu rēcieni bijuši viņa parastā šūpuļa dziesma.

- Džo, Džo! - druknais džentlmenis uzsauca, kad citadele bija ieņemta un aplencēji un aplenktie nosēdās pusdienot. - Sasodītais puika, viņš atkal guļ! Esiet tik labs, ser, un iekniebiet viņam… kājā, lūdzu, nekas cits viņu nespēj atmodināt… tā, pateicos. Attaisi grozu, Džo!

Resnais puika, ko misters Vinkls bija sekmīgi atmodinājis, sakniebdams starp rādāmo pirkstu un īkšķi gabalu kājas liela, atkal novēlās no bukas un ar daudz lielāku ātrumu, nekā varētu sagaidīt no viņa iepriekšējā kūtruma, sāka izkravāt grozu.

- Tagad mums jāsasēžas ciešāk, - druknais džentlmenis aizrādīja.

Pēc lielas izjokošanās, ka lēdijām saburzīs piedurknes, un gaužas sarkšanas par dažādiem pārgalvīgiem priekšlikumiem, ka lēdijas varētu sēsties džentlmeņiem klēpjos, visi galu galā saspiedās karietē un druknais džentlmenis sāka izdalīt karietē sēdošajiem groza saturu, ko saņēma no resnā zēna (kas šajā nolūkā bija pakāpies karietes aizmugurē).

- Padod nažus un dakšiņas, Džo!

Nažus un dakšiņas pasniedza, un lēdijas un džentlmeņi iekšpusē, tāpat kā misters Vinkls uz bukas, visi tika apgādāti ar šiem derīgajiem instrumentiem.

- Šķīvjus, Džo, šķīvjus!

Šķīvjus izdalīja līdzīgā kārtā.

- Dod putnus, Džo! Sasodītais puika, viņš jau atkal guļ! Džo, Džo! (Daži viegli paukšieni ar spieķi pa galvu, un resnais puika ar pūlēm pamodās no savas letarģijas.) Veicīgi, dod šurp uzkožamos!

Pēdējā vārda skaņās bija kaut kas tāds, kas uzmodināja tauko puiku. Viņš uzlēca kājās un trulām acīm, kas mirkšķinājās aiz augstajiem vaigiem, kārīgi glūnēja uz ēdieniem, ko ņēma ārā no groza.

- Kusties veicīgāk! - misters Vordls uzsauca, jo resnais puika bija mīlīgi pārlīcis pār kādu kapaunu, no kura tam, likās, bija pilnīgi neiespējami šķirties. Zēns smagi nopūtās un, apveltīdams putna apaļumus ar dedzīgu skatienu, negribīgi atdeva to savam kungam.

- Lūk, tā… uzmanies! Tagad mēli… tagad baloža pīrāgu!… Nenosvied teļa cepeti un šķiņķi… neaizmirsti omārus… izņem no drānas salātus… pasniedz man salvetes!

Tādi bija steidzīgie rīkojumi, kas bira pār mistera Vordla lūpām, kamēr viņš dalīja dažādos tikko aprakstītos priekšmetus un lika ikvienam rokās un ikvienam uz ceļiem neskaitāmu daudzumu trauku.

- Nu, vai nav lieliski? - šis mundrais cilvēks apjautājās, kad bija sācies iznīcināšanas darbs.

- Lieliski! - atsaucās misters Vinkls, kas patlaban, sēdēdams uz. bukas, dalīja gabalos kādu putnu.

- Glāzi vīna?

- Ar lielāko prieku.

- Jums varbūt padot tur augšā pašam savu pudeli, ko?

- Jūs esat ļoti laipns.

- Džo!

- Jā, ser. (Šoreiz puika nebija aizmidzis, jo tam tikko bija izdevies nočiept teļa gaļas pīrāgu.)

- Pudeli vīna džentlmenim uz bukas! Man prieks par šo tikšanos, ser.

- Pateicos.

Misters Vinkls iztukšoja glāzi un novietoja pudeli sev līdzās uz karietes bukas.

- Vai jūs nenovēlētu man to prieku, ser? - misters Trandls apvaicājās misteram Vinklam.

- Ar lielāko prieku, - misters Vinkls atbildēja misteram Trandlam, un abi džentlmeņi iedzēra vīnu, pēc tam pa glāzei vīna izdzēra visi, arī lēdijas.

- Kā mīļā Emīlija flirtē ar svešo džentlmeni! - pačukstēja savam brālim misteram Vordlam neprecētā krustmāte ar īsti vecmeitīgu skaudību.

- O, nu kas tad tur! - mundrais vecais džentlmenis atteica. - Tas viss ir ļoti dabiski, uzdrošinos sacīt… nekā neparasta. Mister Pikvik, mazliet vīna, ser?

Misters Pikviks, kas pašlaik bija iedziļinājies baloža pīrāga iekšienes pārbaudē, labprāt piekrita.

- Manu dārgo Emīlij, - neprecētā krustmāte ieminējās aizbildnieciskā balsī, - nerunā tik skaļi, mīļā.

- Ak kungs, krustmāt!

- Man liekas, krustmāte un mazais, vecais džentlmenis domā, ka tikai viņi visu ko drīkst, - mis Izabella Vordla pačukstēja savai māsai Emīlijai.

Jaunās lēdijas ļoti sirsnīgi nosmējās, un vecā mēģināja izskatīties laipna, bet tas viņai neizdevās.

- Ir gan jautras šīs jaunās meitenes, - mis Vordla sacīja misteram Tapmenam ar lēnprātīgu iecietību, it kā priecīgs noskaņojums būtu kontrabanda un to bez atļaujas turēt īpašumā bijis liels noziegums un pārkāpums.

- O, tādas viņas ir, - misters Tapmens attrauca, nedodams gluži tādu atbildi, kādu no viņa sagaidīja. - Tas ir ļoti patīkami.

- Hm! - mis Vordla šaubīdamās noņurdēja.

- Vai atļausit? - misters Tapmens ievaicājās visglaimīgākajā tonī, ar vienu roku pieskardamies apburošās Reišeles plaukstas virspusei un ar otru laipni paceldams pudeli. - Vai atļausit?

- Ak ser!

Mistera Tapmena skatiens izteica ļoti daudz, un Reišele izsacīja bažas, ka lielgabali no jauna varētu sākt šaut un tādā gadījumā viņai, protams, atkal vajadzēšot atbalsta.

- Vai jūs domājat, ka manas brāļameitas ir glītas? - viņu mīļā krustmāmiņa čukstēja misteram Tapmenam.

- Es tā domātu, ja še nebijis viņu krustmātes, - apķērīgais pikvikietis atbildēja, raidīdams kvēlu skatienu.

- Ak jūs nerātnais vīrieti!… Bet tiešām, vai jums neliekas, ja viņu sejas krāsa būtu mazlietiņ košāka, viņas izskatītos tīri glītas… sveču gaismā, protams?

- Jā, es domāju, tad gan, - misters Tapmens atteica vienaldzīgā balsī.

- Ak jūs zobgalis!… Es zinu, ko jūs gribējāt sacīt.

- Ko tad? - ieprasījās misters Tapmens, kas tik tiešām neko nebija gribējis sacīt.

- Jūs gribējāt sacīt, ka Izabella iet salīkusi… es zinu, ka to jūs gribējāt… jūs, vīrieši, esat acīgi. Nu jā, tā viņa dara, to nevar noliegt; un tiešām, ja ir kāds ieradums, kas dara meiteni neglītu, tad tā ir staigāšana ar salīkušu muguru. Es viņai bieži saku, ka, mazliet vecāka kļuvusi, viņa izskatīsies briesmīga. Jā, jā, jūs esat zobgalis!

Misteram Tapmenam nebija nekas pretī iegūt atzinību par tik lētu cenu, viņš lūkojās ar zīmīgu skatienu un noslēpumaini smaidīja.

- Kāds sarkastisks smaids! - sajūsminātā Reišele sacīja. - Man jāteic, ka es no jums taisni baidos.

- Baidāties no manis!

- Ak, jūs no manis nekā nevarat noslēpt… es zinu, ko šis smaids nozīmē, labi zinu.

- Ko tad? - vaicāja misters Tapmens, kam pašam par to nebija ne mazākās jausmas.

- Jūs domājat, - mīlīgā krustmāmiņa trieca tālāk, vēl vairāk noklusinādama balsi, - jūs domājat, ka Izabellas saliektā mugura nav vēl tik slikta kā Emīlijas nekautrība. Jā, viņa ir nekautra. Jūs nevarat iedomāties, cik tas mani reizēm dara nelaimīgu… es raudu par to stundām ilgi… mans mīļais brālis ir tik labs, tik lētticīgs, ka viņš to nekad neredz; ja viņš to redzētu, esmu pilnīgi pārliecināta, ka tas salauztu viņa sirdi. Es vēlos, kaut varētu domāt, ka tā ir tikai izlikšanās… es ceru, ka tā tas varētu būt… (Še mīlošā radiniece smagi nopūtās un bezcerīgi pakratīja galvu.)

- Esmu pārliecināta, ka krustmāte runā par mums, - mis Emīlija Vordla pačukstēja māsai. - Par to esmu pilnīgi droša - viņai ir tik ļaunprātīgs izskats.

- Vai tā? - Izabella atbildēja. - Hm! Dārgo krustmāmiņ!

- Jā, manu dārgo mīlulīt!

- Es tā bīstos, ka jūs, krustmāmiņ, saaukstēsities… apsieniet zīda lakatu ap savu veco, mīļo galviņu… jums patiešām vajadzētu vairāk par sevi rūpēties… padomājiet par saviem gadiem.

Lai arī cik pelnīta bija šī atmaksa, par to nežēlīgāku tomēr būtu grūti iedomāties. Nav pasakāms, kāda veida atbildē būtu izlādējies krustmātes sašutums, ja misters Vordls nevilšus nebūtu mainījis sarunas tematu, diktā balsī saukdams Džo.

- Sasodītais puika, - vecais džentlmenis norūca, - viņš atkal aizmidzis!

- Ļoti neparasts puika, - misters Pikviks ieminējas. - Vai viņš vienmēr tā guļ?

- Guļ! - vecais džentlmenis izsaucās. - Viņš vienmēr ir aizmidzis. Viņš izpilda uzdevumus, cieši aizmidzis, un krāc, apkalpodams pie galda.

- Ļoti dīvaini, - misters Pikviks nobrīnījās.

- Jā, patiešām dīvaini, - vecais džentlmenis attrauca. - Es ar šo puiku lepojos… es ne par kādu naudu no viņa nešķirtos… viņš ir dabas retums! E, Džo… Džo… novāc šos traukus un attaisi jaunu pudeli… vai tu dzirdi?

Resnais puika piecēlās, atvēra acis, norija milzīgu pīrāga gabalu, ko bija gremojis, iegrimdams miegā, un gausi paklausīja sava kunga pavēlēm, trulām acīm kārīgi skatīdamies uz mielasta atliekām, kamēr vāca kopā traukus un novietoja tos grozā. Tika pasniegta jauna pudele un ātri iztukšota, grozu nostiprināja vecajā vietā; resnais puika vēlreiz uzkāpa uz bukas; brilles un tālskatis atkal tika likti lietā, un karaspēks atsāka manevrus. Lielgabali atkal vareni rībēja un izgrūda ugunis, lēdijas ļoti uztraucās, un pēdīgi, ikvienam par apmierinājumu, izsprāga mīna; un, kad tā bija aizgājusi pa gaisu, karaspēks un mūsu saviesīgais pulciņš sekoja tās paraugam un arī aizgāja.

- Tātad paturiet vērā, - vecais džentlmenis sacīja, kad viņš, noslēdzot sarunu, kas bija risinājusies pa starpbrīžiem manevru noslēguma laikā, spieda misteram Pikvikam roku, - rīt mēs jūs gaidīsim.

- Noteikti, - misters Pikviks apliecināja.

- Vai adrese jums ir?

- Menora ferma Dinglijdellā*, - misters Pikviks atbildēja, ieskatīdamies savā kabatas grāmatiņā.

- Pareizi, - vecais džentlmenis apstiprināja. - Un ievērojiet - bez nedēļas jūs projām nelaidīšu, un es galvoju, ka jūs redzēsit visu, ko vērts redzēt. Ja gribat iepazīties ar lauku dzīvi, nāciet pie manis, Un es jums to parādīšu visā pilnībā. Džo… sasodītais puika, viņš atkal guļ… Džo, palīdzi Tomam iejūgt zirgus!

Zirgus aizjūdza, kučieris uzkāpa uz bukas, resnais puika uzrausās viņam blakus, tika pateiktas sveikas, un kariete aizrībēja. Kad pikvikieši pagriezās, lai uzmestu tai pēdējos skatienus, rietošā saule meta viņu viesmīlīgo paziņu sejās košu sārtumu un apspīdēja resnā zēna augumu. Galva viņam bija noslīgusi uz krūtīm, un viņš atkal gulēja.

*======

Menora ferma Dinglijdellā- Dikensa izdomāti vietvārdi. Literatūrā par Dikensu var atrast daudzus minējumus par to, tieši kādu reāli eksistējušu muižu Dikenss izvēlējies par sava mistera Pikvika piedzīvojumu vietu, taču vienota secinājuma Dikensa pētniekiem tā arī nav.

*======

## V NODAĻA,

kura ir īsa un kura starp citu parādīts, kā misters Pikviks uzņēmās braukt, bet misters Vinkls - jāt un kā viņiem abiem tas veicās

Debesis bija spodras un mīlīgas, gaiss smaržīgs un apkārt viss izskatījās ļoti skaists, kad misters Pikviks, atspiedies pret Ročestras tiltu margām, aplūkoja dabu un gaidīja brokastis. Skats patiešām bija tāds, kas varēja savaldzināt arī mazāk uzņēmīgu garu nekā to, kas tajā patlaban gremdējās.

No skatītāja pa kreisi atradās sagruvis mūris, daudzās vietās pilnīgi sagāzies un dažās kā bezveidīga, smaga masa pārkāries pār šauro krasta joslu. Lieli ūdens zāļu pušķi, trīcēdami katrā vēja pūsmā, karājās pie asajiem un šķautņainajiem akmeņiem, un zaļās efejas skumji kļāvās ap tumšajiem, apdrupušajiem mūra virspuses robojumiem. Aiz tā pacēlās senlaicīga pils. Tās torņi bija bez jumtiem un masīvās sienas pamazām bruka kopā, bet tomēr tā lepni stāstīja par savu seno varenību un spēku, kad tajā pirms septiņsimt gadiem skanējusi ieroču šķinda vai atbalsojies dzīru un nevaldāmas līksmības troksnis. Uz abām pusēm, cik tālu acs spēja saredzēt, stiepās Medvejas krasti, klāti druvām un ganībām, ar šur tur saredzamām vēja dzirnavām vai attālu baznīcu, sniegdami bagātu un dažādības pilnu ainavu, ko vēl skaistāku vērta klīstošās ēnas, kas ātri to šķērsoja, vieglajiem, vēl lāgā neizveidotajiem mākonīšiem aizslīdot rīta saules gaismā. Klusi plūstošā upe, atstarodama debess dzidro zilumu, mirdzēja un vizuļoja, un zvejnieku airi, smagajām, bet gleznainajām laivām lēni slīdot lejup pa straumi, grima ūdenī ar gaišu, tīru skaņu.

Smaga nopūta un pieskāriens pie pleca iztraucēja misteru Pikviku no patīkamās apceres, kurā viņš bija iegrimis, nolūkodamies jaukajā ainavā. Viņš pagriezās un ieraudzīja sev blakus drūmo cilvēku.

- Aplūkojat jauko skatu? - drūmais cilvēks vaicāja.

- Kā tad, - misters Pikviks atbildēja.

- Un priecājaties, ka esat tik agri uzcēlies?

Misters Pikviks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Ak, cilvēkiem jāceļas agri, lai redzētu sauli visā tās greznībā, jo tās spožums reti kad pastāv cauru dienu. Dienas rīts un dzīves rīts ir ļoti līdzīgi.

- Jūs runājat patiesīgi, ser, - misters Pikviks piezīmēja.

- Cik bieži dzird sakām, - drūmais cilvēks turpināja, - «rīts ir pārāk jauks, lai vilktos ilgi». Cik labi to var attiecināt uz mūsu ikdienišķo dzīvi. Ak dievs! Ko es nebūtu ar mieru zaudēt, ja varētu atsaukt savas bērnības dienas vai arī spētu tās aizmirst pavisam!

- Jūs, ser, esat pieredzējis daudz bēdu, - misters Pikviks līdzjūtīgi ieminējās.

- Esmu, - drūmais cilvēks steidzīgi attrauca, - esmu gan. Vairāk, nekā varētu iedomāties tie, kas mani redz tagad. - Brīdi viņš klusēja un tad aprauti piebilda: - Vai jums tādā rītā kā šis kādreiz ir iešāvies prātā, ka noslīkšana nozīmētu laimi un mieru?

- Dievs pasarg, nē! - misters Pikviks atsaucās, nedaudz atvirzīdamies no margas, jo viņam iekrita prātā iespējamība, ka drūmais cilvēks izmēģinājuma dēļ varētu nogrūst viņu lejā.

-Es bieži esmu to domājis, - drūmais cilvēks turpināja, neievērodams šo kustību. - Šķiet, ka rāmais, vēsais ūdens čukstētu aicinājumu atdusēties un atpūsties. Viens lēciens, šļakstiens, īsa cīņa; uz mirkli saceļas ūdens virpulis, kas pamazām norimst sīkos vilnīšos; ūdens ir saslēdzies pār tavu galvu, un uz mūžu ir noslēgušās tavas bēdas un ciešanas pasaulē.

Drūmā vīra iegrimušās acis pa šīs runas laiku spoži liesmoja, bet acumirklīgais satraukums ātri norima, un viņš mierīgi novērsās, sacīdams:

- Nu… pietiek par to. Es jūs gribēju satikt citas lietas dēļ. Aizvakar vakarā jūs lūdzāt mani nolasīt to manuskriptu un uzmanīgi klausījāties manā lasīšanā.

- Jā, - misters Pikviks atbildēja, - un es tiešām domāju…

- Es pēc jūsu uzskatiem nevaicāju, - drūmais vīrs atteica, viņu pārtraukdams, - man tie nav vajadzīgi. Jūs ceļojat sava prieka pēc un lai papildinātu zināšanas. Ja nu es jums iedotu kādu interesantu manuskriptu - ievērojiet, ne tādēļ interesantu, ka tas būtu satraucošs vai neticams, bet tādēļ, ka tā ir lapa no patiesa dzīves stāsta. Vai jūs to varētu nodot klubam, par ko tik bieži runājat?

- Protams, - misters Pikviks apliecināja, - ja jūs to vēlaties, un tas tiktu pievienots kluba dokumentiem.

- Jūs to saņemsit, - drūmais cilvēks atbildēja. - Jūsu adrese?

Un, kad misters Pikviks bija pateicis viņu iespējamo maršrutu, drūmais cilvēks to rūpīgi atzīmēja netīrā kabatas grāmatiņā, tad, atsacījis mistera Pikvika neatlaidīgajam lūgumam pabrokastot kopā, lēnām aizgāja, atstādams šo džentlmeni pie viesnīcas.

Misters Pikviks atrada savus trīs pavadoņus jau uzcēlušos un gaidām viņa ierašanos, lai sēstos pie brokastgalda, kas bija uzklāts visai kārdinoši. Viņi sēdās pie maltītes, un cepts šķiņķis, olas, tēja, kafija un dažādas piedevas sāka nozust ar tādu ātrumu, kas tūliņ liecināja par ēdiena izcilo labumu un ēdāju apetīti.

- Tagad par Menora fermu, - misters Pikviks uzsāka. - Kā turp nokļūsim?

- Varbūt derētu aprunāties ar apkalpotāju? - misters Tapmens ierosināja, un tūliņ tika atsaukts apkalpotājs.

- Dinglijdella, džentlmeņi?… Piecpadsmit jūdzes, džentlmeņi… pa lauku ceļu… Divričus, ser?

- Divriči nevar uzņemt vairāk kā divus, - misters Pikviks aizrādīja.

- Pareizi, ser!… Lūdzu, piedodiet, ser. Ļoti jauki četrriteņu rati, ser… divas sēdvietas aizmugurē… viena priekšā tam džentlmenim, kas vada zirgu… Ā! Lūdzu, piedodiet, ser… tie var uzņemt tikai trīs.

- Ko tādā gadījumā darīt? - misters Snodgrass vaicāja.

- Varbūt, ser, kādam no džentlmeņiem patiktu jāt? - apkalpotājs ieminējās, skatīdamies uz misteru Vinklu. - Ļoti labi jājamzirgi, ser… Kāds no mistera Vordla cilvēkiem, braukdams uz Ročestru, nogādās tos atpakaļ, ser.

- Tas būs īstais, - misters Pikviks nopriecājās. - Vinkl, vai vēlaties pajāties?

Sirds dziļumos misters Vinkls izjuta diezgan stipras šaubas par savu jātnieka prasmi, bet viņš tās neparko nebūtu izrādījis un tūliņ ļoti drosmīgi atbildēja:

- Protams, man tas patiktu vislabāk.

Misters Vinkls bija izaicinājis likteni, tagad vairs nebija atkāpšanās.

- Lieciet piebraukt pie durvīm vienpadsmitos, - misters Pikviks norīkoja.

- Labi, ser, - apkalpotājs atbildēja.

Apkalpotājs aizgāja; brokastis bija paēstas, un ceļotāji uzkāpa savās guļamistabās sagatavot apģērbus, ko ņemt līdzi gaidāmajā ekspedīcijā.

Misters Pikviks bija jau pabeidzis kārtošanos un pār ēdamzāles loga aizkariem nolūkojās gājējos uz ielas, kad ienāca apkalpotājs un paziņoja, ka rati sagatavoti. Šo paziņojumu apstiprināja paši rati, kas tūliņ parādījās aiz minētajiem ēdamzāles loga aizkariņiem.

Tā bija jocīga, maza, zaļa kaste uz četriem riteņiem, ar zemu, divvietīgu sēdekli pakaļpusē, kas izskatījās kā vīna grozs, un augstu vienvietīgu laktu priekšā; ratus vilka milzīgs, brūns zirgs, kura labi saskatāmais skelets bija ārkārtīgi simetrisks. Turpat stāvēja zirgu puisis, turēdams aiz pavadas otru milzīgu zirgu, - acīm redzot, ratos iejūgtā dzīvnieka tuvu radinieku, - apseglotu misteram Vinklam.

- Pasarg dievs! - misters Pikviks izsaucās, kad viņi stāvēja uz ietves un gaidīja, kamēr ieliks ratos mantas. - Pasarg dievs, kurš tad vadīs zirgu? Par to nemaz nebiju padomājis.

- Kā! Nu, protams, jūs, - misters Tapmens atteica.

- Protams, - misters Snodgrass pievienojās.

- Es! - misters Pikviks izsaucās.

- Nav nemazām ko bīties, ser, - sarunā iejaucās zirgu puisis, - Uz nogalvošanu rāms, ser; zīdainis ar viņu varētu braukt.

- Vai viņš nav bailīgs? - misters Pikviks apvaicājās.

- Bailīgs, ser? Viņš tev nebaidītos arī tad, ja satiktu veselu vezumu mērkaķu ar nosvilinātām astēm.

Pēdējais ieteikums bija pārliecinošs. Misters Tapmens un misters Snodgrass iekāpa kastē, misters Pikviks uzrāpās uz laktas un novietoja kājas uz kāpslīša, kas šim nolūkam bija ierīkots zem sēdekļa un apsists ar vaska drānu.

- Nu, Spožais Viljem, - zirgu puisis uzrunāja savu palīgu, - dod džentlmenim grožas!

Spožais Viljems, - laikam tā iesaukts gludi pieglausto matu un taukaini spīdīgās sejas dēļ - ielika misteram Pikvikam kreisajā rokā grožus, bet galvenais zirgu puisis iespieda viņam labajā rokā pātagu.

- Tprrūū! - misters Pikviks iebrēcās, kad lielais četrkājainis izrādīja nepārprotamu tieksmi iegrūst ratus atmuguriski ēdamzāles logā.

- Tprruū! - misters Tapmens un misters Snodgrass no kastes piebalsoja.

- Viņš tikai draiskojas, džentelmeņi, - galvenais zirgu puisis drošināja. - Satur viņu, Viljem!

Palīgs apvaldīja dzīvnieka straujumu, un priekšnieks steidzās palīdzēt misteram Vinklam ietikt seglos.

- No otras pusītes, ser, būsiet tik laipni.

- Lai mani velns parau, ja džentelmens negribē kāpt no ačgārnās puses, - kāds pasta puisis smīnēdams čukstēja neizsakāmi uzjautrinātam apkalpotājam.

Šādi pamācīts, misters Vinkls ierāpās seglos apmēram ar tikpat lielām grūtībām, kādas viņš būtu piedzīvojis, rāpdamies pār pirmās klases kara kuģa bortu.

- Viss kārtībā? - misters Pikviks apvaicājās, sirds dziļumos nojauzdams, ka nekas nav kārtībā.

- Viss kārtībā, - misters Vinkls vārgā balsī atsaucās.

- Lai iet! - zirgu puisis uzsauca. - Turiet grožas stingri, ser! Un rati ar misteru Pikviku uz bukas un jājamais zirgs ar misteru Vinklu uz muguras, par lielu izpriecu un sajūsmu visam viesnīcas pagalmam, devās ceļā.

- Kādēļ viņš iet šķērseniski? - misters Snodgrass no kastes teica misteram Vinklam seglos.

- Nevaru iedomāties, - misters Vinkls atzinās.

Viņa zirgs pārvietojās pa ielu visdīvainākā kārtā - ar sāniem pa priekšu un galvu pret vienu ceļa malu, bet asti - pret otru.

Misteram Pikvikam nebija laika ievērot ne šo dīvainību, ne arī jel ko citu, jo visi viņa spēki bija sakopoti, lai vadītu ratos iejūgto dzīvnieku, kas izrādīja dažādas īpatnības, kuras skatītājam šķita ļoti interesantas, bet ratos sēdētājiem nekādā ziņā nelikās tik jaukas. Viņš ne vien ļoti nepatīkamā un traucējošā veidā pastāvīgi mētāja galvu un tik stipri raustīja grožus, ka to saturēšana misteram Pikvikam sagādāja vislielākās grūtības, bet arī izrādīja neparastu tieksmi laiku pa laikam pēkšņi mesties uz ceļa malu, negaidot apstāties un tad atkal dažas minūtes traukties uz priekšu tādā ātrumā, ka viņu nebija iespējams vadīt.

- Ko tāda izturēšanās nozīmē? - misters Snodgrass prātoja, kad zirgs šo manevru bija atkārtojis jau divdesmito reizi.

- Es nezinu, - misters Tapmens atteica, - izskatās gandrīz tā, it kā viņš baidītos, vai ne?

Misters Vinkls patlaban gribēja atbildēt, kad viņu apturēja mistera Pikvika iebrēciens.

- Tprrūū! - sauca šis džentlmenis. - Man izkritusi pātaga!

- Vinkl! - misters Snodgrass uzkliedza, kad jātnieks uz lielā zirga pierikšoja klāt, cepurei brūkot pār ausīm, no straujajām kustībām tā kratīdamies, it kā grasītos izjukt gabalos. - Esiet nu lāga zēns, paceliet pātagu!

Misters Vinkls rāva lielā zirga pavadu, līdz sametās gluži zils sejā, un, kad pēdīgi bija izdevies kustoni apturēt, nokāpa, padeva misteram Pikvikam pātagu, tad, satvēris pavadu, gatavojās atkal kāpt seglos.

Vai nu lielais zirgs, būdams jautras dabas, gribēja ar misteru Vinklu mazliet nevainīgi padraiskoties, vai arī viņam bija ienācis prātā, ka ceļojumu tikpat omulīgi varētu veikt bez jātnieka kā ar to, - tie ir jautājumi, kurus mēs nevaram galīgi un noteikti noskaidrot. Lai nu kādi motīvi dzīvnieku pamudināja, zināms ir tas, ka, tikko misters Vinkls bija aizskāris pavadu, zirgs pārmauca to pār galvu un atrāvās atpakaļ visā pavadas garumā.

- Nabaga kustonīt, - misters Vinkls labināja, - nabaga kustonīt… veco, labo zirdziņ!

«Nabaga kustonītis» bija nepieejams glaimiem: jo neatlaidīgāk misters Vinkls mēģināja piekļūt viņam tuvāk, jo neatlaidīgāk tas kāpās atpakaļ; un, par spīti visdažādākai pierunāšanai un pielabināšanai, misters Vinkls un vecais, labais zirdziņš griezās viens ap otru minūtes desmit, galu galā atrazdamies tieši tādā pašā atstatumā kā no sākuma, kas jāuzskata par ļoti nepatīkamu atgadījumu katros apstākļos, bet jo sevišķi uz vientuļa ceļa, kur nav rodama nekāda palīdzība.

- Ko man tagad darīt? - misters Vinkls izsaucās, kad šāda izlocīšanās bija turpinājusies jau labu laiku. - Ko man darīt? Es netieku viņam mugurā.

- Labāk vediet viņu pie rokas, kamēr sasniegsim kādu aizkārtni, - misters Pikviks no ratiem pamācīja.

- Bet viņš negrib iet! - misters Vinkls brēca. - Nāciet un pieturiet viņu!

Misters Pikviks bija pats laipnības un cilvēcības iemiesojums; viņš uzmeta grožus zirgam uz muguras, nokāpa no sēdekļa, rūpīgi piegrieza ratus pie dzīvžoga, lai ikviens varētu pabraukt garām, un, atstādams misteru Tapmenu un misteru Snodgrasu ratos, gāja atpakaļ palīdzēt nelaimē kritušajam biedram.

Tikko zirgs ieraudzīja tuvojamies misteru Pikviku ar pātagu rokā, viņš izmainīja līdzšinējo nemitīgo riņķveida kustību pret tik noteiktu virzīšanos atpakaļ, ka misters Vinkls, kurš vēl vienmēr atradās pavadas galā, tika rauts uz to pusi, no kurienes tie nupat bija ieradušies, pie tam tādā gaitā, ko nevar saukt pat ne par ātru soļošanu. Misters Pikviks skrēja viņam palīgā, bet, jo ātrāk misters Pikviks skrēja uz priekšu, jo ātrāk zirgs kāpās atpakaļ. Kājas šļūca pa zemi un uzvandīja milzum daudz putekļu, līdz pēdīgi misters Vinkls, kuram rokas bija gandrīz izrautas no plecu dobumiem, atģidās palaist pavadu. Zirgs apstājās, brītiņu noskatījās, nopurināja galvu, apgriezās un mierīgi rikšoja atpakaļ uz Ročestru, atstādams misteru Vinklu un misteru Pikviku galīgā izmisumā skatāmies vienu otrā. Viņu uzmanību piesaistīja netāla ratu rīboņa. Viņi palūkojās atpakaļ.

- Pasarg dievs! - nelaimīgais misters Pikviks izsaucās. - Arī otrs zirgs skrien projām!

Tā bija vistīrākā patiesība. Zirgu bija izbiedējis troksnis, un groži atradās tam uz muguras. Sekas var iedomāties. Zirgs drāzās uz priekšu ar četrriteņu ratiem aizmugurē un ar misteru Tapmenu un misteru Snodgrasu četrriteņu ratos. Trakais skrējiens bija īss. Misters Tapmens ielēca dzīvžogā, un misters Snodgrass sekoja viņa piemēram; zirgs trieca ratus pret kādu koka tiltiņu, atraudams riteņus no virsbūves un kasti no laktas, un pēdīgi nekustīgi apstājās, lai paskatītos uz paša nodarīto postu.

Abu sveikā palikušo draugu pirmās rūpes bija izvilkt savus nelaimīgos biedrus, kas gulēja dzīvžogā, un šis darbs tiem sagādāja neizsakāmu prieku, jo līdz ar to atklājās, ka draugi nav dabūjuši nekādus ievainojumus, atskaitot dažus plīsumus apģērbos un dažādus ieskrambājumus no kazenāju krūmiem. Nākamais darbs bija izjūgt zirgu. Kad šis sarežģītais uzdevums bija paveikts, ceļotāji lēni devās uz priekšu, vezdami zirgu sev līdzi un pamezdami ratus likteņa varā.

Stundu gājuši, ceļotāji sasniedza mazu ceļmalas viesnīcu ar divām gobām, zirgu dzirdināmo sili un izkārtnes stabu priekšpusē; aizmugurē rēgojās pāris izjukušu siena kaudžu, vienā galā atradās sakņu dārzs, bet visapkārt mājai dīvainā nekārtībā drūzmējās satrunējušas nojumes un pussagāzušās saimniecības ēkas. Dārzā strādāja sarkanmatains cilvēks, un misters Pikviks viņam braši uzsauca:

- Ei jūs tur!

Sarkanmatis atlieca muguru, pielika plaukstu pie acīm un ar ciešu, nelaipnu skatienu ilgi aplūkoja misteru Pikviku un viņa pavadoņus.

- Ei jūs tur! - misters Pikviks atkārtoja.

- Kas ir? - sarkanmatis atsaucās.

- Cik tālu ir līdz Dinglijdellai?

- Vairāk par septiņām jūdzēm.

- Vai ceļš labs?

- Nē, nav.

Izsacījis šo īso atbildi un vēlreiz apmierinājis savu ziņkārību ar pētījošu skatienu, sarkanmatainais vīrs atsāka darbu.

- Mēs gribētu atstāt šo zirgu te, - misters Pikviks sacīja. - To taču varēsim, vai ne?

- Atstāt to zirgu šite? - sarkanmatis atkārtoja, atspiezdamies uz lāpstas.

- Jā gan, - atbildēja misters Pikviks, kas pa to laiku ar zirgu pie rokas bija pienācis pie žoga.

- Sievo! - vīrs ar sarkano galvu ieaurojās, iznākdams no dārza un pamatīgi aplūkodams zirgu. - Sievo!

Pēc sauciena ieradās liela, kaulaina sieviete, plakana kā dēlis, rupjā, zilā uzsvārcī, kam jostas vieta atradās dažas collas zem padusēm.

- Labo sieviņ, vai mēs varētu šo zirgu šeit uz laiku novietot? - misters Tapmens vaicāja, pienākdams klāt un likdams ieskanēties savas balss visneatvairāmākajiem toņiem.

Sieviete vērīgi aplūkoja visu grupu, un sarkanmatis kaut ko iečukstēja tai ausī.

- Nē, - sieviete atbildēja, brīdi padomājusi. - Man bail.

- Bail! - misters Pikviks izsaucās. - No kā tā sieva baidās?

- Viņreiz mums šitā pēc iznāca nepatikšanas, - sieviete atteica, atkal iedama atpakaļ uz māju. - Nav i ko runāt.

- Visneparastākais atgadījums, ar kādu savā dzīvē esmu sastapies, - pārsteigtais misters Pikviks sacīja.

- Man… man nudien liekas, - misters Vinkls čukstēja, kad draugi sapulcējās ap to, - viņa domā, ka mēs šo zirgu esam ieguvuši negodīgā ceļā.

- Ko! - iekliedzas misters Pikviks, kuru pārņēma vesela sašutuma brāzma.

Misters Vinkls kautrīgi atkārtoja savas aizdomas.

- Paklausieties, puis, - sadusmotais misters Pikviks uzbrēca. - Vai jūs domājat, ka mēs šo zirgu esam zaguši?

- Noteikti, - sarkanmatainais atbildēja ar ņirdzīgu smīnu, kas izstiepa muti no viena dzirdes orgāna līdz otram.

To pateicis, viņš iegāja mājā un aizcirta durvis.

- Tas ir kā murgs! - misters Pikviks izsaucās. - Kā riebīgs murgs! Padomājiet vien - cilvēks visu dienu staigā apkārt ar šausmīgu zirgu, no kura nekādi nevar tikt vaļā!

Nomāktie pikvikieši īgni turpināja ceļu, un lielais četrkājainis, pret ko viņi izjuta vislielāko riebumu, lēni čāpoja viņiem pa pēdām.

Bija vēla pēcpusdiena, kad visi četri draugi un viņu četrkājainais ceļa biedrs iegriezās sānu ceļā, kas veda uz Menora fermu; un pat tagad, kad viņi bija tik tuvu savam gala mērķim, prieku, ko viņi citādi būtu izjutuši, stipri mazināja domas par viņu dīvaino izskatu un nejēdzīgo stāvokli. Saplēstas drēbes, saskrambātas sejas, nopulējušas kurpes, novārdzis izskats un bez visa tā - vēl šis zirgs. Ak, kā misters Pikviks lādēja šo zirgu! Viņš jau reizi no reizes bija metis uz cēlo dzīvnieku naida un atriebības pilnus skatienus; vairāk nekā reizi vien bija apsvēris, kādi izdevumi būtu jāatlīdzina, ja pārgrieztu tam rīkli, un patlaban kārdinājums to nogalēt vai palaist plašajā pasaulē pārņēma viņa prātu ar desmitkārtīgu spēku. No šīm briesmīgajām domām viņu iztraucēja divu cilvēku stāvi, kas pēkšņi parādījās ceļa pagriezienā. Tie bija misters Vordls un viņa uzticamais pavadonis - resnais puika.

- Mīļais dievs, kur tad jūs esat bijuši? - viesmīlīgais vecais džentlmenis izsaucās. - Es jūs gaidīju visu dienu. Un cik jūs izskatāties noguruši! Ko? Skrambas? Nebūsit taču ievainoti, ko? Priecājos dzirdēt, ka… ļoti priecājos. Tātad jūs izgāza, ko? Nekas. Parasts gadījums šajā pusē. Džo!… sasodītais puika, viņš atkal aizmidzis… Džo, paņem no džentlmeņa zirgu un ieved stallī!

Resnais puika paņēma zirgu un gausi slāja viņiem nopakaļ, bet vecais džentlmenis, vienkāršos vārdos izteikdams saviem viesiem līdzjūtību par tiem šāsdienas notikumiem, kurus viņi uzskatīja par piemērotiem pastāstīšanai, vadīja viņus uz virtuvi.

- Te mēs jūs savedīsim kārtībā, - vecais džentlmenis sacīja, un tad es jūs iepazīstināšu ar tiem, kas viesistabā. Emma, atnes ķiršu liķieri! Džena, šurp adatu un diegu! Mērij, dvieļus un ūdeni! Žiglāk, meitenes! Kustieties!

Trīs vai četras brašas meičas aši aizsteidzās sameklēt vajadzīgās lietas, kamēr pāris puiša cilvēku ar lielām galvām un apaļām sejām piecēlās no sēdekļiem pie kamīna (jo, lai gan bija maija vakars, uguns viņus vilināja kā ziemassvētkos), nozuda nez kādos tumšos kaktos un ātri izvilka no turienes pudeli zābaku ziedes un vai pusduci suku.

- Veicīgāk! - vecais džentlmenis atkal atgādināja, bet šis aizrādījums bija pilnīgi lieks, jo viena no meičām jau lēja ķiršu liķieri, otra nesa dvieļus, bet viens no puišiem, pēkšņi saķēris misteru Pikviku pie kājas, tā ka viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru, tik centīgi spodrināja zābaku, ka viņam sāka karst varžacis, bet otrs pa to laiku apstrādāja misteru Vinklu ar pamatīgu drēbju suku, pa šīs operācijas laiku nododamies svilpošanai, kā to paraduši zirgu puiši, kad tie skrāpē zirgus.

Misters Snodgrass, beidzis mazgāties, nostājās ar muguru pret uguni un, ar sirds patiku baudīdams ķiršu liķieri, apskatīja virtuvi. Viņš to apraksta kā lielu telpu ar sarkanu ķieģeļu klonu un ietilpīgu kamīna pavardu; tās griestus greznoja šķiņķi, cūku sāngabali un sīpolu virtenes. Sienas rotāja dažas mednieku pātagas, divi vai trīs iemaukti, segli un kāda veca, sarūsējusi īsstobrene, zem kuras pakārtais uzraksts vēstīja, ka tā esot «Pielādēta», - un, kā zināms no tiem pašiem avotiem, tāda tā esot bijusi jau vismaz pusi gadsimta. Stūrī svinīgi tikšķēja vecs cienīgas un rāmas dabas astoņdienu pulkstenis un uz viena no daudzajiem āķiem, kas izdaiļoja virtuves skapi, karājās tikpat vecs sudraba kabatas pulkstenis.

- Kārtībā? - vecais džentlmenis apvaicājās, kad viesi bija nomazgāti, aplāpīti, nospodrināti un padzirdīti ar liķieri.

- Pilnīgi, - misters Pikviks apliecināja.

- Tad ejam!

Un visi, šķērsojuši dažus tumšus gaiteņus, kur tiem pievienojās misters Tapmens, kas bija aizkavējies aizmugurē, lai nozagtu Emmai skūpstu, par ko viņam bija pienācīgi atmaksāts ar dažām dunkām un skrāpieniem, ieradās pie viesistabas durvīm.

- Esiet sveicināti! - viesmīlīgais namatēvs izsaucās, vērdams tās vaļā un ieiedams pirmais, lai stādītu viņus priekšā. - Esiet sveicināti, džentlmeņi, Menora fermā!

## VI NODAĻA

Vecmodīga karšu partija. Garīdznieka panti. Stāsts par katordznieka atgriešanos

Viesi, kas bija sapulcējušies vecajā viesistabā, piecēlās, lai apsveiktu misteru Pikviku un viņa draugus, un, kamēr izpildīja iepazīstināšanas ceremoniālu ar visām pienācīgajām formalitātēm, misteram Pikvikam bija laiks novērot klātesošo personu ārieni un izdarīt secinājumus par viņu raksturu un tieksmēm, - tas bija paradums, kuram viņš, līdzīgi daudziem lieliem vīriem, ar patiku nodevās.

Kāda ļoti veca lēdija augstā aubē un izbalējušā zīda tērpā - ne mazāk, ne vairāk kā paša mistera Vordla māte - ieņēma goda vietu pa labi no kamīna. Sienas greznoja dažāda veida apliecinājumi, ka, jauna būdama, viņa mācīta iet pa pareizo ceļu un arī vecumā nav no tā novērsusies, - tie bija vecu laiku izšuvumi, tikpat vecas, ar vilnas dziju izšūtas ainavas un koši sarkani zīda tējkannu sildītāji no jaunāka laikmeta. Krustmāte, abas jaunās lēdijas un misters Vordls, stāvēdami ap vecās lēdijas atpūtas krēslu, dedzīgi un nerimstoši sacentās uzmanības izrādīšanā vecajai lēdijai, viens turēdams viņas klausāmo trubiņu, otrs apelsīnu un trešais pudelīti ar ožamo sāli, kamēr ceturtais ļoti rosīgi buksnīja un dunkāja viņas atbalstam izkārtotos spilvenus. Kamīna pretējā pusē sēdēja plikgalvains vecs džentlmenis ar labsirdīgu un labvēlīgu seju - Dinglijdellas garīdznieks, turpat blakus viņa sieva, tukla, veca lēdija, kas izskatījās tā, it kā ne vien lieliski pārzinātu noslēpumaino mākslu, kā mājas līdzekļiem izgatavot dažādas sirdsdrapes par prieku citiem, bet pie reizes prastu tās arī iebaudīt par jo lielu prieku pati sev. Vienā stūrī kāds maza auguma lietišķa izskata cilvēks ar ripstonpepiņam līdzīgu seju sarunājās ar kādu resnu, vecu džentlmeni, un vēl divi vai trīs veci džentlmeņi un divas vai trīs vecas lēdijas sēdēja taisni un nekustīgi kā sveces savos krēslos un cieši noskatījās uz misteru Pikviku un viņa pavadoņiem.

- Misters Pikviks, māt! - misters Vordls izkliedza, cik skaļi vien varēja.

- Ā! - vecā lēdija atsaucās, galvu kratīdama. - Es nedzirdu.

- Misters Pikviks, vecmāmiņ! - abas jaunās lēdijas reizē iespiedzās.

- A! - vecā lēdija sauca. - Nu labi, tas nav svarīgi. Man liekas, viņu vis neinteresēs tāda veca sieva kā es.

- Es jums apgalvoju, kundze, - misters Pikviks uzsāka valodu, satverdams vecās lēdijas roku un runādams tik skaļi, ka viņa labsirdīgā seja aiz piepūles kļuva tumši sarkana, - es jums apgalvoju, kundze, ka nekas mani neiepriecina vairāk kā iepazīties ar lēdiju jūsu gados, kura atrodas tik lieliskas ģimenes vidū un izskatās tik jauna un spirgta.

- Ā! - vecā lēdija noteica pēc īsas pauzes. - Jāsaka, ka tas viss ir ļoti jauki, bet es viņu tomēr nedzirdu.

- Vecmāmiņa patlaban nav labā omā, - mis Izabella Vordla klusi ieteicās, - bet gan jau viņa ar jums parunās.

Misters Pikviks ar galvas mājienu norādīja, ka viņš ir gatavs izdabāt vecuma untumiem, un iekļāvās vispārējā sarunā ar citiem saviesīgā pulciņa dalībniekiem.

- Jums te ir burvīga apkaime, - misters Pikviks sacīja.

- Burvīga! - misteri Snodgrass, Tapmens un Vinkls piebalsoja.

- Man arī tā liekas, - misters Vordls piebilda.

- Labākas vietiņas nav visā Kentā, ser, - sacīja lietišķā izskata cilvēks ar pepiņam līdzīgo seju. - Patiešām nav, ser, - par to esmu drošs, ser.

Un lietišķā izskata cilvēks pavērās apkārt ar triumfējošu skatienu, it kā viņu kāds būtu nikni apstrīdējis, bet pēdīgi viņš tomēr palicis uzvarētājs.

- Labākas vietiņas nav visā Kentā, - lietišķā izskata cilvēks pēc neilgas klusēšanas atkal ieminējās.

- Atskaitot Mallinsmedovu, - resnais vīrs svinīgi piezīmēja.

- Mallinsmedova! - pirmais ar dziļu nievu izsaucās.

- Jā gan, Mallinsmedova, - resnais vīrs atkārtoja.

- Ļoti jauks stūrītis, - iesprauda kāds cits resns vīrs.

- Tā tas tiešām ir, - trešais resnais vīrs noteica.

- Tas katram zināms, - sacīja korpulentais namatēvs. Lietišķais cilvēks neticīgi paskatījās visapkārt, bet, redzēdams, ka palicis mazākumā, rādīja līdzjūtīgu seju un nesacīja vairs nekā.

- Par ko viņi runā? - vecā lēdija jautāja vienai no savām mazmeitām ļoti skaļā balsī, jo, tāpat kā daudziem nedzirdīgiem cilvēkiem, viņai, šķiet, nekad neienāca prātā iespējamība, ka citi varētu sadzirdēt, ko viņa saka.

- Par mūsu apvidu, vecmāmiņ.

- Kas ir ar apvidu? Vai kaut kas noticis?

- Nē, nē. Misters Millers sacīja, ka mūsu apvidus esot labāks par Mallinsmedovu.

- Ko viņš no tā saprot? - sašutusi jautāja vecā lēdija. - Millers ir iedomīgs ģeķis, un jūs viņam varat pateikt, ka es tā sacīju.

To teikusi, vecā lēdija, nemaz nenojauzdama, ka runājusi skaļāk nekā čukstus, saslējās un asi uzlūkoja lietišķā izskata vaininieku.

- Nu, nu, - rosīgais namatēvs ieminējās ar labi saprotamu vēlēšanos mainīt sarunas tematu, - ko jūs, mister Pikvik, sacītu, ja saspēlētu kādu roberu?

- Man tas ļoti patiktu, - šis džentlmenis atbildēja, - bet manis dēļ gan jums nav jāpūlas.

- O, es varu jums apgalvot, ka mātei ļoti patīk robers, - misters Vordls atteica. - Vai ne, māt?

Vecā lēdija, kas, līdzko pieskārās šim tematam, bija daudz dzirdīgāka, nekā runājot par kaut ko citu, atbildēja apstiprinoši.

- Džo, Džo! - vecajs džentlmenis izsaucās. - Džo, sasodītais… ā, te viņš ir! Noliec kāršu galdus!

Miegainais jauneklis pamanījās bez turpmākiem pamudinājumiem nolikt divus kāršu galdus - vienu «pāvestam Džonam» un otru vistam. Vista spēlē piedalījās misters Pikviks ar veco lēdiju un misters Millers ar resno džentlmeni. Pārējie nosēdās pie otrā galda.

Robers tika nospēlēts ar to svarīgumu un nosvērtību, kas piestāv nodarbībai, ko sauc par vistu, - šai svarīgajai ceremonijai, kam, kā mums šķiet, vārdu «spēle» pievienot ir apkaunojoši un necienīgi. Turpretī pie otra galda valdīja tik trokšņaina jautrība, ka tā stipri traucēja mistera Millera kontemplāciju; pēdējais, nespēdams tik pilnīgi iedziļināties spēlē, kā vajadzētu, pamanījās izdarīt vairākus smagus noziegumus un pārkāpumus, ārkārtīgi sadusmodams resno džentlmeni un atbilstošā pakāpē uzlabodams vecās lēdijas omu.

- Tā, lūk! - triumfēdams izsaucās noziedzīgais Millers, kad viņš kādas partijas beigās paņēma lieko stiķi. - Labāk nemaz nevarēja nospēlēt, tas man jāteic. Vairāk stiķu dabūt nebija iespējams.

- Milleram vajadzēja kaut kāravu ar trumpi, vai ne, ser? - vecā lēdija ieminējās.

Misters Pikviks piekrītoši pamāja.

- Vai patiešām vajadzēja? - nelaimīgais šaubīdamies vaicāja savam partnerim.

- Vajadzēja gan, ser, - resnais džentlmenis briesmīgā balsī atbildēja.

- Vai, cik žēl! - sašļukušais Millers noteica.

- Liels labums no tādas žēlošanās, - resnais džentlmenis noņurdēja.

- Mums divi honori, kopā astoņi, - misters Pikviks piebilda. Sadalīja vēlreiz.

- Vai jūs varat vienu? - vecā lēdija vaicāja.

- Varu, - misters Pikviks atbildēja. - Divkāršo, vienkāršo un roberu.

- Tāda laime vēl nav redzēta, - sacīja misters Millers.

- Tādas kārtis nav redzētas, - sacīja resnais džentlmenis. Svinīgs klusums; misters Pikviks bija jautrs, vecā lēdija nopietna, resnais džentlmenis sīkumaini vērīgs un misters Millers bikls.

- Vēl viens divkāršais, - sacīja vecā lēdija, kas ar triumfu atzīmēja šo apstākli, palikdama zem svečtura vienu sešpensu un vienu nodeldētu puspensu.

- Divkāršais, ser, - misters Pikviks aizrādīja.

- Redzu gluži labi, ser, - resnais džentlmenis asi atcirta.

Nākošā partija beidzās ar līdzīgu rezultātu, turklāt neveiksmīgais Millers neizspēlēja vajadzīgās krāsas kārti, kālab resno džentlmeni pārņēma liels uzbudinājums, kas turpinājās līdz spēles beigām, pēc kam viņš atkāpās istabas stūrī un veselu stundu un divdesmit septiņas minūtes bija pilnīgi mēms; kad šis laika sprīdis bija notecējis, resnais džentlmenis atkal iznāca no savas paslēptuves un piedāvāja misteram Pikvikam iešņaukt tabaku, izturēdamies kā cilvēks, kas kristīgā garā nolēmis piedot pārciestās netaisnības. Vecās lēdijas dzirdes spējas bija ievērojami uzlabojušās, un nelaimīgais misters Millers sajutās tik neērti kā delfīns sardzes būdā.

Pa to laiku pie otra galda gāja pavisam jautri. Izabella Vordla un misters Trandls paziņoja, ka ir partneri, Emīlija Vordla un misters Snodgrass darīja to pašu, un pat misters Tapmens un neprecētā krustmāte nodibināja akciju sabiedrību ar kopējām spēles markām un glaimiem. Vecais misters Vordls bija vislabākajā garastāvoklī, un viņš tik jocīgi vadīja spēli un vecās lēdijas tik cītīgi sekoja saviem vinnestiem, ka pie galda valdīja nerimstoša jautrība un smiekli. Kādai vecai lēdijai pastāvīgi bija jāmaksā apmēram par pusduci kāršu, par ko katru reizi visi smējās, un, kad vecā lēdija bija dusmīga par to, ka jāmaksā, tie smējās vēl skaļāk, tā ka vecās lēdijas seja pamazām atplauka, līdz beidzot viņa smējās skaļāk par visiem. Kad neprecētā krustmāte dabūja «precības», jaunās lēdijas atkal smējās un neprecētā krustmāte likās aizvainota, bet, sajuzdama, ka misters Tapmens tai zem galda spiež roku, arī viņa atplauka un lūkojās ar tik izteiksmīgu skatienu, it kā īstas precības nemaz nebūtu tik tālu, kā daži cilvēki iedomājas, par ko visi atkal smējās un jo sevišķi vecais misters Vordls, kas par katru joku priecājās tāpat kā visjaunākie. Kas attiecas uz misteru Snodgrasu, tad viņš nedarīja nekā cita, tikai čukstēja savai partnerei ausīs poētiskus vārdiņus, kas pamudināja kādu vecu džentlmeni pajokot par partneriem kāršu spēlē un par partneriem dzīvē, un šinī sakarībā iepriekš minētais vecais džentlmenis arī izsacīja dažas piezīmes, turklāt pamirkšķinot ar acīm un pie sevis nosmejoties, kas uzjautrināja visu sabiedrību un it sevišķi vecā džentlmeņa sievu. Misters Vinkls nāca klajā ar jokiem, ko ļoti labi pazīst pilsētā, bet nepavisam nepazīst uz laukiem, un, tā kā visi par tiem ļoti sirsnīgi smējās un teica, ka tie esot lieliski, misters Vinkls sajutās kā īsts varonis. Labsirdīgais garīdznieks noskatījās uz visiem vēlīgi, jo ap galdu sēdošo laimīgās sejas darīja arī šo veco, labo vīru priecīgu un laimīgu, un, lai gan jautrība bija diezgan trokšņaina, tomēr tā nāca no sirds un ne no lūpām vien; un tā galu galā ir īstā jautrība.

Tā, priecīgi pakavējot laiku, vakars aizritēja ātri, un, kad bija iebaudītas sātīgas, kaut arī vienkāršas vakariņas un nelielā sabiedrība izveidojusi sadraudzīgu apli ap uguni, misters Pikviks nodomāja, ka nekad savā mūžā neesot juties tik laimīgs un nekad neesot tā vēlējies izbaudīt katru dzīves mirkli.

- Lūk, tas man patīk, - viesmīlīgais mājastēvs sacīja, cienīgi sēdēdams blakus vecās lēdijas atzveltnes krēslam un cieši turēdams viņas roku savējā, - lūk, tas man patīk! Manas dzīves laimīgākie brīži ir pagājuši pie šī vecā kamīna, un esmu tam tā pieķēries, ka katru vakaru lieku kurēties liesmojošai ugunij, līdz kļūst tik karsts, ka vairs nevar izturēt. Arī mana nabaga vecā māmiņa, vēl meitene būdama, mēdza sēdēt pie šī kamīna uz tā mazā krēsliņa, - vai ne, māt?

Asaras, kas nelūgtas sarodas acīs, kad pēkšņi tiek atsauktas atmiņas par veciem laikiem un sen pagājušu laimi, noritēja pār vecās lēdijas seju, un viņa, skumji smaidot, pakratīja galvu.

- Jums, mister Pikvik, mani jāatvaino, ka es runāju par šo veco vietu, - saimnieks turpināja pēc īsa klusuma brīža, - jo es to ļoti mīlu un labākas nezinu. Vecās mājas un lauki man šķiet kā dzīvi draugi - un tāpat mūsu mazā, efejām apaugusī baznīca, par kuru, starp citu, mūsu lieliskais draugs sacerēja dzejoli, tikko ieradies pie mums. Mister Snodgras, vai jums kaut kas ir glāzē?

- Pateicos, pietiekami, - atbildēja šis džentlmenis, kura dzejnieka ziņkārību bija ļoti satraukusi namatēva pēdējā piezīme. - Bet piedodiet, lūdzu, jūs pieminējāt dzejoli par efeju?

- Par to jums jājautā mūsu draugam, kas sēž jums pretī, - namatēvs zīmīgi paskaidroja, ar galvas mājienu norādīdams uz garīdznieku.

- Vai drīkstu teikt, ka man patiktos to dzirdēt? - misters Snodgrass ieminējās.

- Ko nu, - garīdznieks atbildēja, - tīrie nieki, un vienīgais attaisnojums to sacerēšanai ir tas, ka toreiz es biju jauns. Taču, ja vēlaties, varat paklausīties, kāda tā ir.

Par atbildi, protams, sekoja ziņkārīga sačukstēšanās, un vecais džentlmenis, kam sieva daudzkārt pateica priekšā, noskandēja šādas rindas. - Es to nosaucu, - viņš teica,

ZAĻA EFEJA

Cik tu grezns esi, efejstād,

Kad pār drupu kaudzēm lien!

Nemīlīgā mājoklī tev klāts

Bagāts azaids ir aizvien.

Drūpošs akmens, mūris, laika grauzts.

Tev par visu vairāk tīk;

Puteklītis, gadu simtu austs,

Tev nemūžam neapnīk.

Kur nav dzīves, tveries klāt,

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Ātri celies, lai gan spārnu nav,

Tev ir uzticīga sirds:

Maigi piekļaudamies, cieši skauj

Ozolu, kas liels un tvirts.

Tinies tu virs drēgnās zemes kluss,

iešalkdamies reizēm vien,

Kad pie kapa, mirušie kur dus,

Tu pār viņu trūdiem lien.

Kur iet nāve, tveries klāt,

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Cilvēks zūd, jo laika dzirnas maļ,

Arī tautas uzveic laiks;

Efejstāds kā senāk stiepjas zaļš,

Sulu pārpilns, spirgts un svaigs.

Vientulīgais, vecais efejstāds

Spēku pagājībā rod;

Katrs nams uz zemes darināts

Efejstādu pabarot.

Kur gaist laiki, tveries klāt.

Simtgadējais, zaļais efejstād.

Kamēr vecais džentlmenis atkārtoja šīs rindas otru reizi, lai dotu misteram Snodgrasam iespēju tās pierakstīt, misters Pikviks ar lielu interesi vēroja viņa vaibstus. Kad vecais džentlmenis bija beidzis diktēt un misters Snodgrass atkal ielicis piezīmju grāmatiņu kabatā, misters Pikviks teica:

- Piedodiet, ser, ka es, būdams ar jums tik maz pazīstams, iedrošinos to sacīt, bet es domāju, ka tāds džentlmenis kā jūs, evaņģēliju sludinādams, katrā ziņā būs novērojis daudz atzīmēšanas vērtu skatu un notikumu.

- Kaut ko es, protams, esmu redzējis, - vecais džentlmenis atbildēja, - bet šie notikumi un raksturi visi ir vienkārši un parasti, jo mans darbības lauks ir ļoti ierobežots.

- Man šķiet, par Džonu Edmundsu jūs taču šo to uzrakstījāt, vai ne? - ievaicājās misters Vordls, kas, acīm redzot, gribēja izaicināt savu draugu kaut ko pastāstīt jaunajiem viesiem par pamācību.

Vecais džentlmenis apstiprinādams viegli pameta ar galvu un jau gribēja sākt runāt par ko citu, kad misters Pikviks ieminējās:

- Lūdzu piedošanu, ser, bet vai drīkstu jautāt: kas bija Džons Edmundss?

- Tieši to arī es gribēju vaicāt, - dedzīgi pievienojās misters Snodgrass.

- Tagad jūs vairs vaļā netiksit, - jautrais mājastēvs izsaucās. - Agrāk vai vēlāk jums šo džentlmeņu ziņkārība būs jāapmierina, tāpēc labāk izmantojiet izdevīgo gadījumu un dariet to tūliņ.

Vecais džentlmenis labsirdīgi pasmaidīja un pavilka savu krēslu uz priekšu. Pārējie sabīdīja savus krēslus ciešāk kopā, it sevišķi misters Tapmens un neprecētā krustmāte, kuri, iespējams, pavāji dzirdēja; un, kad vecā lēdija bija apbruņota ar klausāmo stobriņu un misters Millers (kas pa dzejoļa skandēšanas laiku bija iemidzis) pamodināts ar brīdinošu kniebienu, ar ko viņu zem galda apveltīja bijušais partneris - cienīgais, resnais vīrs, vecais džentlmenis bez kāda ievada iesāka stāstu, kuram mēs atļaujamies likt virsrakstu

KATORDZNIEKA ATGRIEŠANĀS

- Kad es tieši pirms divdesmit pieciem gadiem, - vecais džentlmenis stāstīja, - apmetos uz dzīvi šajā ciematā, starp maniem draudzes locekļiem vissliktākā slava bija kādam vīram, vārdā Edmundsam, kas rentēja mazu fermu netālu no šejienes. Viņš bija drūms, bezsirdīgs, ļauns cilvēks, padevies slinkumam un izlaidībai, paradis rīkoties cietsirdīgi un nežēlīgi. Atskaitot dažus slinkus un vieglprātīgus blandoņas, ar kuriem tas nosita laiku laukos vai žūpoja krogā, viņam nebija neviena paša drauga vai paziņas; neviens nevēlējās sarunāties ar cilvēku, no kura daudzi baidījās un pret kuru katrs izjuta riebumu. Visi no Edmundsa vairījās.

Šim cilvēkam bija sieva un viens dēls, kuram, kad es še ierados, bija apmēram divpadsmit gadu. Par šīs sievietes grūtajām ciešanām, par to lēnprātību un pacietību, ar kādu viņa tās panesa, par rūpju smagumu, ko prasīja zēna audzināšana, neviens nespēj gūt kaut aptuvenu priekšstatu. Lai dievs mani nesoda par aizdomām, ja tās būtu netaisnas, bet savā sirdī esmu dziļi pārliecināts, ka šis cilvēks daudzu gadu gaitā sistemātiski centās salauzt viņas sirdi, bet viņa to visu pacieta sava bērna dēļ un, lai cik dīvaini tas daudziem varētu likties, arī viņa tēva dēļ, jo, lai gan tas bija nelietis un izturējies pret viņu nežēlīgi, viņa to reiz bija mīlējusi, un atmiņas par to, kas vīrs viņai kādreiz bijis, modināja sievas krūtīs blakus ciešanām lēnprātības un piedošanas jūtas, kas ir svešas visiem dieva radījumiem, atskaitot sievieti.

Viņi bija nabadzīgi, un citādi tie arī nevarēja būt, ja vīrs nodevies šādai dzīvei, taču sievas nerimstošie un nebeidzamie pūliņi agri un vēlu, rītā, dienas vidū un naktī paglāba viņus no galīga trūkuma. Bet par šīm pūlēm tika atlīdzināts ar visļaunāko. Cilvēki, kas gājuši viņu mājai garām vakarā vai dažreiz vēlā nakts stundā, stāstīja, ka dzirdējuši nelaimīgās sievas vaimanas un šņukstus, jā, pat sitienu blīkšķus; un nereti, kad jau bija pāri pusnaktij, zēns klusi klauvēja pie durvīm kādās kaimiņu mājās, uz kurieni tas bija aizsūtīts, lai paglābtos no necilvēcīgā tēva dzēruma trakuma.

Visā šajā laikā nabaga sieviete, kaut arī tā bieži vien nespēja pilnīgi noslēpt varmācīgas un ļaunas apiešanās pēdas, cītīgi apmeklēja mūsu mazo baznīciņu. Pastāvīgi katru svētdienu, no rītiem un pēcpusdienās, viņa ar zēnu blakām sēdēja vienā un tajā pašā solā, un, kaut arī abi bija trūcīgi ģērbušies - trūcīgāk nekā daudzi no viņu kaimiņiem, kas bija zemākā stāvoklī, - viņu apģērbs vienmēr bija kārtīgs un tīrs. Ikvienam atradās draudzīgs galvas mājiens vai laipns vārds «nabaga misis Edmundsai», un reizēm, kad viņa pēc dievkalpojuma beigām apstājās nelielajā gobu alejā baznīcas priekšā, lai pārmītu dažus vārdus ar kaimiņieni, vai arī pakavējās, lai ar mātes lepnumu un mīlestību nolūkotos uz savu veselīgo zēnu, kas turpat draiskuļojās ar rotaļu biedriem, viņas rūpju izvagoto seju apgaismoja dziļi izjusta pateicība un viņa izskatījās ja arī ne priecīga un laimīga, tad vismaz mierīga un apmierināta.

Pagāja pieci seši gadi; zēns bija kļuvis par spēcīgu, labi noaugušu jaunekli. Taču laiks, kas stiprināja bērna trauslo stāvu un ielēja nevarīgajos locekļos vīrišķīgu spēku, bija saliecis mātes augumu un padarījis nedrošus viņas soļus, bet roka, kam vajadzētu māti atbalstīt, vairs neatradās viņas rokā, un acis, kam vajadzētu to uzmundrināt, vairs nelūkojās viņas acīs. Viņa vēl vienmēr ieņēma veco vietu baznīcas solā, bet blakus bija kāda tukša. Kā vienmēr, viņa rūpīgi turēja rokā bībeli, uzmeklēja lasāmos gabalus un, kā paradusi, ielocīja lapas, bet nebija neviena, kas to lasītu kopā ar viņu, un gaužas asaras bieži krita uz grāmatas, tā ka vārdi izplūda acu priekšā. Kaimiņi bija tikpat laipni kā senāk, bet viņa, seju aizgriezdama, izvairījās no to sveicieniem. Nu vairs viņa neuzkavējās zem vecajām gobām, nebija vairs priecīgu laimes nojautu. Pamestā sieviete tikai ciešāk pārvilka cepuri pār acīm un steidzīgi aizgāja.

Vai man jums stāstīt, ka jaunais cilvēks, lūkodamies atpakaļ uz vistālākajām savas bērnības dienām, līdz kurām vien aizsniedzas apziņa un atmiņas, nevarētu atcerēties neko tādu, kas kaut kādā veidā nebūtu saistīts ar pastāvīgu brīvprātīgu atsacīšanos, ko māte pacietusi viņa dēļ, ar apvainojumiem, pārmetumiem un sitieniem, ko tā panesusi viņa labad; vai man stāstīt, ka viņš, nenieka nebēdādams par mātes lūstošo sirdi un drūmā ietiepībā aizmirsdams visu, ko tā darījusi un izcietusi dēla labā, bija sabiedrojies ar samaitātiem un izlaidīgiem cilvēkiem un sācis staigāt pa neprāta un pārgalvības ceļu, kas varēja atnest nāvi pašam un kaunu viņa mātei? Ak vai, tāda ir cilvēka daba! To jau sen būtu varējuši paredzēt.

Nelaimīgās sievietes bēdu un ciešanu mērs vēl nebija pilns. Apkaimē tika izdarīti daudzi noziegumi; vainīgos tomēr neatklāja, un viņu pārgalvība pieņēmās. Kāda sevišķi pārdroša un neģēlīga laupīšana pamudināja stāties pie meklēšanas ar jaunu sparu un tādu rūpību, ar kādu ļaundari nebija rēķinājušies. Aizdomas krita uz jauno Edmundsu un trim viņa biedriem. Viņu arestēja…. ieslodzīja cietumā… tiesāja… piesprieda viņam… nāves sodu.

Vēl šobrīd man ausīs skan spalgais, griezīgais sievietes kliedziens, kas atskanēja tiesas zālē, kad nolasīja bargo spriedumu. Šis kliedziens ļaundara sirdī sacēla šausmas, kādas nebija spējusi modināt ne tiesāšana, ne spriedums - pat ne nāves tuvošanās. Lūpas, kas bija sakniebtas, drūmā stūrgalvībā, notrīcēja un neviļus pavērās, seja kļuva pelnu pelēka, un no katras poras izspiedās auksti sviedri; noziedznieka spēcīgie locekļi drebēja, un viņš grīļodamies atslīga uz sola.

Dvēseles moku pirmajos uzplūdos sāpju pārņemtā māte nokrita ceļos pie manām kājām un dedzīgi lūdzās visuvareno, kas viņu līdz šim bija balstījis visās bēdās, atpestīt viņu no šīs sāpju un ciešanu, pilnās pasaules un saudzēt viņas vienīgā bērna dzīvību. Pēc tam sekoja tāds bēdu uzliesmojums, tāda brāzmaina iekšēja cīņa, kādai, kā es ceru, nekad vairs nebūšu liecinieks. Es zinu, ka šajā stundā viņas sirds salūza, bet nekad vairs neesmu dzirdējis no viņas lūpām kurnēšanu vai žēlošanos.

Tas bija bēdīgs skats - redzēt šo sievieti dienu pēc dienas cietuma pagalmā dedzīgi un kvēli mēģinot ar mīlestību un gaužām lūgšanām mīkstināt sava dēla nežēlīgo sirdi. Tas bija veltīgi. Viņš palika īgns, stūrgalvīgs un neaizkustināms. Pat negaidītā izmaiņa spriedumā, nosakot izsūtīšanu uz četrpadsmit gadiem, ne uz mirkli nespēja lauzt viņa drūmo ietiepību.

Taču atsacīšanās un pacietības gars, kas māti tik ilgi bija balstījis, nespēja pretoties miesīgam vājumam un nespēkam. Viņa saslima. Grīļodamās viņa izvilkās no gultas, lai apciemotu dēlu vēlreiz, bet spēks viņu atstāja, un viņa bezspēcīgi saļima zemē.

Un tagad jaunā cilvēka lielīgā bezjūtība un vienaldzība tika tiešām pārbaudīta, un pelnītā atmaksa krita uz viņu tik smagi, ka tas tikko nekļuva ārprātīgs. Pagāja diena, un mātes nebija, aizsteidzās otra - un tā neatnāca, pienāca trešās dienas vakars, un vēl viņš to nebija redzējis, - bet pēc divdesmit četrām stundām viņam vajadzēja no tās šķirties - varbūt uz mūžu. Ak, kā ilgi aizmirstās domas par pagājušajām dienām pārņēma viņa prātu, kad viņš gandrīz skriešus mēroja šauro pagalmu - it kā viņa steigšanās varētu paātrināt ziņu saņemšanu no mātes, - un cik rūgta bezpalīdzības un atstātības sajūta viņu sagrāba, kad viņš dzirdēja patiesību! Māte, vienīgā, kas no ģimenes bija viņu mīlējusi, gulēja slima - varbūt uz miršanu - ne tālāk par jūdzi no tās vietas, kurā viņš atradās; būtu viņš brīvs un nesaistīts, dažās minūtēs jau atrastos pie mātes gultas. Viņš metās pie vārtiem un, satvēris dzelzs treliņus, raustīja tos ar izmisuma spēku, tā ka tie sāka skanēt, un triecās pret biezo mūri, it kā gribēdams izlauzt ceļu caur akmeni, bet stiprā ēka izsmēja viņa vājos pūliņus, un viņš, rokas salicis, raudāja kā bērns.

Es atnesu mātes piedošanu un svētību tās dēlam cietumā un aiznesu viņa nožēlas apliecinājumu un dedzīgu lūgumu pēc piedošanas pie tās slimības gultas. Ar sirdssāpēm un līdzjūtību es dzirdēju, kā nožēlas pārņemtais cilvēks izdomāja tūkstošiem mazu plānu, kā pēc savas atgriešanās viņu iepriecināt un atbalstīt, bet es zināju arī, ka viņa māte būs no šīs pasaules šķīrusies jau daudzus mēnešus pirms tā brīža, kad viņš sasniegs izsūtīšanas vietu.

Viņu aizveda naktī. Dažas nedēļas pēc tam nabaga sievas dvēsele aizlidoja - es droši ceru un stipri ticu - uz mūžīgas laimības un miera vietu. Es noturēju apbedīšanas dievkalpojumu pie viņas mirstīgajām atliekām. Viņa atdusas mūsu mazajā kapsētā. Pie viņas kapa stāv piemiņas akmens. Viņas bēdas zināja cilvēki, viņas tikumu - dievs.

Notiesāto aizvedot, iepriekš bija nokārtots, ka viņš rakstīs mātei tūliņ, līdzko saņems atļauju, un vēstules adresēs man. Tēvs kopš dēla apcietināšanas brīža bija noteikti atsacījies ar viņu satikties, un tam bija vienalga, vai dēls dzīvs vai miris. Vairākus gadus no viņa nebija nekādu ziņu, un, kad bija pagājusi vairāk nekā puse izsūtīšanas laika, bet es netiku saņēmis nevienu vēstuli, nolēmu, ka viņš miris, un, patiesību sakot, arī cerēju, ka tas tā ir.

Taču Edmundss, ieradies izsūtīšanas vietā, bija pārvietots tālu zemes iekšienē, un ar to varbūt izskaidrojams fakts, ka, lai gan viņš nosūtīju vairākas vēstules, neviena nenonāca manās rokās. Viņš palika tajā pašā vietā visus četrpadsmit gadus. Pēc soda izciešanas, stingri turēdamies pie sava vecā lēmuma un solījuma, ko bija devis mātei, viņš, pārvarēdams neskaitāmas grūtības, ceļoja atpakaļ uz Angliju un kājām atgriezās savā dzimtajā vietā.

Kādā jaukā augusta svētdienas vakarā Džons Edmundss ienāca ciematā, ko ar kaunu un negodu bija atstājis pirms septiņpadsmit gadiem. Tuvākais ceļš veda caur kapsētu. Vīra sirds pildījās karstām trīsām, kad viņš pārkāpa pār žogu. Staltās, vecās gobas, caur kuru zariem rietošā saule šur un tur meta uz ēnainā kājceliņa greznus gaismas starus, atmodināja bērnības dienu atmiņas. Viņš domās iztēlojās, kā toreiz, pieķēries mātei pie rokas, mierīgi gāja uz baznīcu. Viņš atminējās, ka arvien palūkojās augšup tās bālajā sejā un ka tās acis reizēm pildīja asaras, kad tā nolūkojās uz viņu, - karstas asaras, kas krita zēnam uz pieres, kad māte noliecās, lai viņu noskūpstītu, un tad arī viņam bija jāraud, lai gan viņš toreiz maz zināja, cik rūgtas ir mātes asaras. Viņš atcerējās, cik bieži ar dažiem bērnišķīgiem rotaļu biedriem jautri bija skrējis pa šo celiņu, šad un tad atskatīdamies, lai redzētu mātes smaidu vai dzirdētu tās maigo balsi; un tad likās, it kā no viņa atmiņām būtu pacelts kāds priekškars, un neatbildēti laipni vārdi, nonicināti brīdinājumi un lauzti solījumi sāka drūzmēties viņa atcerē, līdz sirds pagura un viņš ilgāk vairs nespēja izturēt.

Viņš iegāja baznīcā. Vakara dievkalpojums bija beidzies un draudze izklīdusi, bet baznīca vēl nebija slēgta. Viņa soļi dobji atbalsojās zemajā celtnē, un tajā valdīja tāds klusums un miers, ka viņš gandrīz baidījās būt viens. Viņš palūkojās visapkārt. Nekas nebija mainījies. Telpa likās mazāka nekā citkārt, bet tur vēl bija tie paši vecie tēli, uz kuriem viņš tūkstošreiz bija skatījies ar bērnišķīgu bijību, mazā, kancele ar izbalējušo apsitumu un altāris, pie kura bieži bija skatījis baušļus, ko godāja bērnībā un aizmirsa vīra gados. Viņš tuvojās vecajam solam, - tas izskatījās auksts un pamests. Spilvens bija aizvākts, un bībeles vairs nebija. Varbūt viņa māte tagad aizņēma kādu pieticīgāku vietu vai arī, iespējams, tā kļuvusi nespēcīga un viena nevarēja nokļūt līdz baznīcai. Viņš neuzdrošinājās domāt par to, no kā baidījās. Edmundsam pārskrēja aukstas tirpas, un viņš stipri drebēja, kad pagriezās uz iešanu.

Kāds vecs vīrs ienāca pa durvīm tieši tajā brīdī, kad viņš tās sasniedza. Edmundss atrāvās atpakaļ, jo viņš to labi pazina; daudz reižu viņš to bija redzējis kapsētā rokam kapus. Ko tas varētu pasacīt pārnākušajam katordzniekam? Vecais vīrs ielūkojās svešiniekam sejā, padeva labvakaru un lēni gāja tālāk. Tas viņu bija aizmirsis.

Edmundss nogāja lejā no pakalna un iegriezās ciematā. Laiks bija silts, un ciema ļaudis, baudīdami vakara mieru un atpūtu pēc darba, sēdēja pie savām namdurvīm vai pastaigājās mazajos dārziņos. Daudzas acis pavērsās pret bijušo katordznieku, un viņš savukārt raidīja uz abām pusēm aizdomu pilnus skatienus, lai redzētu, vai kāds viņu nepazīst un nevairās no viņa. Gandrīz katrā mājā bija svešas sejas, vienā cilvēkā viņš sazīmēja kāda veca skolas biedra spēcīgo stāvu - tas bija zēns, kad viņš to pēdējo reizi redzēja, - jautra bērnu bariņa vidū; citā vietā viņš redzēja sēžam atpūtas krēslā pie durvīm vāju, nespēcīgu, vecu vīru, ko atminējās vienīgi kā veselīgu un spēcīgu strādnieku; bet tie visi viņu bija aizmirsuši, un viņš pagāja garām nepazīts.

Noejošās saules pēdējā liegā gaisma klājās pār zemi, mezdamas košu atblāzmu uz dzeltenajiem labības statiem un stiepdama garumā augļu koku ēnas, kad viņš apstājās pie vecās mājas - savas bērnības mītnes, pēc kuras sirds garajos un grūtajos bēdu un nebrīves gados bija tiekusies ar tādu mīlestības spēku, kas nav aprakstāms. Žodziņš pie mājas bija zems, - viņš labi atminējās laikus, kad tas viņam bija licies kā augsta siena, - un viņš palūkojās tam pāri vecajā dārzā. Tur bija daudz vairāk stādu un košu puķu nekā tos laikus, bet tur bija vēl vecie koki - rau, tas pats koks, zem kura viņš, noguris no rotaļām saulē, bija neskaitāmas reizes gulējis un sajutis lēno piezogamies laimīgās bērnības maigo, mīlīgo miegu. Mājā skanēja balsis. Viņš ieklausījās, bet ausīm tās bija svešas; viņš tās nepazina. Turklāt tās bija jautras, bet viņš labi zināja, ka nabaga vecā māte, viņam projām esot, nevarēja būt priecīga. Durvis atvērās, un pa tām klaigādams un draiskodamies izskrēja pulciņš mazu bērnu. Pie durvīm parādījās tēvs ar mazu puisīti uz rokas, un bērni, plaukšķinādami sīkās rociņas, sadrūzmējās tam apkārt un vilka ārā, lai tas pievienotos viņu jautrajām rotaļām. Katordznieks iedomājās, cik daudz reižu šajā pašā vietā bija vairījies no tēva skatiena. Viņš atcerējās, ka bieži bija slēpis trīcošo galvu zem gultas segas un dzirdījis rupjus vārdus, smagus sitienus un mātes raudas; un, lai gan, aiziedams no šīs vietas, viņš skaļi iešņukstējās dvēseles sāpēs, viņa roku bija savilkta dūrē un zobi sakosti nāvīgā naidā.

Un tāda bija atgriešanās, pēc kuras viņš bija ilgojies daudzus grūtus gadus un kuras dēļ bija panesis tik daudz ciešanu! Nevienas apsveicēja sejas, neviena piedodoša skatiena, nevienas mājas, kas uzņemtu, neviena, kas sniegtu palīdzīgu roku, - un tas viss vecajā ciematā. Kas gan bija pret šo vientulība mežonīgajos, biezajos mežos, kur nekad neredzēja cilvēku!

Viņš saprata, ka tālajā nebrīves un negoda zemē domās bija iztēlojis savu dzimto vietu tādu, kādu to atstāja, nevis tādu, kāda tā būs, viņam atgriežoties. Bēdīgā īstenība smagi ievainoja sirdi, un viņš sajuta pagurumu. Viņam nebija drosmes kaut ko izvaicāt vai aiziet pie vienīgā cilvēka, kas droši vien viņu būtu saņēmis ar laipnību un līdzjūtību. Viņš lēnām gāja tālāk un, gluži kā vainas apziņā vairīdamies no ceļa, iegriezās pazīstamā pļavā, kur, aizklājis seju ar rokām, nokrita zālē.

Viņš nebija ievērojis, ka blakus zemē guļ kāds cilvēks; tā apģērbs nošvīkstēja, kad tas pagriezās, lai uzmestu jaunpienākušajam skatienu, un Edmundss pacēla galvu.

Vīrs bija piecēlies sēdus. Tā stāvs bija stipri saliekts, bet seja krunkaina un dzeltena. Apģērbs liecināja, ka viņš ir darba nama iemītnieks; viņš izskatījās ļoti vecs, tomēr likās, ka šādu izskatu tam nebija vis piešķīruši daudzie gadi, bet drīzāk gan izlaidīga dzīve vai slimība. Viņš cieši noskatīja svešinieku, un sākumā nespodrajās un trulajās acīs, kad tās īsu brīdi bija vērojušas Edmundsu, parādījās satraukums un nedabiska kvēle, līdz pēdīgi likās, ka tās izlēks no dobumiem. Edmundss pamazām piecēlās uz ceļiem un arvien ciešāk vērās vecā vīra sejā. Klusēdami viņi blenza viens otrā.

Vecā vīra seja bija spokaini bāla. Drebēdams un grīļodamies viņš piecēlās kājās. Arī Edmundss uzlēca stāvus. Sirmgalvis dažus soļus atkāpās. Edmundss viņam sekoja.

«Es gribu dzirdēt tevi runājam,» viņš teica neskanīgā, aizlūzušā balsī.

«Nenāc klāt!» vecais atkliedza, izgrūzdams briesmīgu lāstu.

Katordznieks gāja viņam tuvāk.

«Nenāc klāt!» sirmgalvis brēca. Bez prāta aiz šausmām viņš pacēla spieķi un spēcīgi iesita Edmundsam pa seju.

«Tēvs… velns!» katordznieks nomurmināja caur sakostiem zobiem. Saniknots viņš metās uz priekšu un sagrāba veco vīru aiz rīkles - bet tas bija viņa tēvs, un viņa rokas bezspēcīgi noslīga gar sāniem.

Vecais vīrs izgrūda griezīgu kliedzienu, kas aizskanēja pār vientulīgajiem laukiem kā ļauna gara kauciens. Viņa seja kļuva melna, pa muti un degunu tam sāka plūst asinis un nokrāsoja zāli tumši sarkanu. Viņš sagrīļojās un krita. Viņam bija plīsis kāds asinsvads, un viņš bija miris, pirms dēls tēvu paspēja pacelt no lipīgās peļķes.

- Tajā kapsētas stūrī, - vecais džentlmenis turpināja, dažus mirkļus klusējis, - tajā kapsētas stūrī, par ko es iepriekš runāju, guļ apbedīts kāds vīrs, kas pēc šī notikuma trīs gadus atradās manā dienestā un kas patiešām bija tik sagrauzts, nožēlas pilns un pazemīgs, cik vien cilvēks spēj būt. Neviens, atskaitot mani, šī vīra dzīves laikā nezināja, kas viņš ir un no kurienes nācis. Tas bija Džons Edmundss, atgriezies katordznieks.

## VII NODAĻA

Kā misters Vinkls tā vietā, lai šautu uz balodi un nogalinātu vārnu, šāva vārnu un ievainoja balodi; kā Dinglijdellas kriketa klubs spēlēja ar magltoniešu apvienotajiem un kā magltonieši mielojās uz Dinglijdellas rēķina, un vēl citas interesantas un pamācošas lietas

Nogurdinošie piedzīvojumi diena vai arī garīdznieka stāsta iemidzinošais iespaids tik spēcīgi stimulēja mistera Pikvika tieksmes pēc miega, ka nepagāja ne piecas minūtes, kopš viņam bija ierādīta ērta guļamtelpa, kad viņš jau bija iegrimis veselīgā bezsapņu miegā, no kura to atmodināja vienīgi rīta saule, pārmetoši raidīdama savus spožos starus istabā. Misters Pikviks nebija miegapūznis; viņš izlēca no gultas gluži kā dedzīgs karonis no savas telts.

- Jauka jauka vieta, - izdvesa sajūsminātais džentlmenis, atvērdams spraišļoto logu. - Vai kāds, kas reiz izjutis šādas ainavas skaistumu, varētu dienu pēc dienas lūkoties uz ķieģeļiem un dakstiņiem? Kurš iespētu dzīvot tur, kur govis redzamas vienīgi uz miesnieku izkārtnēm, kur smaržo gan pankūkas, bet nekas neatgādina Panu, kur nav graudu, bet vienīgi granīts? Kurš iespētu vilkt savu dzīvību tādā vietā? Kurš, es jautāju, to varētu izturēt? - Un, tā pēc vispār atzītiem precedentiem labu laiku nopratinājis tukšu gaisu, misters Pikviks izbāza galvu pa logu un palūkojās apkārt.

No siena kaudzēm līdz istabas logam cēlās stiprs, salds aromāts; gaisu pildīja neskaitāmas smaržas, kas plūda no mazā puķu dārziņa; koši zaļās pļavas mirdzēja rīta rasā, kas laistījās uz katras liegajā vēsmā trīsošās lapiņas; un putni dziedāja tā, it kā katrs dzirkstošais piliens viņiem būtu iedvesmas avots. Misters Pikviks iegrima aizgrābjošā un jaukā sapņainībā.

Viņu atmodināja skanīgs «hallo!».

Viņš palūkojās pa labi, bet nevienu neredzēja; viņa caururbjošais skatiens pagriezās pa kreisi un nopētīja apkārtni; viņš ieskatījās debesīs, bet tur viņu neviens negaidīja; un viņš darīja to, ko parasts cilvēks būtu darījis tūliņ, - ieskatījās dārzā un ieraudzīja misteru Vordlu.

- Kā jums klājas? - apvaicājās labsirdīgais mājastēvs, sajūsmināts par gaidāmo izpriecu. - Skaists rīts, vai ne? Cik jauki, ka esat tik agri kājās. Saposieties labi ātri un nāciet ārā! Es jūs te gaidīšu.

Misteram Pikvikam nevajadzēja otrreizēja aicinājuma. Ar desmit minūtēm viņam pietika, lai pabeigtu savu tualeti, un, kad šis laiks bija pagājis, viņš atradās blakus vecajam džentlmenim.

- Hallo! - savukārt izsaucās misters Pikviks, redzēdams, ka vecais džentlmenis apbruņojies ar bisi un ka vēl otra sagatavota gulēja zālē. - Kas te notiks?

- Nu, mēs ar jūsu draugu, - namatēvs atbildēja, - pirms brokastīm mazliet pamedīsim kovārņus. Viņš, šķiet, ir ļoti labs šāvējs.

- Esmu dzirdējis viņu sakām, ka viņš esot meistars, - misters Pikviks atbildēja, - bet redzējis gan nekad neesmu.

- Labi, - namatēvs atteica. - Kaut nu viņš nāktu drīzāk! Džo, Džo!

Resnais puika, kam rīta možums, šķiet, nebija ļāvis iegrimt miegā dziļāk par trim ceturtdaļām parastā mēra, iznāca no mājas.

- Uzej augšā un pasauc džentlmeni, pasaki viņam, ka mēs ar misteru Pikviku būsim pie kovārņu ligzdām. Parādi džentlmenim ceļu, - vai dzirdi?

Puika aizgāja izpildīt uzdevumu, un namatēvs, nesdams abas bises gluži kā otrs Robinsons Krūzo, devās laukā no dārza.

- Te ir tā vieta, - vecais džentlmenis sacīja, pēc dažu minūšu gājiena apstādamies kādā alejā.

Paskaidrojuma nemaz nevajadzēja, jo kovārņi, briesmas nenojauzdami, ar nepārtrauktu ķērkšanu pietiekami skaidri norādīja savu atrašanās vietu.

Vecais džentlmenis nolika vienu bisi zemē, bet otru pielādēja.

- Tur jau viņi nāk, - misters Pikviks ieteicās, un, viņam runājot, tālumā parādījās mistera Tapmena, mistera Snodgrasa un mistera Vinkla stāvi.

Resnais puika, nebūdams īsti drošs, kurš džentlmenis viņam jāsauc, parādot izcilu saprātību, bija pasaucis tos visus, lai tādā kārtā novērstu katras maldīšanās iespēju.

- Nāciet šurp! - vecais džentlmenis izsaucās, griezdamies pie mistera Vinkla. - Tādam kaislīgam medniekam kā jūs jau sen vajadzēja būt uz masta, pat tad, ja paredzams tāds pieticīgs medījums kā kovārņi.

Misters Vinkls atbildēja ar piespiestu smaidu un paņēma rezervēto šauteni ar tādu sejas izteiksmi, kādu, iespējams, pieņemtu dažs filozofiski noskaņots kovārnis, ko nomākušas tuvojošās varmācīgās nāves priekšnojautas. Var jau būt, ka tā bija medību kaislība, taču tā izskatījās stipri līdzīga izmisumam.

Vecais džentlmenis pamāja, un divi skrandaini puikas, kurus izrīkoja jauneklīgais Lamberts*, tūliņ sāka rāpties katrs savā kokā.

*======

Jauneklīgais Lamberts.- Deniēls Lamberts bija fenomenāli resns cilvēks, svarā ap divdesmit pudu, kurš pagājušā gadsimta pašā sākumā uzstājās balagānos; miris 1809. gadā, 40 gadu vecumā.

*======

- Kam te šie puikas? - aprauti vaicāja misters Pikviks.

Viņš bija diezgan uztraucies, jo viņam ienāca prātā, ka lauksaimniecības krīze, par ko daudz bija dzirdējis, varbūt piespiedusi šos mazos zemnieku puikas pelnīt sev iztiku tik nedrošā un riskantā kārtā, nostādot sevi par mērķi nepiedzīvojušiem medniekiem.

- Tikai tāpēc, lai sāktu spēli, - misters Vordls pasmiedamies atbildēja.

- Kādu spēli? - misters Pikviks noprasīja.

- Nu, runājot skaidrā angļu valodā - lai pabiedētu kovārņus.

- Ak tā! Un tās viss?

- Vai tagad esat apmierināts?

- Pilnīgi.

- Nu jauki. Vai man sākt?

- Esiet tik laipns! - atteica misters Vinkls, priecādamies par katru novilcinājumu.

- Tad paej iet sāņus! Nu tad - lai iet!

Zēns ieaurojās un sakratīja kādu zaru, uz kura bija ligzda.

Dedzīgi sarunādamies, izlidoja kāds pusducis jaunu kovārņu, lai apvaicātos, kas par lietu. Atbildes vietā vecais džentlmenis izšāva. Viens putns nokrita, bet citi aizlidoja.

- Pacel to, Džo! - vecais džentlmenis sacīja.

Jaunieša sejā rotājās smaids, kad viņš tuvojās. Iedomās viņš skatīja neskaidras kovārņu pīrāgu vīzijas. Atgriezdamies ar putnu, viņš jau smējās, jo tas bija trekns.

- Nu, mister Vinkl! - aicināja namatēvs, pielādēdams savu šauteni. - Šaujiet!

Misters Vinkls panācās uz priekšu un pacēla bisi. Misters Pikviks un viņa draugi nevilšus pieliecās, lai neciestu no smagā kovārņu biruma, kādu, pēc viņu domām, neizbēgami radīs mistera Vinkla nāvējošais stobrs. Brīdis svinīga klusuma - kliedziens… spārnu plakšķieni… kluss klikšķis.

- Kas nu! - vecais džentlmenis izsaucās.

- Vai nesprāgst? - misters Pikviks apvaicājās.

- Kļūme, - noteica misters Vinkls, kļuvis gluži bāls - droši vien aiz vilšanās.

- Savādi, - vecais džentlmenis attrauca, paņemdams bisi. - Nekad agrāk neesmu piedzīvojis, ka kādai no tām gadītos kļūme. Kā tā? Es neredzu kapsulu.

- Pasarg, dievs! - misters Vinkls izsaucās. - Patiešām, esmu aizmirsis kapsulu!

Mazā aizmāršība tika izlabota. Misters Pikviks atkal pieliecās. Misters Vinkls dūšīgi un apņēmīgi pagājās uz priekšu, un misters Tapmens skatījās, aizslēpies aiz koka. Zēns ieaurojās, un izlidoja četri putni. Misters Vinkls izšāva. Kāds - ne jau kovārnis - spalgi iekliedzās aiz sāpēm. Misters Tapmens bija izglābis neskaitāmu nevainīgu putnu dzīvības, saņemdams daļu lādiņa savā kreisajā rokā.

Aprakstīt jezgu, kas tam sekoja, nav iespējams. Kā misters Pikviks pirmajā uztraukuma brīdī apveltīja misteru Vinklu ar saucienu: «Nožēlojamais!» - kā misters Tapmens, visā garumā izstiepies, gulēja gar zemi, un kā misters Vinkls, šausmu pārņemts, nometās viņam blakus uz ceļiem; kā misters Tapmens gluži vai bez prāta saukāja kādas sievietes vārdu un tad atvēra vispirms vienu, pēc tam otru aci, bet pēdīgi, atkritis atpakaļ, tās abas aizvēra ciet, - visu to sīkumos aprakstīt būtu tikpat grūti kā attēlot nelaimīgā pakāpenisko atgūšanos, to, kā viņa roku pārsēja ar kabatas lakatiņiem un kā raižu pilnie draugi, ar rokām balstot, lēnā gaitā vadīja viņu atpakaļ.

Viņi tuvojās mājām. Lēdijas stāvēja pie dārza vārtiem, gaidīdamas tos ierodamies brokastīs. Parādījās neprecētā krustmāte; viņa smaidīja un ar mājieniem mudināja tos pasteigties. Bija redzams, ka viņa par notikušo nelaimi nekā nezināja. Nabadzīte! Ir brīži, kad nezināšana patiešām ir kā dieva svētība.

Viņi pienāca tuvāk.

- Kas noticis ar mazo, veco džentlmeni? - Izabella Vordla ievaicājās.

Neprecētā krustmāte neievēroja šo piezīmi; viņa domāja, ka tā attiecas uz misteru Pikviku. Viņas acīs Tresijs Tapmens bija jauneklis; viņa aplūkoja tā gadus caur pamazināmo stiklu.

- Nebīstieties! - sirmais namatēvs uzsauca, bīdamies, ka meitas uztrauksies.

Pavadoņi bija tik cieši saspiedušies ap misteru Tapmenu, ka viņas vēl nevarēja skaidri izprast, kas īsti atgadījies.

- Nebīstieties! - namatēvs atkārtoja.

- Kas noticis? - lēdijas klaigāja.

- Ar misteru Tapmenu atgadījās maza ķibele, vairāk nekā.

Neprecētā krustmāte izgrūda griezīgu spiedzienu, sāka histēriski smieties un atmuguriski iegāzās savu brāļameitu rokās.

- Uzlejiet viņai mazliet auksta ūdens! - vecais džentlmenis ierosināja.

- Nē, nē, - neprecētā krustmātē murmināja, - man tagad ir labāk. Bella, Emīlija - ārstu! Vai viņš ievainots?… Vai viņš miris?… Vai viņš… ha, ha, ha!

Še nu neprecētā krustmāte iekrita otrā histērisku smieklu lēkmē, ko palaikam pārtrauca spiedzieni.

- Nomierinieties! - ierunājās misters Tapmens, gandrīz līdz asarām aizgrābts par šo līdzjūtību viņa ciešanās. - Mīļā, dārgā kundze, nomierinieties!

- Tā ir viņa balss! - neprecētā krustmāte izsaucās, un tūliņ sāka parādīties stipri trešās lēkmes simptomi.

Es lūdzu jūs, visdārgā kundze, neuztraucieties, - misters Tapmens mierinoši sacīja. - Esmu ievainots ļoti viegli, es jums galvoju.

- Tātad jūs neesat miris! - histēriskā lēdija izsaucās. - Ak, sakiet, ka neesat miris!

- Nemuļķojies, Reišel! - misters Vordls iejaucās daudz rupjākā veidā, nekā piederējās šīs scēnas poētiskajam raksturam. - Kāda velna pēc viņam jāsaka, ka viņš nav miris?

- Nē, nē, es neesmu miris, - misters Tapmens apliecināja. - Man nevajag citas palīdzības kā vienīgi jūsējās. Ļaujiet man atbalstīties uz jūsu rokas. - Un viņš piemetināja čukstus: - Ak mis Reišele!

Satrauktā sieviete pienāca klāt un piedāvāja viņam savu roku. Viņi iegāja ēdamistabā. Misters Tresijs Tapmens maigi piespieda viņas roku pie savām lūpām un atslīga uz dīvāna.

- Vai jūs paģībāt? - uzbudināta Reišele jautāja.

- Nē, - misters Tapmens atbildēja. - Tas ir sīkums. Man tūliņ būs labāk.

Viņš aizvēra acis.

- Viņš guļ, - neprecētā krustmāte nočukstēja. (Mistera Tapmena redzes orgāni bija slēgti gandrīz vai divdesmit sekundes.) - Mīļo… mīļo… mister Tapmen!

Misters Tapmens uzlēca kājās.

- Ak, sakiet šos vārdus vēlreiz! - viņš izsaucās.

Lēdija satrūkās.

- Jūs taču tos nedzirdējāt, - viņa kautri ieminējās.

- Ak jā, es dzirdēju! - misters Tapmens attrauca. - Atkārtojiet tos! Ja vēlaties manu atveseļošanos, atkārtojiet tos!

- Klusāk! - lēdija izsaucās, - Mans brālis.

Misters Tresijs Tapmens atkal apsēdās, un istabā ārsta pavadībā ienāca misters Vordls.

Roku izmeklēja, ievainojumu pārsēja un paziņoja, ka tas esot ļoti viegls, un, kad visu satrauktie prāti tādā kārtā bija apmierināti, viņi atkal ar jautrām sejām sēdās apmierināt savu ēstgribu. Vienīgi misters Pikviks bija kluss un atturīgs. Viņa seja pauda šaubas un vilšanos. Šī rīta notikumi bija satricinājuši - stipri satricinājuši - viņa ticību misteram Vinklam.

- Vai jūs spēlējat kriketu? - misters Vordls apvaicājās lieliskajam šāvējam.

Citā reizē misters Vinkls būtu devis apstiprinošu atbildi. Taču šoreiz, sajuzdams, cik kutelīgs ir viņa stāvoklis, viņš kautrīgi atbildēja:

- Nē.

- Un jūs, ser? - misters Snodgrass jautāja.

- Es kādreiz spēlēju, - namatēvs atbildēja, - bet tagad esmu to atmetis. Esmu gan šejienes kluba biedrs, tomēr nespēlēju.

- Es domāju - šodien notiek liela sacīkste, - misters Pikviks ieminējās.

- Jā, - namatēvs atteica. - Jums, protams, patiks to noskatīties?

- Man, ser, - misters Pikviks atbildēja, - patīk redzēt katru sportisku nodarbību, kurā var droši piedalīties un kurā nemākulīgu ļaužu nevarīgās izdarības neapdraud cilvēka dzīvību.

Misters Pikviks apklusa un cieši uzskatīja misteru Vinklu, kas, vadoņa pētījošo acu uzlūkots, vēl vairāk zaudēja dūšu. Pēc dažām minūtēm izcilais cilvēks novērsa skatienu un piemetināja:

- Vai mēs rīkosimies pareizi, ja atstāsim savu ievainoto draugu lēdiju ziņā?

- Jūs nevarētu mani atstāt labākās rokās, - misters Tapmeņs sacīja.

- Skaidrs, ka ne, - misters Snodgrass piebilda.

Tāpēc nolēma, ka misteru Tapmenu atstās mājās sieviešu gādībā un pārējie viesi mistera Vordla vadībā dosies uz vietu, kur notiks tā lielā izveicības pārbaude, kas bija pamodinājusi visu Magltonu no tās stinguma un iepotējusi Dinglijdellai satraukuma drudzi.

Tā kā viņu ceļš, kas nebija garāks par divi jūdzēm, veda pa ēnainām gatvēm un nomaļiem kājceliņiem un tā kā sarunas risinājās par jaukajām ainavām, kas pavērās skatienam uz visām pusēm, misters Pikviks, nonācis Magltonas galvenajā ielā, gandrīz sāka nožēlot steigu, ar kādu viņi bija gājuši.

Ikviens, kura garam ir topogrāfiska ievirze, ļoti labi zina, ka Magltona ir korporatīva pilsēta* ar mēru, vēlētājiem un pilntiesīgiem pilsoņiem*, un ikviens, kas iepazinies ar mēra vēstījumiem pilsoņiem vai pilsoņu vēstījumiem mēram, vai abu vēstījumiem korporācijai, vai visu triju - parlamentam, uzzinās no tiem, ko viņam jau agrāk vajadzēja zināt, - ka Magltona ir sena, parlamentā pārstāvēta pilsētiņa, kura kristiānisma principu dedzīgu aizstāvēšanu apvieno ar ciešu pieķeršanos komerciālām tiesībām, ko apliecina tas, ka mērs, korporācija un pārējie iedzīvotāji dažādos laikos ir iesnieguši ne mazāk kā tūkstoš četri simti divdesmit petīcijas pret nēģeru verdzību ārzemēs un tikpat daudz pret jebkādu iejaukšanos fabriku darba regulēšanā pašu mājās; sešdesmit deviņas - par labu baznīcas benefīciju pārdošanai un astoņdesmit sešas - ar prasību aizliegt tirgošanos uz ielām svētdienās.

*======

* Magltona ir korporatīva pilsēta. -Pilsētas nosaukumu Dikenss izdomājis. Epitets «korporatīva» norāda uz to, ka šī pilsēta kādreiz saņēmusi no karaļa pašvaldības tiesības un tātad nav pakļauta grāfistes pārvaldes iestādēm.

* Pilntiesīgi pilsoņi(angl. - freemen) - pilsoņi, kas tajos laikos, kad Dikenss sarakstīja «Pikviku» (1827. g.), bija saglabājuši pilnībā visas politiskās tiesības līdz ar dažām faktiskām privilēģijām - vēsturisku tradīciju atliekām (piemēram, tikai «frīmeni» drīkstēja piedalīties pilsētas pašpārvaldes orgānu vēlēšanās,). Pēc vēlēšanu reformas 1832. gadā un municipālās reformas 1835. gadā izzuda atšķirība starp pilntiesīgajiem un pārējiem pilsoņiem, jo arī pēdējiem pēc jaunajiem likumiem tika piešķirtas vēlēšanu tiesības.

*======

Misters Pikviks stāvēja šīs slavenās pilsētas galvenajā ielā un ne bez ziņkārības un intereses nolūkojās ap sevi. Te bija četrstūrains tirgus laukums un tam centrā liela viesnīca ar izkārtni, kurā bija attēlots kāds objekts, kas mākslā ļoti parasts, bet dabā reti sastopams, proti, zils lauva ar trim gaisā paceltām līkām kājām, līdzsvarodams sevi uz ceturtās kājas vidējā naga gala punkta. Še bija redzami ūtrupnieka un uguns apdrošināšanas kantori, labības tirgotāja, manufaktūras precu pārdevēja, seglinieka, deģa, pārtikas preču tirgotāja un kurpnieka veikali - pēdīgi minētais preču nams bija piemērots arī vīriešu un sieviešu cepuru, uzvalku, kokvilnas lietussargu un derīgu zināšanu izplatīšanai. Te aiz maza, bruģēta pagalmiņa bija arī kāda no sarkaniem ķieģeļiem celta māja, ko katrs būtu pazinis kā advokāta īpašumu; bez tam te bija vēl cita no sarkaniem ķieģeļiem celta māja ar venēciešu aizvirtņiem un lielu misiņa durvju plāksni, kurā ikviens viegli varēja izlasīt, ka māja pieder ārstam. Daži zēni patlaban devās uz kriketa laukumu, un divi trīs veikalnieki, kas stāvēja pie savām durvīm, izskatījās tā, it kā arī viņiem gribētos iet uz to pašu vietu, ko gan, pēc visa spriežot, viņi patiešām būtu varējuši darīt, nezaudējot visai daudz no apgrozības. Misters Pikviks, uzkavējies izdarīt šos novērojumus, lai aprakstītu tos kādā piemērotākā brīdī, steidzās piebiedroties saviem draugiem, kas bija nogriezušies no galvenās ielas un jau varēja saredzēt kaujas lauku.

Ar zemē iespraustiem mietiņiem bija iezīmēti vārti, un pie tādiem pašiem mietiņiem bija piestiprinātas pāris teltis, kur sacensības dalībniekiem atpūsties un atspirdzināties. Spēle vēl nebija sākusies. Divi trīs dinglijdellieši un magltoniešu apvienotie uzjautrinājās, ar majestātisku izskatu bezrūpīgi pamētādami bumbu cits citam rokā, un vēl daži džentlmeņi, ģērbušies tāpat kā pirmie - salmu cepurēs, flaneļa žaketēs un baltās biksēs (ietērps, kurā viņi izskatījās ļoti līdzīgi amatieriem mūrniekiem), bija izklīduši ap teltīm, no kurām vienu misters Vordls bija izvēlējies sev un draugiem par ceļa mērķi.

Desmitiem izsaucienu: «Kā jums klājas?» - apsveica vecā džentlmeņa ierašanos; un, kad viņš stādīja priekšā savus viesus kā džentlmeņus no Londonas, kuri ļoti vēlas būt aculiecinieki šīs dienas notikumiem, kas - par to viņš nešauboties - tos ļoti iepriecināšot, sekoja vispārēja salmu cepuru cilāšanās un flaneļa žakešu locīšanās.

- Es domāju, ser, jums labāk vajadzētu iet teltī, - sacīja kāds ļoti resns džentlmenis, kurš atgādināja pusi no pārgriezta gigantiska flaneļa baķa, kas uzstādīta uz diviem piepūstiem spilvena pārvalkiem.

- Jums tur būs daudz patīkamāk, ser, - skubināja kāds cits resns džentlmenis, kas ļoti atgādināja tā paša flaneļa baķa otru pusi.

- Jūs esat ļoti laipni, - misters Pikviks atsaucās.

- Lūdzu, šeit, - pirmais džentlmenis teica, - še skaita punktus; šī ir labākā vietiņa visā laukumā.

Un kriketists elsdams ievadīja tos teltī.

- Lieliska spēle - smalks sports - jauks vingrinājums, ļoti, - tie bija vārdi, kas ieskanēja mistera Pikvika ausīs, kad viņš iegāja teltī, un pirmais, ko viņš ieraudzīja, bija Ročestras karietē iepazītais zaļsvārcis draugs, kurš patlaban izteica savus atzinumus ne par mazu prieku un pamācību magltoniešu apvienoto izmeklētajam pulciņam Viņa apģērbs gan bija mazliet uzlabots, kājās zābaki, tomēr viņu nevarēja nepazīt.

Svešinieks tūliņ pazina savus draugus un, steigdamies tiem pretī un satverdams misteru Pikviku aiz rokas, ar savu parasto straujumu pievilka to pie sēdekļa, visu laiku runādams tā, it kā viss sarīkojums notiktu viņa speciālā aizgādībā un vadībā.

- Šurp - šurp - lielisks joks - milzums alus - veselas vātis; blāķiem gaļas - veseli vērši; sinepes - vezumiem; slavena diena - sēdieties taču - jūtieties kā mājās - priecājos jūs redzēt - ļoti.

Misters Pikviks, tā uzaicināts, apsēdās, un arī misters Vinkls un misters Snodgrass paklausīja sava noslēpumainā drauga norādījumiem. Misters Vordls uz to visu nolūkojās ar klusu izbrīnu.

- Misters Vordls - mans draugs, - misters Pikviks sacīja.

- Jūsu draugs!… Manu mīļo ser, kā jums klājas? - Mana drauga draugs… sniedziet man savu roku, ser!

Un svešinieks sagrāba mistera Vordla roku ar tādu dedzību, it kā bijis viņam tuvs paziņa jau daudzus gadus, tad atkāpās vienu vai divus soļus, gluži kā vēlēdamies visā pilnībā aplūkot viņa seju un augumu, un pēc tam atkal kratīja viņa roku, ja vien iespējams, ar vēl lielāku dedzību.

- Nu jā, bet kā jūs šeit nokļuvāt? - misters Pikviks vaicāja ar smaidu, kurā labvēlība sacentās ar pārsteigumu.

- Pavisam, vienkārši, - svešinieks attrauca. - Apstājos pie «Kroņa» - pie «Kroņa» Magltonā - satikos ar kompāniju - flaneļa žaketes - baltas bikses - anšovu sviestmaizes - piparotas nieres - lieliski zēni - brīnišķīgi.

Misters Pikviks bija pietiekami iepazinies ar svešinieka stenogrāfijas sistēmu, tādēļ no šiem steidzīgajiem un nesakarīgajiem vārdiem noprata, ka svešinieks šādā vai tādā kārtā iepazinies ar magltoniešu apvienotajiem un šo iepazīšanos ar savu īpatnējo izturēšanos novedis līdz tai labas draudzības pakāpei, uz kuru viegli pamatot visu kopīgi izteiktu ielūgumu. Ar to viņa ziņkārība bija apmierināta, un, uzlicis brilles, viņš sagatavojās noskatīties spēli, kas tikko bija sākusies.

Magltoniešu apvienotajiem bija pirmā roka, un skatītāju interese kļuva sevišķi spraiga, kad misters Damkins un misters Poders, divi šī ievērojamā kluba visslavenākie locekļi, ar nūjām rokās devās katrs uz saviem vārtiem. Misters Lafijs, Dinglijdellas krāšņākā rota, bija izvēlēts mest bumbu pret bīstamo Damkinu, un misters Stragls bija izraudzīts darīt to pašu laipno pakalpojumu līdz šim neuzvarētajam Poderam. Daži spēlētāji bija novietoti dažādās laukuma daļās «izlūkot», un ikviens no tiem ieņēma pienācīgu stāju, novietodams rokas uz ceļgaliem un stipri noliekdamies, it kā «pasniegtu muguru» iesācējam varžu lēkšanā. Tā dara visi īsti kriketa spēlētāji, un ir vispār pieņemts, ka jebkurā citā stāvoklī ir pilnīgi neiespējami pienācīgi «izlūkot».

Tiesneši novietojās aiz vārtiem; skaitītāji sagatavojās atzīmēt skrējienus; iestājās dziļš klusums. Misters Lafijs atkāpās nedaudz soļu aiz nekustīgā Podera vārtiem un uz dažām sekundēm pielika bumbu pie labās acs. Damkins, acīgi uzmanīdams Lafija kustības, paļāvīgi gaidīja bumbas lidojumu.

- Sāku! - metējs pēkšņi iesaucās.

Bumba lidoja no viņa rokas taisni un ātri pret vārtu centra mietiņu. Uzmanīgais Damkins bija modrs, bumba atsitās pret nūjas galu un aizlidoja tālu pāri izlūku galvām, kuri bija noliekušies pietiekami zemu, lai ļautu bumbai pārlidot pāri.

- Skrējiens - skrējiens - vēl viens!… Nu tad, atsitiet - atsitiet - stāt - vēlreiz - nē - jā - nē - atsitiet - atsitiet!

Šādi izsaucieni sekoja sitienam, un rezultāts bija tāds, ka magltoniešu apvienotie ieguva divus punktus. Arī Poders neatpalika lauru gūšanā, ar ko izgreznot sevi un Magltonu. Viņš apturēja nedrošās bumbas, palaida garām sliktās, uzķēra labās un lika tām lidot pār visu laukumu gan šurp, gan turp. «Izlūki» bija sakarsuši un noguruši; metēji mainījās un meta, kamēr sāka sāpēt rokas, - bet Damkins un Poders palika neuzvarēti. Ja kāds vecāks džentlmenis mēģināja apturēt bumbu, tā izritēja viņam starp kājām vai izslīdēja no pirkstiem. Ja to mēģināja saķert kāds tievs džentlmenis, tā atsitās viņam pret degunu un jautri atlēca ar dubultotu sparu, bet tievā džentlmeņa acis pildījās asarām, un viņš locījās aiz sāpēm. Ja bumbu svieda taisni vārtos, Damkins tos sasniedza ātrāk nekā bumba. Īsi sakot, kad Damkinu notvēra un Poderu notrieca, magltoniešu apvienotie bija ieguvuši piecdesmit četrus punktus, turpretī dinglijdelliešu rēķins bija tikpat balts kā viņu sejas. Zaudējums bija pārāk liels, lai to varētu atgūt. Veltīgi dedzīgais Lafijs un aizrautīgais Stragls lika lietā visu savu mākslu un pieredzi, lai atgūtu to, ko Dinglijdella šai kaujā bija zaudējusi; tas nedeva panākumus, un pēc īsas cīņas Dinglijdella padevās un atzina Magltonas pārākumu.

Svešinieks pa to laiku bija ēdis, dzēris un runājis bez mitēšanās. Par katru labu sitienu viņš izteica savu apmierinājumu un atzinību ar labvēlīgu pārākumu un tēvišķīgu aizgādnību, kam katrā ziņā vajadzēja ļoti iepriecināt attiecīgās puses spēlētājus; turpretī par katru neizdevušos mēģinājumu satvert bumbu un par katru neveiksmi tās apturēšanā viņš izgāza savu personisko nepatiku pār vainīgā galvu ar tādiem izteicieniem kā: «Eh, muļķīgi! - Nu, jēlnadzis! - Nemākulis! - Lielībnieks!» - un tā joprojām. Šie izsaucieni, kā likās, padarīja viņu apkārtstāvošo acīs par vislabāko un neapstrīdamāko tiesnesi visā cēlās kriketa spēles mākslā un noslēpumos.

- Lieliska spēlīte - labi spēlēts - daži sitieni apbrīnojami! - svešinieks noteica, kad abas puses, spēlei beidzoties, sadrūzmējās teltī.

- Vai jūs; ser, to esat spēlējis? - apvaicājās misters Vordls, ko ļoti uzjautrināja svešinieka runīgums.

- Spēlējis! Tik tiešām, ser, - tūkstošreiz - ne te - Rietumindijā - aizraujošs gabaliņš - karsta spēlīte - ļoti.

- Tādā klimatā spēlējot, vajag būt diezgan karsti, - misters Pikviks piezīmēja.

- Karsti! Taisni deg - svilst nost. Spēlēju reiz - uz vieniem vārtiem - ar draugu pulkvedi - sers Tomass Blezo - kuram vairāk skrējienu. Man krita pirmā roka - pulkstenis septiņi no rīta - seši iezemieši par izlūkiem - iesāku; turējos - karstums milzīgs - iezemieši visi paģība - tos aizvāca - norīkoja jaunu pusduci - arī paģība - Blezo met - divi iezemieši viņu atbalsta - nevarēja mani izsist - arī paģība - aizvāca pulkvedi - negribēja padoties - uzticams sulainis - Kvenko Semba - pēdējais palicis - saule tik karsta, nūja vienās tulznās, bumba apsvilusi brūna - pieci simti septiņdesmit skrējieni - diezgan izpumpējies - Kvenko saņēma pēdējo spēka palieku - izsita mani - es nomazgājos un gāju pusdienās.

- Un kas notika, ser, ar to… nu, kā viņu sauca? - vecais džentlmenis vaicāja.

- Blezo?

- Nē, ar otru džentlmeni.

- Kvenko Sembu?

- Jā, ser.

- Nabaga Kvenko - nekad neatlaba - meta uz manu rēķinu - izmeta uz savu - nomira, ser.

Še svešinieks paslēpa seju brūnā krūzē, taču mēs nevaram skaidri pasacīt, vai tādēļ, lai slēptu savas jūtas, vai tādēļ, lai izdzertu krūzes saturu. Mēs vienīgi zinām, ka viņš piepeši apklusa, ievilka garu, dziļu elpu un norūpējies skatījās, ka divi no Dinglijdellas kluba galvenajiem locekļiem tuvojās misteram Pikvikam un sacīja:

- Mēs, ser, gatavojamies iebaudīt pieticīgas pusdienas «Zilajā Lauvā»; mēs ceram, ka jūs un jūsu draugi mums pievienosities.

- Protams, - misters Vordls atsaucās, - pie saviem draugiem mēs pieskaitām arī misteru…

Un viņš palūkojās uz svešinieku.

- Džingls, - kustīgais džentlmenis attrauca, tūliņ saprazdams mājienu. - Džingls - Alfrēds Džingls, eskvairs, no Nekādas Nekurē.

- Es būšu ļoti priecīgs, - misters Pikviks piemetināja.

- Es arī, - teica misters Alfrēds Džingls, paņemdams zem vienas rokas misteru Pikviku un zem otras misteru Vordlu un konfidenciāli iečukstēdams pirmajam džentlmenim ausī: - Velnišķīgi labas pusdienas - aukstās, bet lieliskas - es šorīt iemetu zālē aci - putni, pastētes un tamlīdzīgas lietas - jauki zēni šitie - labi uzvedas arī - ļoti.

Tā kā nekādas iepriekšējas sagatavošanās nevajadzēja, kompānija, sadalījusies nelielās grupiņās pa divi un trīs, virzījās uz pilsētu; un pēc ceturtdaļstundas visi jau sēdēja Magltonas viesnīcas «Zilais Lauva» lielajā zālē; par priekšsēdētāju darbojās misters Dimkins, bet misters Lafijs izpildīja vicepriekšsēdētāja pienākumus.

Viesi daudz runāja un šķindināja nažus, dakšiņas un šķīvjus; nemitīgi skraidīja trīs resngalvaini apkalpotāji, un no galda strauji nozuda sātīgās ēdamvielas; visā šajā juceklī izveicīgais misters Džingls viens pats darbojās kā pusducis parasto cilvēku. Kad ikviens bija ēdis, cik vien iespējams, traukus novāca un uz galda parādījās pudeles, glāzes un deserts; un apkalpotāji aizgāja, lai «sakoptos» jeb, citiem vārdiem izsakoties, lai piešķirtu savai privātai lietošanai un labumam ēdiena un dzēriena atliekas, ko tie bija pamanījušies pievākt.

Vispārējā smieklu un sarunu dūkoņā, kas tagad sākās, acīs dūrās kāds mazs vīrs, kura uzpūtīgā seja likās brīdinām: «Nesaki man nekā, es tik un tā runāšu pretī.» Viņš sēdēja ļoti kluss un šad tad, kad sarunas apsīka, palūkojās apkārt, it kā gatavodamies piebilst kaut ko ļoti svarīgu, un palaikam lika atskanēt īsam, neizsakāmi dižmanīgam kāsam. Pēdīgi kādā samērā klusā brīdī mazais vīrs iesaucās ļoti skaļā un svinīgā balsī:

- Mister Lafij!

Iestājās dziļš klusums, un uzrunātais atbildēja:

- Jā, ser!

- Es vēlos sacīt dažus vārdus tieši jums, ser, ja jūs palūgsit džentlmeņus piepildīt glāzes.

Misters Džingls aizbildnieciski iesaucās: «Klausieties, klausieties!» - ko atbalsoja visi pārējie mielasta dalībnieki; un, kad glāzes bija piepildītas, viceprezidents, valdot dziļam klusumam, pieņēma gudru izskatu un teica:

- Mister Stepl.

- Ser, - mazais vīrs uzsāka pieceldamies. - To, kas man ir sakāms, es vēlos sacīt jums un nevis mūsu cienījamam priekšsēdētājam, tādēļ ka mūsu cienījamais priekšsēdētājs ir zināmā mērā, - es varu sacīt, pat lielā mērā - tas objekts, par ko man jāsaka vai arī, ja tā varētu teikt, kas man…

- Jāapgaismo, - pateica priekšā misters Džingls.

- Jā, jāapgaismo, - mazais vīrs atsacīja. - Es pateicos savam cienījamam draugam, ja viņš man atļautu sevi tā nosaukt (četri «Klausieties!» un viens «Protams!» no mistera Džingla puses), par pareizo vārdu. Ser, es esmu dellietis - dinglijdellietis. (Piekrišanas saucieni.) Es nevaru pretendēt uz godu būt vienam no Magltonas iedzīvotājiem; un es, ser, atklāti atzīstu, ka pēc šī goda netīkoju; un es jums, ser, pateikšu, kādēļ netīkoju («Klausieties!»); es ar mīļuprātu piešķirtu Magltonai visus tos pagodinājumus un nopelnus, uz ko tai tiesības pretendēt, - to ir pārāk daudz, un tie ir pārāk labi zināmi, tādēļ man tie nav jāapstiprina vai jāuzskaita. Bet, ser, kad mēs atceramies, ka Magltona ir dzemdinājusi Damkinu un Poderu, lai nekad neaizmirstam, ka Dinglijdella var lepoties ar Lafiju unļ Straglu. (Skaļi piekrišanas saucieni.) Nedomājiet, ka es vēlos mazināt iepriekš nosaukto džentlmeņu nopelnus. Ser, es apskaužu viņus par tām brīnišķīgajām jūtām, kas viņus šajā gadījumā saviļņo. (Piekrišanas saucieni.) Droši vien ikkatrs no džentlmeņiem, kas mani klausās, zinās atbildi, ko deva kāds cilvēks, kas - parastu izteicienu lietojot - mita mucā, imperatoram Aleksandram. «Ja es nebūtu Diogens,» viņš sacīja, «es vēlētos būt Aleksandrs.» Es labi varu iedomāties šos džentlmeņus sakām: «Ja es nebūtu Damkins, es gribētu būt Lafijs, ja es nebūtu Poders, es gribētu būt Stragls.» (Sajūsma.) Bet, Magltonas džentlmeņi, vai tikai kriketa spēlē izceļas šie jūsu līdzpilsoņi? Vai jūs neesat paraduši domāt reizē par Damkinu un rakstura stingrību? Vai jūs nekad neesat mācīti saistīt Podera vārdu ar īpašuma tiesībām? (Skaļi aplausi.) Vai jūs nekad, cīnoties par savām tiesībām, savām brīvībām un savām privilēģijām, neesat padevušies, kaut arī uz brīdi, mazdūšībai un izmisumam? Un, kad jūs izjutāt šādu nomāktību, vai tad Damkina vārds no jauna neiededza jūsu krūtīs nupat izdzisušo uguni, un vai nepietika ar vienu vārdu no šī vīra mutes, lai uguns atkal uzliesmotu tik gaiši, it kā nekad nebūtu nodzisusi? (Liela piekrišana.) Džentlmeņi, es lūdzu jūs apvīt vienotos vārdus «Damkins un Poders» ar jūsmīgu apsveikumu košo oreolu.

Te mazais vīrs apklusa, bet mielasta dalībnieki sāka klaigāt un dauzīt galdus, un šīs izdarības ar maziem pārtraukumiem turpinājās visā atlikušajā vakara daļā. Uzsauca vēl citus tostus. Misters Lafijs un misters Stragls, misters Pikviks un misters Džingls katrs savu reizi tika cildināti ar nesalīdzināmu daiļrunību, un katrs no viņiem pienācīgi pateicās par parādīto godu.

Tā kā mēs kūsājam entuziasmā pret cēlo lietu, kam esam nodevušies, mēs būtu izjutuši vārdos neizsakāmu lepnumu un apzinātos izdarījuši kaut ko, kas pelna nemirstību, bet kas mums tagad paiet secen, ja vien mēs būtu varējuši saviem aizrautīgajiem lasītājiem uzskicēt kaut visneskaidrākās šo runu kontūras. Misters Snodgrass kā parasti uzrakstīja milzumu piezīmju, kas, bez šaubām, būtu mums sniegušas ļoti noderīgas un vērtīgas ziņas, ja vien vārdu kvēlā daiļrunība vai arī vīna uzbudinošais iespaids nebūtu padarījis šī džentlmeņa roku tik ārkārtīgi nedrošu, ka viņa rokraksts kļuvis gandrīz nesalasāms un stils pilnīgi nesaprotams. Ar pacietīgas pētīšanas palīdzību mums izdevās uziet dažas rakstu zīmes, kam ir tikko uztverama līdzība ar runātāju uzvārdiem; mēs varam arī atšķirt kādas dziesmas pierakstu (jāpieņem, ka to dziedājis misters Džingls), kurā bieži jo bieži atkārtojas vārdi «kauss», «dzirkstī», «sarkans», «dzidrais» un «vīns». Mums arī liekas, ka pašās piezīmju beigās varam atrast neskaidrus norādījumus uz «ceptiem kauliem», un tad ir sastopami vārdi «auksts» un «ārā», bet, tā kā katru hipotēzi, ko mēs varētu uz tiem dibināt, būtu nepieciešams balstīt tikai uz minējumiem, tad nevēlamies nodoties nekādiem prātojumiem, kādus tie varētu izraisīt.

Tādēļ atgriezīsimies pie mistera Tapmena, vienīgi vēl piebilstot, ka tajā pašā vakarā dažas minūtes pirms divpadsmitiem Dinglijdellas un Magltonas ievērojamo vīru sapulce ar lielu izjūtu un pacilātību nodziedāja skaisto un aizgrābjošo tautas dziesmu:

Mēs neiesim uz mājām,

Mēs neiesim uz mājām,

Mēs neiesim uz mājām,

Līdz rīta saule lēks.

## VIII NODAĻA,

kas pārliecinoši ilustrē uzskatu, ka patiesas mīlas ceļš nav gluds dzelzceļš

Dinglijdellas klusā noslēgtība, tik daudzu skaistā dzimuma pārstāvju klātbūtne, rūpes un gādība, ko tās viņam parādīja, sekmēja to maigo jūtu augšanu un attīstību, kuras daba bija dziļi iedēstījusi mistera Tresi ja Tapmena krūtīs un kurām tagad, likās, bija lemts tiekties pret vienu vienīgu piemīlīgu objektu. Jaunās lēdijas bija glītas, viņu izturēšanās valdzinoša un raksturs nepeļams; bet viņas savā vecumā nevarēja pretendēt uz tādu cieņas pilnu iznesību, tādu nepieejamības izpausmi gaitā un tik majestātiskiem skatieniem, kas neprecēto krustmāti darīja atšķirīgu no visām sievietēm, kuras misters Tapmens bija redzējis. Bija acīm redzams, ka viņu raksturos ir kaut kas radniecīgs, viņu dvēselēs kaut kas saskanīgs, viņu krūtīs kaut kādas noslēpumainas savstarpējas simpātijas. Viņas vārds bija pirmais, kas nāca pār mistera Tapmena lūpām, kad viņš ievainots gulēja zālē; un tās histēriskie smiekli bija pirmās skaņas, ko uztvēra viņa ausis, kad draugi viņu balstīdami vadīja uz mājām. Bet vai viņas satraukumu bija izraisījis pievilcīgs sievišķīgs jūtīgums, kas būtu bijis tikpat neapvaldāms katrā līdzīgā gadījumā, vai arī to izsauca kvēlākas un kaislīgākas jūtas, ko bija varējis pamodināt vienīgi viņš no visiem vīriešiem? Šādas šaubas nomocīja mistera Tapmena smadzenes, kad viņš izstiepies gulēja uz dīvāna, un viņš nolēma šīs šaubas tūliņ uz visiem laikiem izklīdināt.

Bija vakars. Izabella un Emīlija bija izgājušas pastaigāties kopā ar misteru Trandlu; kurlā, vecā lēdija bija iemigusi savā krēsla; no attālās virtuves tikko sadzirdama atskanēja resnā puikas monotonā krākšana; ņiprās kalpones vaļojās pie virtuves durvīm, baudīdamas vakara stundas jaukumu un sev par patikšanu pēc visiem likumiem ķircinādamās ar kādiem pie fermas piederošiem lamzakiem; un tur nu, visu aizmirsts un visus aizmirsis, sēdēja šis interesantais pāris un sapņoja tikai viens par otru; tur viņi sēdēja, pielipuši viens otram un, īsi sakot, atgādināja divus rūpīgi salocītus cimdus.

- Esmu aizmirsusi savas puķes, - neprecētā krustmāte ieminējās.

- Aplaistiet tās tagad! - misters Tapmens centās pierunāt.

- Jūs saaukstēsities vakara vēsumā, - neprecētā krustmāte maigi iebilda.

- Nē, nē, - misters Tapmens pieceldamies attrauca, - tas man darīs labu. Atļaujiet man jūs pavadīt.

Lēdija uzkavējās, lai sakārtotu saiti, kurā atradās jaunekļa kreisā roka, un, saņēmusi tā labo roku, vadīja viņu uz dārzu.

Dārza attālākajā stūrī atradās lapene ar sausseržiem, jasmīniem un vīteņaugiem - viens no tiem jaukajiem patvērumiem, ko humāni cilvēki mēdz celt zirnekļu vajadzībām.

Neprecētā krustmāte paņēma lielu lejkannu, kas gulēja apgāzta vienā stūrī, un gribēja atstāt lapeni. Misters Tapmens viņu aizturēja un novilka sev blakus uz soliņa.

- Mis Vordla! - viņš sacīja.

Neprecētā krustmāte sāka drebēt tā, ka daži oļi, kas nejauši bija iekļuvuši lielajā lejkannā, kratījās kā zirņi bērna grabulī.

- Mis Vordla, - misters Tapmens teica, - jūs esat eņģelis.

- Mister Tapmen! - Reišele iesaucās, kļūdama tikpat sarkana kā lejkanna.

- Jā gan, - daiļrunīgais pikvikietis trauca tālāk, - es to zinu pārāk labi.

- Saka jau, ka visas sievietes esot eņģeļi, - lēdija rotaļīgi nočukstēja.

- Ja tā, kas tad esat jūs vai ar ko es jūs bez pārdrošības varu salīdzināt? - misters Tapmens atjautāja. - Kur ir tāda sieviete, kas atgādinātu jūs? Kur vēl citur es varētu cerēt atrast tik retu teicamu īpašību un daiļuma savienojumu? Kur vēl citur es varētu meklēt… Ak!

Šai vietā misters Tapmens apklusa un paspieda roku, kas bija aptvērusi laimīgās lejkannas rokturi. Lēdija novērsās.

- Vīrieši taču ir tādi krāpnieki, - viņa maigi iečukstējās.

- Tādi viņi ir! - misters Tapmens izsaucās. - Bet ne visi vīrieši! Vismaz viens mīt šai pasaulē, kas nekad nevar mainīties… Ir viens, kas ar prieku veltītu visu savu dzīvi jūsu laimei… kas dzīvo tikai jūsu skatienos… kas elpo tikai jūsu smaidos… kas dzīves smago nastu nes tikai jūsu dēļ.

- Ja tāds cilvēks būtu atrodams… - lēdija ieminējās.

- Bet viņš ir atrodams, - dedzīgais misters Tapmens viņu pārtrauca. - Viņš ir atrasts. Viņš ir šeit, mis Vordla.

Un, pirms lēdija nojauta viņa nodomu, misters Tapmens bija nokritis uz ceļiem pie viņas kājām.

- Mister Tapmen, piecelieties! - Reišele iebilda.

- Nekad! - skanēja varonīga atbilde. - Ak Reišel! - Viņš satvēra tās padevīgo roku, un lejkanna nokrita zemē, kad viņš spieda roku pie savām lūpām. - Ak Reišel! Sakiet, ka jūs mani mīlat!

- Mister Tapmen, - neprecētā krustmāte teica, novērsusi seju, - man grūti izsacīt šos vārdus, bet… jūs man neesat pilnīgi vienaldzīgs.

Tikko izdzirdis šo atzīšanos, misters Tapmens traucās darīt to, uz ko viņu skubināja iekvēlinātās jūtas un ko, cik mums zināms (jo mēs ar šādām lietām esam maz pazīstami), ļaudis šādos apstākļos vienmēr dara. Viņš pielēca kājās, apmeta roku ap neprecētās krustmātes kaklu un spieda uz viņas lūpām daudzus skūpstus, kurus viņa pēc pienācīgas cīņas un pretestības izrādīšanas saņēma tik mierīgi, ka nav pasakāms, cik daudz reižu misters Tapmens viņu vēl būtu varējis noskūpstīt, ja lēdija nebūtu ļoti nemāksloti satrūkusies un iekliegusies baiļu pilnā balsī:

- Mister Tapmen, mūs novēro!… Mēs esam atklāti!

Misters Tapmens palūkojās apkārt. Viņu priekšā pilnīgi nekustīgs, ar savām lielajām, apaļajām acīm cieši skatīdamies lapenē, stāvēja resnais puika, taču viņa sejā nebija ne mazākās izteiksmes, ko pat vispieredzējušākais fizionomists būtu varējis attiecināt uz izbrīnu, ziņkārību vai jebkuru citu pazīstamu kaislību, kāda saviļņo cilvēka krūtis. Misters Tapmens blenza uz resno puiku, un resnais puika cieši skatījās uz viņu, un, jo ilgāk misters Tapmens vēroja pilnīgo tukšumu, ko pauda resnā puikas seja, jo stiprāka kļuva viņa pārliecība, ka tas vai nu nekā nav redzējis, vai arī nekā nesaprot no tā, kas viņa acu priekšā noticis. Ar šādu pārliecību misters Tapmens stingri noprasīja:

- Ko jūs šeit meklējat, ser?

- Vakariņas ir gatavas, ser, - skanēja tūlītēja atbilde.

- Vai jūs nupat šeit pienācāt, ser? - misters Tapmens noprasīja ar caururbjošu skatienu.

- Nupat, - resnais puika atbildēja. Misters Tapmens viņu atkal cieši uzskatīja, bet viņš nepamirkšķināja ne aci un nepakustināja ne vaibstu.

Misters Tapmens saņēma neprecētās krustmātes roku un devās uz istabu; resnais puika sekoja.

- Viņš par notikušo nekā nezina, - misters Tapmens pačukstēja.

- Nekā, - neprecētā krustmāte atbildēja.

Te aiz viņiem bija dzirdama kāda skaņa, kas izklausījās kā nepietiekami apspiesti smiekli. Misters Tapmens strauji atgriezās. Nē, tas nevarēja būt bijis resnais puika; visā viņa sejā neredzēja ne mazākās līksmes atspulgas, ne arī kādu citu izjūtu, tur bija vienīgi treknums.

- Viņš būs bijis cieši aizmidzis, - misters Tapmens čukstēja.

- Man par to nav ne mazāko šaubu, - neprecētā krustmāte atteica.

Abi sirsnīgi nosmējās. Misters Tapmens maldījās. Šoreiz resnais puika nebija aizmidzis. Viņš bija nomodā - pilnīgi nomodā - un bija redzējis visu, kas notika.

Vakariņas pagāja bez jebkāda mēģinājuma uzsākt vispārēju sarunu. Vecā lēdija bija aizgājusi gulēt; Izabella Vordla veltīja visu savu uzmanību misteram Trandlam; neprecētās krustmātes uzmanība bija pievērsta misteram Tapmenam, un Emīlijas domas, kā likās, aizņēma kaut kas tāls, - iespējams, ka tās kavējās pie Snodgrasa, kura nebija klāt.

Pulkstenis nosita vienpadsmit, divpadsmit, vienu, bet džentlmeņi nebija ieradušies. Ikviena sejā bija redzams samulsums. Varbūt viņiem uz ceļa uzglūnējuši laupītāji? Varbūt mājiniekiem vajadzēja sūtīt cilvēkus ar vējlukturiem pa visiem ceļiem, pa kuriem tie varētu nākt uz mājām? Vai varbūt… Klau! Tur jau tie nāca. Kas tos bija tik ilgi aizkavējis? Kāda sveša balss arī! Kam gan tā varēja piederēt? Visi iesteidzās virtuvē, kur nakts staiguļi bija iegājuši, un tūliņ ieguva pat pārāk pilnīgu skaidrību par lietas patieso stāvokli.

Misters Pikviks, abas rokas sabāzis kabatās un platmali pāršķiebis pār kreiso aci, balstījās pret virtuves galdu un, galvu klanīdams, nemitīgi izdalīja vismīlīgākos un vislabvēlīgākos smaidus, kaut gan viņu uz to nepamudināja nekāds redzams cēlonis vai iegansts; vecais Vordls, kvēlaini sasarcis, bija satvēris kāda džentlmeņa roku un šļupstēja mūžīgas draudzības apliecinājumus; misters Vinkls, balstīdamies pret astoņdienu pulksteni, vārgā balsī draudēja ar iznīcību katram ģimenes loceklim, kas uzdrīkstētos teikt, ka vispareizākais būtu iet atpūsties; bet misters Snodgrass bija ieslīdzis krēslā, un katra viņa izteiksmīgās sejas līnija atspoguļoja tik dziļas un bezcerīgas bēdas, kādas vien cilvēka prāts spēj iedomāties.

- Vai kaut kas noticis? - visas trīs lēdijas taujāja.

- Nekas nav noticis, - misters Pikviks atmurdēja. - Mēs… ar mums… viss kārtībā… Es saku, Vordl, ar mums viss kārtībā, vai ne?

- Es domāju gan, - jautrais namatēvs atteica. - Manas dārgās, te ir mans draugs misters Džingls - mistera Pikvika draugs misters Džingls ieradies… mazā vizītē.

- Ser, vai kaut kas atgadījies ar misteru Snodgrasu? - Emīlija jautāja ļoti nobažījusies.

- Nekas nav atgadījies, kundzīt, - attrauca svešinieks. - Pusdienas pēc kriketa - brīnišķīga sabiedrība - jaukas dziesmas - vecs portvīns - sarkanvīns - labs - ļoti labs - vīns, kundzīt - vīns.

- Tas nebija vīns, - misters Snodgrass nodudināja aizlauztā balsī. - Tas bija lasis. (Tā vai citādi, bet šādos gadījumos tas nekad nav vīns.)

- Vai viņiem labāk nevajadzētu iet gultās? - ievaicājās Emma - Divi no puišiem uzvedīs džentlmeņus augšstāvā.

- Es neiešu gulēt, - stingri noteica misters Vinkls.

- Tāds puisis nav dzimis, kas mani vedīs, - izsaucās misters Pikviks braši un turpināja smaidīt tāpat kā iepriekš.

- Ur-rā! - vājā balsī noelsās misters Vinkls.

- Urā! - atbalsoja misters Pikviks, noņemdams platmali un triekdams to pret klonu, un tad gluži kā vājprātīgs aizsvieda virtuves vidū arī savas brilles. Pēc šāda lieliska joka viņš no visas sirds nosmējās.

- Lai dzeram… vēl vienu… pudeli! - misters Vinkls izsaucās iesākdams ļoti skaļi, bet nobeigdams pavisam klusi.

Galva viņam noslīga uz krūtīm, un, murminādams savu nelokāmo apņemšanos neiet gulēt un izteikdams asinskārīgu nožēlu, ka no rīta nav «pataisījis veco Tapmenu aukstu», viņš cieši aizmiga, un tādā stāvoklī viņu aiznesa uz istabu divi jauni milži, ko personiski uzraudzīja resnais puika, kura rūpīgai apsardzībai drīz pēc tam misters Snodgrass uzticēja arī savu personu. Misters Pikviks pieņēma mistera

Tapmena piedāvāto roku un, dalīdams smaidus dāsnāk nekā jebkad, klusi pazuda; bet misters Vordls, atvadījies no visiem ģimenes locekļiem tik sirsnīgi, it kā viņam tūlīt būtu jākāpj uz ešafota, uzticēja misteram Trandlam godu uzvadīt viņu augšstāvā un devās projām, pavisam nemākulīgi mēģinādams izskatīties svinīgs un cienīgs.

- Kāds atbaidošs skats! - neprecētā krustmāte izsaucās.

- Pre-etīgs! - abas jaunās lēdijas attrauca.

- Šausmīgs - šausmīgs! - piemetināja misters Džingls, izskatīdamies ļoti nopietns, - viņš bija apmēram pusotras pudeles pārējiem priekšā. - Drausmīgs skats - ļoti!

- Kāds patīkams vīrietis! - neprecētā krustmāte pačukstēja misteram Tapmenam.

- Izskatīgs arī, - Emīlija Vordla atčukstēja.

- Noteikti, - piekrita neprecētā krustmāte.

Misters Tapmens domāja par Ročestras atraitni, un viņa prāts bija nemierīgs. Saruna, kas sekoja nākamajā pusstundā, nebūt nenomierināja viņa satraukto prātu. Jaunais viesis bija ļoti valodīgs, un viņa izstāstīto anekdotu skaitu pārspēja vienīgi viņa lielā pieklājība. Misters Tapmens juta, ka, mistera Džingla popularitātei augot, viņš (Tapmens) arvien vairāk paliek ēnā. Viņa smiekli bija piespiesti, jautrība - tēlota; un, pēdīgi noguldīdams savus sāpošos deniņus uz spilvena, viņš ar drausmīgu baudu nodomāja, kāds tas būtu gandarījums, ja šajā brīdī mistera Džingla galva te atrastos iespiesta starp pēli un matraci.

Nākamajā rītā nenogurdināmais svešinieks bija jau laikus kājās un, lai gan viņa biedri, iepriekšējās nakts uzdzīves nogurdināti, palika gultās, ļoti sekmīgi nopūlējās radīt jautrību pie brokastu galda. Viņa pūliņi bija tik sekmīgi, ka pat vecā, kurlā lēdija pieprasīja, lai vienu vai divas viņa vislabākās asprātības tai atstāsta caur klausāmo taurīti; un pat viņa labvēlīgā noskaņā sacīja neprecētajai krustmātei, ka «viņš» (domāts Džingls) «ir nekaunīgs jauns zēns»; tas bija uzskats, kam pilnīgi piekrita visi viņas patlaban klātesošie radinieki.

Vecajai lēdijai bija paradums jaukos vasaras rītos doties uz lapeni, kurā misters Tapmens bija guvis tik izcilus panākumus. Vecās lēdijas gājiens norisa šādā secībā: vispirms resnais puika noņēma no vadža aiz vecās lēdijas guļamistabas durvīm biezu, melnu atlasa cepuri, siltu kokvilnas šalli un resnu spieķi ar masīvu rokturi, un vecā lēdija, nesteigdamās uzlikusi cepuri un šalli, ar vienu roku balstoties uz spieķa, bet ar otru - uz resnā puikas pleca, lēnītiņām aizgāja uz lapeni, kur resnais puika viņu uz pusstundu atstāja ieelpot svaigu gaisu; šai pusstundai beidzoties, puika atgriezās un aizvadīja lēdiju atpakaļ uz mājām.

Vecā lēdija bija ļoti noteikta un sīkumaina; un, tā kā šī ceremonija trīs vasaras pēc kārtas bija izpildīta bez mazākās novirzīšanās no ierastās kārtības, viņa tajā rītā bija diezgan pārsteigta, redzēdama, ka resnais puika neatstāj vis lapeni, bet, izgājis dažus soļus no tās, uzmanīgi palūkojas uz visām pusēm un ar vislielāko noslēpumainību ļoti zaglīgi atgriežas atpakaļ.

Vecā lēdija bija ļoti bailīga (kā vairums vecu lēdiju), un viņas pirmais iespaids bija tāds, ka tumīgais puisis grib viņai nodarīt kādu smagu miesas bojājumu, lai iegūtu naudu, kas viņai patlaban klāt. Viņa būtu saukusi pēc palīdzības, bet vecums un nespēks jau sen bija atņēmis tai kliegšanas spējas; tādēļ viņa vēroja resnā puikas kustības ar lielām šausmām, kuras nebūt nekļuva mazākas, kad tas pienāca viņai cieši klāt un ļoti satraucošā un, kā viņai likās, draudīgā tonī iekliedza ausī:

- Saimeniec!

Atgadījās, ka misters Džingls šajā brīdī pastaigājās netālu no lapenes. Arī viņš izdzirda saucienu «Saimeniec!» un apstājās cerībā dzirdēt ko vairāk. Bija trīs iemesli, kādēļ viņš tā darīja. Pirmkārt, viņš bija ziņkārīgs, un viņam patlaban nebija nekā ko darīt; otrkārt, viņš nekādā ziņā nebija smalkjūtīgs; treškārt un pēdīgi, viņu slēpa daži ziedoši krūmi. Tā viņš te stāvēja un klausījās.

- Saimeniec! - resnais puika sauca.

- Nu, Džo, - trīcošā vecā lēdija atteica. - Es domāju, Džo, ka esmu bijusi tev laba saimniece. Es pret tevi vienmēr esmu bijusi ļoti laipna. Tev nekad nav vajadzējis pārāk daudz strādāt un vienmēr bijis pietiekoši ko ēst.

Pēdējie vārdi vērsās pie resnā puikas visdziļākajām jūtām. Viņš likās aizkustināts un atbildēja ar uzsvaru:

- Tas tiesa.

- Tad ko tu tagad gribi darīt? - vecā lēdija vaicāja, atgūdama drosmi.

- Es gribu likt šermuļiem skriet jums caur kauliem, - atbildēja puika.

Tas nu gan izklausījās ļoti asinskārīgs pateicības izrādīšanas paņēmiens, un, tā kā vecā lēdija nezināja, kādā ceļā Džo nodomājis sasniegt šādu iznākumu, visas viņas iepriekšējās šausmas atgriezās.

- Kā jūs domājat, ko es pagājušajā vakarā šai pašā lapenē redzēju? - puika noprasīja.

- Dievs, sargi! Ko tad? - izsaucās veca lēdija, ko bija satraukuši korpulentā jaunekļa svinīgā izturēšanās.

- Svešais džentlmenis - tas, kuram tā ievainotā roka, - bučojās un apkampās…

- Ar ko, Džo? Taču ne ar kādu no kalponēm?

- Daudz ļaunāk! - resnais puika auroja vecās lēdijas ausī.

- Vai ar kādu no manām mazmeitām?

- Daudz ļaunāk.

- Ļaunāk par to, Džo! - iesaucās vecā lēdija, kas, pieminēdama savas mazmeitas, ar to bija domājusi cilvēcīgās neģēlības pēdējo robežu. - Kas tā bija, Džo? Man tas jāzina.

Resnais puika uzmanīgi palūkojās apkārt un, pabeidzis izlūkošanu, iebļāva vecajai lēdijai ausī:

- Mis Reišele!

- Kas?! - vecā lēdija spalgi iebrēcās. - Runā skaļāk!

- Mis Reišele! - resnais puika auroja.

- Mana meita!

Daudzkārtīgie galvas mājieni, ar kuriem resnais puika izsacīja savu apstiprinājumu, lika viņa treknajiem vaigiem drebināties līdzīgi galertam.

- Un viņa tam atļāva? - vecā lēdija izsaucās. Resnā puikas sejā iezagās smīns, un viņš sacīja:

- Es redzēju, ka viņa bučo pretim.

Ja misters Džingls no savas paslēptuves būtu varējis redzēt to izteiksmi, kāda pēc šī paziņojuma parādījās vecās lēdijas sejā, ļoti iespējams, ka piepeša smieklu lēkme būtu atklājusi viņa klātbūtni. Viņš klausījās uzmanīgi. Niknu izsaucienu fragmenti, tādi kā: «Bez manas atļaujas! - Viņas gados! - Es nelaimīgā sieviete! - Būtu pagaidījusi, kamēr es nomirstu!» - un tā joprojām sasniedza viņa ausis; un tad viņš dzirdēja resnā puikas zābaku papēžu čirkstoņu uz grants, kad tas aizgāja un atstāja veco lēdiju vienu.

Varbūt tā bija neparasta sagadīšanās, bet tomēr nenoliedzams fakts, ka iepriekšējā naktī piecas minūtes pēc savas ierašanās Menora fermā misters Džingls bija apņēmies bez kavēšanās iekarot neprecētās krustmātes sirdi. Viņš bija pietiekami acīgs, lai redzētu, ka viņa brīvā izturēšanās daiļajam uzbrukuma objektam nekādā ziņā nav nepatīkama; un viņam bija vairāk nekā stipras aizdomas, ka tai ir visiekārojamākā no visām īpašībām, proti, nelieli ienākumi. Viņam tūliņ iešāvās prātā, ka nepieciešams kaut kādā ceļā nobīdīt pie malas savu sāncensi, un viņš nekavējoties nolēma bez mazākās vilcināšanās sākt rīkoties, lai sasniegtu šo mērķi. Fīldings saka, ka vīrietis ir uguns, bet sieviete - pakulas un tumsības valdnieks tos abus savieno. Misters Džingls zināja, ka jauni vīrieši neprecētām krustmātēm ir tas pats, kas aizdedzināta gāze šaujampulverim, un viņš nolēma, nezaudējot laiku, radīt eksploziju.

Iegrimis pārdomās par šo svarīgo lēmumu, viņš iepriekš minēto krūmu aizsegā aizzagās no savas paslēptuves un tuvojās mājai. Fortūna, likās, bija nolēmusi parādīt viņa plānam labvēlību. Misters Tapmens un pārējie džentlmeņi atstāja dārzu pa sānu vārtiņiem tieši tajā brīdī, kad viņš tos ieraudzīja; un jaunās lēdijas, kā viņš zināja, drīz pēc brokastīm bija aizgājušas pastaigāties. Ceļš bija brīvs.

Ēdamistabas durvis bija pusviru. Viņš paskatījās iekšā. Neprecētā krustmāte adīja. Viņš iekāsējās; viņa pacēla acis un pasmaidīja. Vilcināties nebija mistera Alfrēda Džingla dabā. Viņš noslēpumaini uzlika pirkstu uz lūpām, iegāja iekšā un aizvēra durvis.

- Mis Vordla, - misters Džingls teica ar mākslotu nopietnību, - piedodiet manu ielaušanos - nesen kā pazīstami - nav laika ceremonijām - viss atklāts.

- Ser! - neprecētā krustmāte ieteicās, diezgan izbrīnījusies par mistera Džingla negaidīto ierašanos un mazliet šaubīdamās par viņa gara spējām.

- Klusu! - teatrāli čukstēdams, sacīja misters Džingls. - Resns puika - ģīmis kā maizes klaips - apaļas acis - nelietis.

Te viņš izteiksmīgi pakratīja galvu, un neprecētā krustmāte uztraukumā nodrebēja.

- Liekas, jūs runājat par Džozefu, ser? - lēdija atsacīja, pūlēdamās izskatīties mierīga.

- Jā, kundze, - sasodīts tas Džo! - nodevīgs suns tas Džo - izstāstīja vecajai lēdijai - vecā lēdija neganta - mežonīga - trako - lapenē - Tapmens - bučojas un apkampjas - un tamlīdzīgas lietas - ē, kundze - ē?

- Mister Džingl, - neprecētā krustmāte sacīja, - ja jūs esat še ieradies, lai mani apvainotu…

- Nepavisam - nekādā ziņā, - nesamulsināmais misters Džingls atbildēja, - nejauši noklausījos - atnācu brīdināt jūs no briesmām - piedāvāt savus pakalpojumus - novērst skandālu. Nu, nekas - domājiet, ka tas apvainojums - es aizeju.

Un viņš pagriezās, it kā vēlēdamies izpildīt savus draudus.

- Ko lai es daru? - nabaga vecmeita vaicāja, izplūzdama asarās. - Mans brālis būs briesmīgi dusmīgs!

- Bez šaubām, - misters Džingls atteica pēc pauzes, - briesmīgi.

- Ak mister Džingl, ko es varu sacīt! - neprecētā krustmāte izsaucās jaunos izmisuma uzplūdos.

- Sakiet, ka viņš to nosapņojis, - misters Džingls aukstasinīgi atbildēja.

Dzirdot šo padomu, vecmeitas dvēselē iemirdzējās cerības stariņš. Misters Džingls to pamanīja un steidzās izmantot izdevīgo mirkli.

- Phe! - nekas nav vieglāk - nelietīgs puika - apburoša sieviete - resnajam puikam ar zirgu pātagu - jums noticēs - un punkts - viss kārtībā.

Mēs nezinām, vai neprecēto krustmāti iepriecināja iespējamība izglābties no nepatīkamā atklājuma sekām vai arī viņas bēdu asumu mazināja vārdi, kas to raksturoja kā «apburošu sievieti». Viņa viegli nosarka un uzmeta misteram Džinglam pateicīgu skatienu.

Pieglaimīgais džentlmenis dziļi nopūtās, pāris minūšu cieši skatījās neprecētās krustmātes sejā, melodramatiski nodrebēja un piepeši novērsa skatienu.

- Jūs, liekas, esat nelaimīgs, mister Džingl, - lēdija ieminējās ar žēlabainu līdzjūtību. - Vai es drīkstu izrādīt savu pateicību par jūsu laipno iejaukšanos un apvaicāties, kāds ir jūsu ciešanu iemesls, cerībā, ja iespējams, tās atvieglot?

- Ha! - misters Džingls izsaucās, atkal nodrebēdams. - Atvieglot! Atvieglot manas ciešanas, kad jūsu mīla pieder vīrietim, kas ir nejūtīgs pret šo laimi - kas pat šajā brīdī kaļ plānus, kā iemantot šīs būtnes brāļameitas jūtas - būtnes, kura… bet nē; viņš ir mans draugs; es neatklāšu viņa netikumus. Mis Vordla - ardievu!

Noslēdzot šo uzrunu, kas bija pati sakarīgākā, kādu viņš, cik zināms, jebkad bija teicis, misters Džingls pielika pie acīm jau agrāk minētā kabatas lakata atliekas un pagriezās pret durvīm.

- Palieciet, mister Džingl! - neprecētā krustmāte sparīgi izsaucās. - Tas, ko jūs sacījāt, zīmējas uz misteru Tapmenu, - paskaidrojiet!

- Nekad! - Džingls izsaucās profesionālā (t. i., teatrālā) tonī. - Nekad!

Un, lai rādītu, ka nevēlas tālāku izprašņāšanu, viņš pievilka krēslu cieši pie neprecētās krustmātes krēsla un apsēdās.

….. Mister Džingl, - krustmāte sacīja, - es jūs lūdzu - es jūs gauži lūdzu, ja ar misteru Tapmenu saistās kāds drausmīgs noslēpums, atklājiet to!

- Vai es varu, - misters Džingls atteica, neatlaidīgi skatīdamies, krustmātes sejā, - vai es varu noskatīties - apburoša būtne - kritusi par upuri - bezsirdīgai mantkārei!

Likās, viņš dažas sekundes cīnījās ar pretējām jūtām un tad sacīja klusā, zemā balsī:

- Tapmens vēlas iegūt vienīgi jūsu naudu.

- Nelietis! - krustmāte iesaucās ļoti sašutusi. (Mistera Džingla šaubas izgaisa. Viņai bija nauda.)

- Ne tas vien, - Džingls turpināja, - mīl citu.

- Citu! - vecmeita izsaucās. - Kuru?

- Neliela auguma - melnas acis - jūsu brāļameita Emīlija.

Iestājās klusums.

Ja visā pasaulē bija kāds cilvēks, pret ko neprecētā krustmāte izjuta nāvīgu un dziļi iesakņojušos greizsirdību, tad tā bija tieši šī brāļameita. Krustmātes seja un kakls spēji kļuva sarkani, un viņa klusēdama ar neizsakāmu nicinājumu kratīja galvu. Pēdīgi, kodīdama plānās lūpas, viņa iecirtīgi sacīja:

- Tas nevar būt. Es tam neticu.

- Novērojiet viņus! - Džingls atteica.

- Es to darīšu, - krustmāte sacīja.

- Uzmaniet viņa skatienus!

- Es to darīšu.

- Viņa čukstus.

- Es to darīšu.

- Viņš sēdēs tai blakus pie galda.

- Lai sēž.

- Viņš tai glaimos.

- Lai glaimo.

- Viņš tai izrādīs katru iespējamo uzmanību.

- Lai izrāda.

- Un viņš jūs atstās.

- Atstās mani! - neprecētā krustmāte iespiedzās. - Viņš atstās mani - vai tiešām!

Un viņa trīcēja aiz niknuma un vilšanās.

- Vai tad jūs būsit pārliecinājusies? - Džingls noprasīja. - Būšu.

- Un parādīsit rakstura stingrību?

- Parādīšu.

- Pēc tam ar viņu vairs neielaidīsities?

- Nekad.

- Izvēlēsities kādu citu?

- Jā.

- To jūs varēsit.

Misters Džingls nokrita uz ceļiem, palika šādā stāvoklī piecas minūtes un piecēlās kā neprecētās krustmātes atzīts iemīļotais - gan ar noteikumu, ka mistera Tapmena zvēresta laušana tiks skaidri un acīm redzami pierādīta.

Misteram Alfrēdam Džinglam nu vajadzēja pierādīt smagos apvainojumus, un viņš to izdarīja tajā pašā dienā pie pusdienu galda. Neprecētā krustmāte tikko spēja ticēt savām acīm. Misters Tresijs Tapmens bija nosēdies blakus Emīlijai, raidīja tai koķetīgus skatienus, čukstējās un smaidīja, par spīti misteram Snodgrasam. Ne vārdu, ne skatienu, ne acu uzmetienu viņš neveltīja tai, ko iepriekšējā vakarā bija dēvējis par savas sirds valdnieci.

«Sasodīts tas puika!» domāja vecais Vordls. Viņš par notikušo bija dzirdējis no mātes. «Sasodīts tas puika! Viņš noteikti ir gulējis. Tas viss ir izfantazēts.»

«Nodevējs!» domāja neprecētā krustmāte. «Mīļais misters Džingls nav mani vīlis. Ū, kā es ienīstu to nelieti!»

Šķietami neizprotamo mistera Tresija Tapmena izturēšanās pārmaiņu mūsu lasītājiem palīdzēs izskaidrot šāda saruna.

Bija vakars; darbības vieta - dārzs. Kādā sānceliņā bija redzami divi stāvi; viens diezgan īss un resns, otrs diezgan garš un tievs. Tie bija misters Tapmens un misters Džingls. Resnais iesāka sarunu.

- Kā es to izdarīju? - viņš vaicāja.

- Spīdoši - lieliski - es pats nenotēlotu labāk - jums šī loma jāatkārto rīt - katru vakaru, līdz turpmākajam norādījumam.

- Vai Reišele vēl arvien to vēlas?

- Protams - viņai tas nepatīk - bet tā jādara - jānovērš aizdomas - bailes no brāļa - saka, ka citādi nevarot - vēl tikai dažas dienas - kad vecajiem būs apmānītas acis - uzliksim kroni jūsu laimei.

- Vai viņa nelika man ko pasacīt?

- Mīlu - viskvēlāko mīlu - vissirsnīgākos sveicienus - nemainīgu pieķeršanos. Vai es varu viņai pasacīt kaut ko no jums?

- Mans dārgais draugs, - atbildēja misters Tapmens, kam nebija ne mazāko aizdomu, un dedzīgi satvēra sava «drauga» roku, - nododiet manus vissirsnīgākos sveicienus… sakiet, cik grūti man izlikties… sakiet visu, kas tādā gadījumā piemērots; katrā ziņā piemetiniet, ka es ļoti labi saprotu, cik nepieciešams bija tas padoms, ko viņa man šorīt deva ar jūsu starpniecību. Sakiet, ka es augstu vērtēju viņas gudrību un apbrīnoju viņas piesardzību.

- To es izdarīšu. Vai vēl kas?

- Vairāk nekā; vienīgi piemetiniet, cik ļoti es gaidu to brīdi, kad varēšu viņu saukt par savu un nekāda izlikšanās vairs nebūs vajadzīga.

- Protams, protams. Vai vēl kaut kas?

- Ak mans draugs! - nabaga misters Tapmens sacīja, atkal satverdams mistera Džingla roku. - Saņemiet manu vissiltāko pateicību par jūsu nesavtīgo laipnību un piedodiet man, ja es kādreiz, kaut vai domās, esmu jums nodarījis netaisnību, iedomādamies, ka jūs varētu stāvēt man ceļā. Mans dārgais draugs, vai kādreiz spēšu jums atmaksāt?

- Nerunājiet par to! - misters Džingls attrauca. Viņš pēkšņi apstājās, it kā kaut ko atcerēdamies, un sacīja: - Starp citu - vai jūs nevarat atlicināt desmit mārciņas? Ārkārtējs gadījums - atdošu triju dienu laikā.

- Es domāju, ka varu, - atbildēja misters Tapmens, kam sirds bija pilna pateicības jūtām. - Trīs dienas, jūs sacījāt?

- Tikai trīs dienas - tad viss pāri - nekādu grūtību vairs.

Misters Tapmens noskaitīja naudu savam sarunas biedram saujā, un pēdējais, viņiem ejot uz māju, to gabalu pēc gabala iemeta kabatā.

- Esiet uzmanīgs, - misters Džingls brīdināja, - ne skatienu!

- Ne acu pamirkšķienu, - misters Tapmens apliecināja.

- Ne zilbi!

- Ne skaņu.

- Visu uzmanību brāļameitai - pret krustmāti drīzāk rupjš nekā pieklājīgs - vienīgais ceļš, kā apmānīt vecos!

- Es pacentīšos, - misters Tapmens skaļi apsolīja.

- Un es arī pacentīšos, - misters Džingls pie sevis noteica; un viņi iegāja mājā.

Pie pusdienu galda nospēlētā izrāde atkārtojās vakarā un nākamajās trijās dienās pēc kārtas katrā pusdienas un vakara maltītes reizē. Ceturtajā dienā namatēvam bija pacilāts noskaņojums, jo viņš bija pārliecinājies, ka pret misteru Tapmenu vērstie apvainojumi ir nedibināti. Pacilāts jutās arī misters Tapmens, jo misters Džingls bija pasacījis, ka viņa lieta tuvojas atrisinājumam. Pacilāts bija arī misters Pikviks, jo viņš reti kad bija citāds. Pacilāts nebija misters Snodgrass, jo viņš bija kļuvis greizsirdīgs uz misteru Tapmenu. Turpretī pacilāta bija vecā lēdija, jo viņa bija laimējusi vista spēlē. Pacilāti bija arī misters Džingls un mis Vordla to iemeslu dēļ, kuriem šai notikumiem bagātajā stāstā pietiekami svarīga nozīme, lai tos atstāstītu citā nodaļā.

IX NODAĻA

Atklāšana un pakaļdzīšanās

Vakariņas bija pasniegtas, krēsli novietoti ap galdu, pudeles, krūzes un glāzes sakārtotas uz bufetes, un viss norādīja, ka tuvojas visomulīgākais posms dienas divdesmit četrās stundās.

- Kur Reišele? - misters Vordls ieminējās.

- Jā, un Džingls? - misters Pikviks piemetināja.

- Patiešām, - namatēvs sacīja, - man brīnums, kā līdz šim neesmu pamanījis, ka viņa trūkst. Šķiet, viņa balss nav dzirdēta vismaz divi stundas. Emīlij mīļā, pazvani!

Pēc pazvanīšanas parādījās resnais puika.

- Kur ir mis Reišele?

Viņš nevarēja pasacīt.

- Tad kur ir misters Džingls?

To viņš nezināja.

Visi izskatījās pārsteigti. Bija vēls - jau pāri vienpadsmitiem. Misters Tapmens nosmējās bārdā. Viņi kaut kur kavējās, runādami par viņu. Ha, ha! Lieliska izdoma - labs joks.

- Nekas, - Vordls noteica pēc īsas pauzes. - Esmu pārliecināts, ka viņi tūliņ ieradīsies. Es nekad neviena dēļ negaidu uz vakariņām.

- Ļoti labs princips, - misters Pikviks atbildēja, - brīnišķīgs.

- Lūdzu, sēdieties! - aicināja namatēvs.

- Pateicos, - misters Pikviks teica, un viņi apsēdās.

Uz galda bija milzīgs auksta vērša cepeša gabals, un misters Pikviks saņēma no tā krietnu porciju. Viņš bija pacēlis dakšiņu pie lūpām un patlaban gribēja atvērt muti, lai iebaudītu kumosu aukstā cepeša, kad virtuvē piepeši sacēlās daudzbalsīga dūkoņa. Misters Pikviks ieklausījās un nolaida dakšiņu. Arī misters Vordls ieklausījās un nemanot izlaida no rokas cepešu griežamo nazi, kas palika iedurts gaļas gabalā. Viņš paskatījās uz misteru Pikviku. Misters Pikviks paskatījās uz viņu.

Gaitenī atskanēja smagu soļu duna; durvis pēkšņi atvērās, un istabā iedrāzās puisis, kas bija tīrījis mistera Pikvika zābakus viņa ierašanās dienā. Vīru pavadīja resnais puika un visi mājas ļaudis.

- Ko, pie velna, tas nozīmē? - namatēvs izsaucās.

- Emma, vai aizdedzies virtuves skurstenis? - vecā lēdija apjautājās.

- Dievs pasarg, vecmāmiņ! Nē! - abas jaunās lēdijas sāka spiegt.

- Kas noticis? - namatēvs ierēcās.

Puisis ierāva elpu un vājā balsī iesaucās:

- Viņi ir prom, kungs… pavisam prom, ser!

(Tika ievērots, ka šajā mirklī misters Tapmens nolika nazi un dakšiņu un kļuva ļoti bāls.)

- Kas ir prom? - misters Vordls nikni noprasīja.

- Misters Džingls un mis Reišele, pasta karietē, no «Zilā Lauvas» Magltonā. Es tur biju, bet nevarēju tos aizturēt; tad skrēju pateikt jums.

- Es samaksāju viņa ceļa izdevumus! - misters Tapmens iesaucās un kā prātu zaudējis pielēca kājās. - Viņš no manis paņēma desmit mārciņas!!… Aizturiet viņu!!… Viņš mani ir apkrāpis!… Es to nepieļaušu!… Es gribu taisnību, Pikvik!… Es to necietīšu!

Un, izgrūzdams tamlīdzīgus nesakarīgus izsaucienus, nelaimīgais džentlmenis kā neprātīgs riņķoja pa istabu.

- Dievs, stāvi mums klāt! - izsaucās misters Pikviks, ar šausmu pilnu izbrīnu uzlūkodams sava drauga neparastās kustības. - Viņš ir kļuvis ārprātīgs! Ko mēs darīsim?

- Ko darīsim! - izsaucās druknais, vecais namatēvs, kas bija dzirdējis vienīgi šīs runas pēdējos vārdus. - Iejūdziet zirgu divričos! Es «Lauvā» dabūšu karieti un tūliņ tiem sekošu. Kur, - viņš iesaucās, kad puisis aizskrēja izpildīt pavēli, - kur ir tas nelietis Džo?

- Es esmu šite, bet es neesmu nelietis, - atbildēja kāda balss. Tā bija resnā puikas balss.

- Padodiet man viņu šurp, Pikvik! - Vordls kliedza, mezdamies uz nelaimīgo jaunieti. - Tas neģēlis Džingls viņu ir uzpircis, lai viņš ar pasaku stāstīšanu par manu māsu un jūsu draugu Tapmenu novestu mani uz nepareizām pēdām! (Še misters Tapmens atkrita krēslā.) Padodiet man viņu šurp!

- Nelaidiet viņu! - spiedza visas sievietes, caur kuru balsīm bija skaidri sadzirdami resnā puikas šņukstieni.

- Neturiet mani! - vecais vīrs kliedza. - Mister Vinkl, rokas nost! Mister Pikvik, laidiet mani vaļā, ser!

Bija skaists skats šajā kņadā un juceklī uzlūkot mierīgo un filozofisko izteiksmi mistera Pikvika sejā, kas gan bija mazliet piesarkusi aiz piepūles, jo viņš stāvēja, abām rokām cieši apkampis korpulenta namatēva resno viduci, tā apvaldīdams viņa versmainās dusmas, kamēr visas sanākušās sievietes izvilka, izgrūda un izbuksnīja resno puiku no istabas. Tikko misters Pikviks bija atlaidis rokas, ienāca kalps un paziņoja, ka divriči piebraukti.

- Nelaidiet viņu vienu! - sievietes klaigāja. - Viņš kādu nogalinās.

- Es došos viņam līdzi, - misters Pikviks sacīja.

- Jūs esat labs cilvēks, Pikvik, - namatēvs attrauca, satverdams viņa roku. - Emma, iedod misteram Pikvikam šalli, ko aplikt ap kaklu, - pasteidzieties! Parūpējieties par vecmāmiņu, meitenes; viņai ir slikti. Nu, vai kārtībā?

Tā kā mistera Pikvika mute un zods bija steidzīgi ietīti garā šallē, cepure uzlikta galvā un lielais mētelis uzmests uz rokas, viņš atbildēja apstiprinoši.

Viņi ielēca divričos.

- Laid, lai iet, Tom! - saimnieks izsaucās; un viņi aizbrauca pa šaurajiem lauku ceļiem, kratīdamies pa riteņu grambām un aizķerdamies pie dzīvžogiem, kas auga abās pusēs, un likās, ka kuru katru brīdi viņi sašķīdīs gabalos.

- Cik daudz viņi ir mums priekšā? - Vordls nokliedza, kad viņi piebrauca pie «Zilā Lauvas» durvīm, pie kurām, neraugoties uz vēlo stundu, bija salasījies neliels ļaužu pūlītis.

- Ne vairāk par trim stundas ceturkšņiem, - visi reizē atbildēja.

- Tūliņ karieti ar četriem zirgiem! Žiglāk! Divričus izjūgsit vēlāk!

- Nu, puiši! - viesnīcas saimnieks uzsauca. - Ratus ar četriem zirgiem ārā! Veicīgi! Kustieties dzīvāk!

Zirgu puiši un zēni aizskrēja. Lukturi mirgoja, ļaudīm šurpu turpu skraidot; zirgu pakavi klabēja uz pagalma nelīdzenā bruģa; kariete rībēja, kad to vilka ārā no ratnīcas; visur bija troksnis un kustība.

- Nu, vai tā kariete šonakt būs gatava? - Vordls kliedza.

- Pašlaik jau pagalmā, ser, - zirgu puisis atsaucās.

Karieti atstūma, zirgus aizjūdza, foreitori* uzlēca tiem mugurā, un ceļotāji iekāpa karietē.

- Lieciet vērā: ne ilgāk kā pusstundā septiņjūdžu posmu! - Vordls nokomandēja.

- Braucam!

*======

Foreitors- divjūga pasta karietes kučieris (angl. - postboy, t. i., pasta zēns), kas vadīja zirgus, sēdēdams vienam no tiem mugurā. Četrjūga pasta karietēm bija divi foreitori - viens priekšējam, otrs pakaļējam zirgu pārim.

*======

Foreitori laida darbā pātagas un piešus, apkalpotāji klaigāja, zirgu puiši izgrūda uzmundrinošus saucienus, un zirgi aizauļoja pa galvu pa kaklu.

«Jauka situācija,» prātoja misters Pikviks, kad viņam atlika mirklis pārdomām. «Jauka situācija Pikvika kluba prezidentam. Mitri pasta rati… sveši zirgi… piecpadsmit jūdžu stundā… un pulkstenis divpadsmit naktī!»

Pirmās trīs četras jūdzes neviens no abiem džentlmeņiem neizrunāja ne vārda, jo viņi bija pārāk dziļi iegrimuši katrs savās domās, lai kaut ko sacītu ceļa biedram. Taču, kad viņi bija nobraukuši šo attālumu un iesilušie zirgi uzņēma īsti strauju gaitu, misters Pikviks, ko ātrā kustība bija ļoti uzmundrinājusi, vairs nespēja ilgāk palikt pilnīgi mēms.

- Es domāju, mēs tos katrā ziņā noķersim, - viņš ieteicās.

- Cerēsim, - ceļa biedrs atbildēja.

- Jauka nakts, - misters Pikviks ieminējās, skatīdamies uz spoži spīdošo mēnesi.

- Jo ļaunāk, - Vordls atteica, - mēness gaismā viņiem daudz vieglāk tikt no mums prom, bet mums tas ilgi nespīdēs. Pēc stundas būs norietējis.

- Diezgan nepatīkami tumsā braukt ar tādu ātrumu, vai ne? - misters Pikviks apjautājās.

- Es domāju gan, - viņa draugs sausi atbildēja.

Īslaicīgā pacilātība, kas bija pārņēmusi misteru Pikviku, sāka nedaudz atslābt, kad viņš iedomājās neērtības un briesmas, kas draudēja ceļojumā, kurā tik neapdomīgi bija devies. Viņu no pārdomām ar skaļu saucienu iztraucēja foreitors, kas jāja uz pirmā zirga.

- Jo-jo-jo-jo-joe! - pirmais puisis kliedza.

- Jo-jo-jo-joe! - sauca arī otrais.

- Jo-jo-jo-joe! - braši piebalsoja pats vecais Vordls, izbāzis galvu un pusi ķermeņa pa karietes logu.

- Jo-jo-jo-joe! - sauca misters Pikviks, uzņemdamies kliegšanas grūtumu, lai gan viņam nebija ne mazākās jausmas, kāda tai nozīme vai nolūks. Un, visiem četriem saucot «jo-joe!», kariete apstājās.

- Kas tad nu? - misters Pikviks iejautājās.

- Te ir aizkārtne, - vecais Vordls atbildēja. - Te mēs kaut ko uzzināsim par bēgļiem.

Pēc piecām minūtēm, kas pagāja, nerimstoši klauvējot un saucot, kāds vecs vīrs kreklā un biksēs iznāca no sarga mājiņas un pacēla aizkārtni.

- Vai sen jau še izbrauca cauri pasta kariete? - misters Vordls vaicāja.

- Vai sen?

- Nu jā!

- Nu, es īsti nezinu. Tas nevarētu būt visai ilgu laiku atpakaļ, ne arī visai īsu laiku atpakaļ, liekas - tā kā vidū starp abiem.

- Vai vispār kāda kariete ir braukusi garām?

- Kā ne! Viena aizbrauca.

- Cik sen, mans draugs? - misters Pikviks iejaucās. - Pirms stundas?

- Jā, man domāt, tā varētu būt, - vīrs atbildēja.

- Vai varbūt pirms divi stundām? - jautāja foreitors, kas sēdēja uz pakaļējā zirga.

- Kas viņu zina, varbūt arī tā, - večuks šaubīdamies atbildēja.

- Brauciet, puiši! - iesaucās ātri iekaistošais vecais džentlmenis. - Nav ko šķiest laiku ar šo veco idiotu.

- Idiotu! - smīnēdams izsaucās večuks, stāvēdams pie pusaizvērtās aizkārtnes ceļa vidū un vērodams karieti, kas ātri izzuda tālumā. - Es idiots? Ne uz to pusi. Jūs te pazaudējāt desmit minūtes un galu galā aizbraucāt tikpat gudri, kā atbraukuši. Ja uz šitā ceļa katrs sargs, kas saņem gineju, nopelnīs to jel uz pusi tik labi kā es, tad tu, vecais resnvēderi, to otru karieti nepanāksi līdz Miķeļiem.

Un, vēlreiz nosmīnējis, večuks aizvēra aizkārtni, iegāja savā mājā un aizbultēja durvis.

Pa to laiku kariete, nesamazinot ātrumu, tuvojās posma galapunktam. Mēness, kā Vordls bija pareģojis, drīz norietēja; garas tumšu, smagu mākoņu grēdas, kas kopš kāda laika bija pamazām pārvilkušās pār debesīm, tagad veidoja virs galvas vienu vienīgu melnu masu, un lielas lietus lāses, kas šad un tad atsitās pret karietes logiem, likās brīdinām ceļotājus, ka ātri tuvojas vētraina nakts. Arī vējš, kas pūta viņiem tieši pretī, nikniem brāzieniem traucās pa šauro ceļu un drūmi gaudoja gar ceļa malām augošajos kokos. Misters Pikviks novilka mēteli ciešāk, iekārtojās pēc iespējas ērtāk karietes stūrī un iegrima veselīgā miegā, no kura viņu atmodināja vienīgi karietes apstāšanās, zirgu puišu zvaniņa skaņas un skaļš sauciens:

- Tūliņ zirgus!

Bet še gadījās jauna aizkavēšanās. Foreitori gulēja tik mistiski cietā miegā, ka to atmodināšanai vajadzēja minūtes piecas. Zirgu puisis nez kā bija kaut kur nogrūdis staļļa atslēgu, un, kad tā atradās, divi nomiegojušies palīgi uzlika neīstajiem zirgiem nepareizus aizjūgus, tā ka visu jūgšanās procedūru vajadzēja sākt no jauna. Bijis misters Pikviks viens, šie daudzie kavēkļi būtu tūliņ izbeiguši pakaļdzīšanos, bet veco Vordlu tik viegli nevarēja iebiedēt; un viņš, iedunkādams vienu puisi un pagrūzdams otru, te savilkdams sprādzi, un tur saņemdams ķēdi īsāku, rīkojās ar tādu apņēmību, ka kariete bija gatava daudz ātrāk, nekā varēja sagaidīt apstākļos, kad jāpārvar tik daudz grūtību.

Viņi atsāka ceļojumu; un patiešām viņu izredzes nemaz nebija daudzsološas. Posms bija piecpadsmit jūdžu garš, nakts tumša, vējš stiprs, un lietus gāza straumēm. Ar šādiem apvienotiem kavēkļiem ātri braukt nebija iespējams; bija jau gandrīz viens naktī, un, lai nokļūtu līdz nākamajai pieturai, pagāja turpat divi stundas. Še tomēr viņi ieraudzīja kaut ko tādu, kas modināja cerības un pacilāja nomāktos prātus.

- Kad šī kariete iebrauca? - izsaucās vecais Vordls, izlēkdams no savas karietes un norādīdams uz kādu citu, kas, šķidriem dubļiem nošķiesta stāvēja pagalmā.

- Vēl nebūs ne stundas ceturksnis, ser, - atbildēja zirgu puisis, kam bija domāts jautājums.

- Lēdija un džentlmenis? - Vordls taujāja gandrīz bez elpas aiz nepacietības.

- Jā, ser.

- Gara auguma džentlmenis - frakā - garām kājām - tievs?

- Jā, ser.

- Pavecāka lēdija - kalsnu seju - diezgan kaulaina - ko?

- Jā, ser.

- Dieva vārds, Pikvik, tie ir viņi! - vecais džentlmenis iesaucās.

- Viņi būtu bijuši šeit jau agrāk, - zirgu puisis ieteicās, - bet viņiem bija pārtrūkušas streņģes.

- Tie ir viņi! - Vordls atkārtoja. - Viņi gan, dievs, sodi! Tūliņ četrjūgu! Mēs tos noķersim, pirms tie sasniegs nākošo pieturu. Puiši, katram gineju - mudīgāk - kustieties - jūs esat braši zēni!

Un, izteikdams tamlīdzīgus pamudinājumus, vecais džentlmenis skraidīja pa pagalmu un rosījās ar tādu trauksmi, ka tā pielipa arī misteram Pikvikam; un tās iespaidā šis džentlmenis vispārsteidzošākā kārtā iepinās aizjūgos un maisījās starp zirgiem un riteņiem, būdams stingri pārliecināts, ka, tā rīkodamies, viņš krietni vien sekmē sagatavošanos ceļojuma turpināšanai.

- Leciet nu iekšā - leciet! - vecais Vordls izsaucās, iekāpdams karietē, ievilkdams pakāpienus un aizcirzdams durvis. - Nāciet! Pasteidzieties!

Un, pirms misters Pikviks skaidri aptvēra, kas ar viņu notiek, viņš sajuta, ka vecā džentlmeņa rāviens no vienas puses un zirgu puiša grūdiens no otras iemet viņu pa pretējām durvīm karietē, un atkal viņi bija ceļā.

- Tā, tagad mēs kustamies, - vecais džentlmenis līksmi noteica. Pastāvīgā saduršanās vai nu ar karietes cieto koka sienu, vai ceļa biedra augumu misteram Pikvikam pietiekami skaidri liecināja, ka viņi patiešām kustas.

- Turieties! - druknais, vecais misters Vordls sacīja, kad misters Pikviks ar galvu atdūrās pret viņa plašo vesti.

- Vēl nekad savā mūžā tā neesmu kratīts, - misters Pikviks apliecināja.

- Nekas, - viņa ceļa biedrs mierināja, - drīz tas būs garām. Sēdiet tik stingri!

Misters Pikviks iespiedās karietes stūrī, cik cieši vien varēja; un kariete ripoja tālāk vēl ātrākā gaitā.

Tā viņi bija braukuši apmēram trīs jūdzes, kad piepeši misters Vordls, kas divi trīs minūtes bija skatījies ārā pa logu, ierāva dubļiem pārklāto galvu atpakaļ ratos un bez elpas aiz satraukuma iesaucās:

- Tur viņi ir!

Misters Pikviks izbāza galvu pa savas puses logu. Jā, netālu priekšā pilnos auļos drāzās četrjūga kariete.

- Uz priekšu, uz priekšu! - gandrīz spiedza vecais džentlmenis. - Puiši, divas ginejas katram - nelaidiet viņus prom - piespiediet - piespiediet!

Pirmās karietes zirgi skrēja ar vislielāko ātrumu, un aiz viņiem kā traki auļoja mistera Vordla zirgi.

- Es redzu viņa galvu! - ātri iekaistošais vecais vīrs izsaucās. - Sasodīts, es redzu viņa galvu!

- Es arī redzu, - misters Pikviks apstiprināja. - Tas ir viņš.

Misters Pikviks nebija kļūdījies. Mistera Džingla seja, pilnīgi pārklāta dubļiem, ko šķieda riteņi, bija skaidri saredzama pie otrās karietes loga, un roka, ko viņš spēcīgi vēcināja pret foreitoriem, liecināja, ka viņš tos uzmudina pastiprināt pūles.

Sasprindzinājums bija milzīgs. Viņi drāzās uz priekšu ar tādu ātrumu, ka lauki, koki un dzīvžogi likās traucamies garām kā viesulis. Viņi jau bija cieši blakus pirmajai karietei. Pat cauri riteņu rīboņai skaidri varēja sadzirdēt Džingla balsi, kas skubināja puišus. Vecais misters Vordls vai vārījās aiz uztraukuma un ārkārtīgām dusmām. Viņš neskaitāmas reizes bļāva: «Nelietis!» un «Bezgodis!» - sažņaudza dūri un izteiksmīgi kratīja to pret savu dusmu objektu, bet misters Džingls šiem draudiem atbildēja vienīgi ar nicinošu smīnu un izgrūda triumfa saucienu, kad viņa zirgi, ko arvien sparīgāk apstrādāja ar pātagu un piešiem, sāka auļot ātrāk un atstāja vajātājus aizmugurē.

Misters Pikviks tikko bija ievilcis iekšā pa logu izbāzto galvu un misters Vordls, paguris no kliegšanas, izdarījis to pašu, kad briesmīgs satricinājums atsvieda viņus pret karietes priekšsienu. Pēkšņs trieciens, skaļš brīkšķis… aizripoja kāds ritenis, un kariete apgāzās.

Pēc nedaudzām samulsuma un apjukuma sekundēm, kad nekas cits nebija uztverams kā vien zirgu raustīšanās un stiklu plīšana, misters Pikviks sajuta, ka viņu ar spēku velk ārā no karietes drupām; un, tikko viņš bija uz kājām un paguva atbrīvot galvu no mēteļa stērbelēm, kas traucēja izmantot aceņu pakalpojumus, viņa skatienam visā pilnībā atklājās notikusī nelaime.

Viņam blakus bez cepures, vairākās vietās saplēstām drēbēm stāvēja vecais misters Vordls, un viņiem pie kājām izklaidus gulēja karietes sastāvdaļas. Foreitori, kuriem bija izdevies pārgriezt streņģes, līdz nepazīšanai nošļakstīti ar dubļiem un sakratīti ātrajā jājienā, stāvēja pie zirgu galvām. Apmēram simt jardu priekšā atradās otra kariete, kas bija apstājusies, kad atskanēja brīkšķis. Foreitori, savilkuši sejas platā smīnā, no segliem noskatījās uz saviem pretiniekiem, un misters Džingls redzami apmierināts pa karietes logu vēroja drupas. Patlaban ausa diena, un rīta pelēkajā gaismā visa aina kļuva labi pārskatāma.

- Hallo! - nekaunīgais Džingls uzsauca. - Vai kāds cietis? Gados vecāki džentlmeņi - diezgan liels svars - bīstams pasākums - ļoti.

- Jūs esat nelietis! - Vordls norēcās.

- Ha, ha! - Džingls atbildēja un, zīmīgi pamirkšķinot acis un ar īkšķi norādot uz karietes iekšieni, piemetināja: - Paklausieties - viņa jūtas ļoti labi - sūta sveicienus - lūdz, lai jūs sevi neapgrūtinot - mīļš sveiciens Tapim - vai negribat uzkāpt pie mums aizmugurē? - Brauciet, puiši!

Foreitori nosēdās, kā pienākas, un rati aizripoja, kamēr misters Džingls izsmejoši vēdināja logā baltu kabatas lakatiņu.

Nekas visā šajā piedzīvojumā, pat karietes apgāšanās, nebija spējis satricināt mistera Pikvika garīgās dzīves mierīgo un vienmērīgo plūdumu. Taču zemiskums kādu bija izrādījis Džingls, vispirms aizņemoties naudu no sava uzticīgā mācekļa un pēc tam vēl saīsinot viņa vārdu tā, ka iznāca «Tapis», - tas bija vairāk, nekā misters Pikviks spēja rāmi paciest. Smagi elpodams un nosarkdams līdz pat briļļu kājiņu galiem, viņš sacīja lēni un ar uzsvaru:

- Ja es šo cilvēku vēl kādreiz satikšu, es…

- Jā, jā, - Vordls pārtrauca, - tas viss ir ļoti labi, bet, kamēr mēs še stāvam runādami, viņi dabūs licenci* un Londonā salaulāsies.

Misters Pikviks klusēdams iepildīja savu atriebības kāri pudelē un aizbāza tai priekšā korķi.

- Cik tālu ir līdz nākamajai pieturai? - misters Vordls apjautājās vienam no foreitoriem.

- Sešas jūdzes. Vai ne, Tom?

- Būs vairāk.

- Vairāk nekā sešas jūdzes, ser.

- Neko darīt, Pikvik, - Vordls sacīja, - mums tās jānoiet kājām.

- Tur neko nevar darīt, - atbildēja šis patiešām dižais vīrs. Nosūtījuši vienu no foreitoriem uz priekšu, lai tas pagādātu jaunu karieti un zirgus, un atstājuši otru parūpēties par salauzto karieti, misters Pikviks un misters Vordls vīrišķīgi devās ceļā, vispirms satinuši ap kaklu šalles un samaukuši pār acīm cepures, lai, cik vien iespējams, paglābtos no spēcīgā lietus, kas pēc maza pārtraukuma atkal sāka spēcīgi gāzt.

*======

Licence- atļauja noslēgt laulību bez iepriekšējas trīsreizējas uzsaukšanas draudzes baznīcā. Dikensa laikos (tas ir, pirms bija ievesta laulību reģistrācija dzimtsarakstu nodaļās) šīs atļaujas Anglijā varēja pirkt anglikāņu baznīcas bīskapu vikāru (bīskapu vietnieku) kancelejās, bet Londonā - ģenerālvikāra kancelejā, kurp arī devās Džingls.

*======

X NODAĻA,

kas izkliedē visas šaubas (ja tādas ir bijušas) par mistera Džingla rakstura nesavtīgumu

Londonā ir vairākas vecas viesnīcas, kas tajos laikos, kad pasta karietes veica savus ceļojumus nopietnākā un daudz svinīgākā kārtā nekā patlaban, bija tālu izslavētu pasta kariešu galvenās mītnes, bet kas tagad ir pagrimušas tik tālu, ka tajās apstājas vai vienīgi no laukiem iebraukuši vezumi. Lasītājs velti meklētu pēc kādas no šīm senajām iebraucamajām vietām starp «Zelta Krustiem» un «Vēršu Rīklēm», kas pacēlušas savas staltās fasādes Londonas lepnākajās ielās. Ja viņš gribētu aplūkot kādu no šīm vecajām vietām, viņam būtu jādodas uz pilsētas nomaļākajiem kvartāliem, un še vientuļos nostūros viņš atrastu dažas, kas vēl arvien drūmā stūrgalvībā stāv starp modernajiem jauninājumiem, kuri tās aplenc.

It īpaši Boro* kvartālā vēl arvien pastāv kāds pusducis vecu viesnīcu, kas savu ārējo izskatu saglabājušas nemainītu un paglābušās kā no komunālo labiekārtojumu trakumsērgas, tā no privātās spekulācijas drudža. Tās ir lielas, dīvainas veclaiku celtnes ar piebūvēm un galerijām, gaiteņiem un kāpņu telpām, diezgan plašas un diezgan senas, lai sagādātu materiālu simtiem spoku stāstu, - ja pieņemam, ka mēs kādreiz nonāksim līdz nožēlojamai nepieciešamībai tādus izdomāt un ka pasaule pastāvēs pietiekami ilgi, lai izsmeltu neskaitāmos patiesīgos nostāstus, kas saistās ar veco Londonas tiltu un ar tā tuvāko apkārtni Sārijas pusē.

*======

Boro- cits nosaukums Sautjorkai - Londonas pieupes rajonam dienvidos no Temzas. Šeit sugas vārds (angl. - borough - pils, cietoksnis) pārvērties par īpašvārdu, kaut gan Anglijā šis vārds sastopams arī ar suga. vārda nozīmi - tā saucas pilsētas vai apdzīvotas vietas, kurās reizēm ir korporatīva pārvaldes sistēma, bet arvien - tiesības pārstāvniecību parlamentā. Londonā vien ir kādi trīsdesmit šādi «boro», t.i., rajoni, kuriem ir tiesības uz pārstāvniecību parlamentā.

*======

Agri no rīta, kas sekoja iepriekšējā nodaļā atstāstītajiem notikumiem, kādā no šo viesnīcu pagalmiem - tas bija ne vairāk, ne mazāk kā slavenā «Baltā Brieža» pagalms - kāds vīrs cītīgi darbojās, tīrīdams zābaku pāri. Viņš bija ģērbies platsvītrainā vestē ar zilām stikla pogām un melniem kalikona uzročiem, dzeltenpelēkās biksēs un stulpiņos. Ap kaklu viņam ļoti vaļīgi un nevērīgi bija apsiets spilgti sarkans lakats un uz vienas auss bezrūpīgi uzmaukta veca, balta cepure. Viņam priekšā atradās divas rindas zābaku, viena tīrītu, otra - netīrītu, un ikreiz, papildinādams tīro rindu, viņš uz brīdi pārtrauca darbu un ar redzamu apmierinātību nolūkojās uz padarīto.

Pagalmā nebija nekā no tās steigas un kustības, kas parasti raksturīga lielai viesnīcai, kurā apstājas pasta karietes. Trīs četri kravas rati, piekrauti ar precēm gandrīz līdz parastas mājas otrā stāva augstumam un pārklāti ar plašiem pārklājiem, bija novietoti zem augstas nojumes, kas stiepās gar vienu pagalma galu; vēl kādi rati, kam laikam vajadzēja sākt ceļojumu šajā rītā, bija izvilkti ārā atklātā vietā. Divas guļamistabu galeriju rindas ar vecām, neveiklām balustrādēm ieslēdza pagalmu no abām pusēm, un attiecīgi divas zvanu rindas, pasargātas no nokrišņiem ar nelielu, ieslīpu jumtiņu, karājās virs durvīm, kas veda uz bufetes telpu un ēdamistabu. Divi trīs divriči un karietes bija novietotas zem dažādām mazām pajumītēm un šķūnīšos; un smaga zirgu mīņāšanās vai ķēdes iežvadzēšanās, kas laiku pa laikam atskanēja pagalma attālākajā galā, pavēstīja katram, kas par to interesējās, ka stallis meklējams tajā virzienā. Kad vēl piemetinām, ka daži puiši darba blūzēs gulēja aizmiguši uz smagiem saiņiem, vilnas ķīpām un citiem priekšmetiem, kas bija izmētāti visapkārt salmos, tad esam aprakstījuši tik pilnīgi, cik nepieciešams, Boro Haistrīta viesnīcas «Baltais Briedis» pagalma vispārējo izskatu tajā rītā, par ko runājam.

Skaļi ieskanoties vienam no zvaniem, augšējā guļamistabu galerijā parādījās švītīga istabas meita, kas, pieklauvējusi pie kādām durvīm un saņēmusi no iekšienes kaut kādu rīkojumu, uzsauca pār balustrādi:

- Sem!

- Kas ir? - atbildēja cilvēks ar balto cepuri.

- Divdesmit otrais numurs vēlas savus zābakus!

- Papras divdesmit otram numuram, vai viņš tos grib tūliņās vai pagaidīs, kamēr dabon, - bija atbilde.

- Nu, nemuļķojies, Sem, - meitene pielabinādamās sacīja, - džentlmenim zābaki vajadzīgi tūdaļ uz vietas.

- Neko sacīt - balstiņa tev jāndie debešķīga, - zābaku tīrītājs atteica. - Tad paskat jel šite uz tiem zābakiem - vienpadsmit pāru zābaku un viena kurpe, kas pieder sestam numuram, tam ar to koka kāju. Vienpadsmit zābakiem jābūt gataviem pusdeviņos un kurpei deviņos. Kas tad ir tas divdesmit otrais numurs, ka citiem viņa dēļ būtu jāgaid? Nē, nē, visus pa kārtai, kā teica Džeks Kečs*, kad viņš kāra cilvēkus. Man žēl, ka jums jāgaid, ser, bet tūliņās es jūs apkalpos.

*======

Džeks Kečs- Londonas bende Džons Kečs, kurš dzīvojis XVII g. otrā pusē un kura vārds kļuvis par bendes apzīmējumu vispār.

*======

To pateicis, cilvēks ar balto cepuri vēl lielākā uzcītībā sāka spodrināt kādu atloku zābaku.

Skaļā zvanīšana atkārtojās, un pretējās puses galerijā parādījās «Baltā Brieža» vecā, rosīgā saimniece.

- Sem! - saimniece iesaucās. - Kur ir tas sliņķis, tas slaists… nu, tas Sems! Ak te jūs esat! Kāpēc jūs neatbildat?

- Nav smalkais tonis atbildēt, kamēr jūs vēl runā, - Sems īgni noņurdēja.

- Tā ka tūliņ notīriet šīs kurpes septiņpadsmitajam numuram un aiznesiet uz atsevišķo viesistabu, numurs pieci, pirmajā stāvā!

Saimniece nometa pagalmā lēdijas kurpju pāri un aizsteidzās projām.

- Numurs pieci, - Sems noteica, paceldams kurpes, un, izņēmis no kabatas krīta gabaliņu, izdarīja uz zoles parasto atzīmi. - Lēdijas kurpes un sevišķa viesistaba. Jādomā, tā vis nebūs aizbraukuse kravas ratos.

- Viņa atbrauca šorīt agri, - atsaucās meitene, kas vēl vienmēr balstījās uz galerijas margām, - kopā ar kādu džentlmeni īrētā karietē, un tas ir viņš, kas prasa zābakus. Tādēļ izdari nu labāk, kas vajadzīgs, un miers mājās.

- Kāpēc ta tu agrāk nesacīj? - Sems ļoti sašutis pārmeta, sameklēdams kaudzē, kas atradās viņam priekšā, vajadzīgos zābakus. - Es tak domāj, ka tas ir parastais trīspensu vīrelis. Sevišķa viesistaba! Un lēdija ar vēl! Ja viņā kauču pilīte no džentelmeņa, tad viņš ir vērts šiliņu dienā, neskaitot īpašos uzdevumus.

Šo iedvesmojošo pārdomu uzmundrināts, misters Semjuels laida darbā suku ar tik sirsnīgu cītību, ka pēc dažām minūtēm zābaki un kurpes, laistīdamās tā, ka būtu iesvēlušas skaudību patīkamā mistera Vorrena dvēselē (jo «Baltajā Briedī» lietoja Deja un Martina zābakziedi*), ieradās pie piektā numura durvīm.

- Iekšā! - kāda vīrieša balss atsaucās, atbildot Sema klauvējienam.

Sems paklanījās smalki jo smalki un iegāja istabā, kur pie brokastu galda sēdēja lēdija un džentlmenis. Pakalpīgi nolicis džentlmeņa zābakus pie viņa labās un kreisās kājas un lēdijas kurpes pie viņas labās un kreisās kājas, viņš atkāpās līdz durvīm.

- Apkalpotāj! - džentlmenis sacīja.

- Jā, ser, - Sems atbildēja, pievērdams durvis un atstādams roku uz durvju roktura.

- Vai jūs nezināt - kā nu to tur sauc - Doktoru Apvienību?*

*======

*Deja un Martina zābakziede.- «Dejs un Martins» bija London plaši pazīstama firma, kas konkurēja ar Vorrena firmu, kurā zēna gados strādāja pats Dikenss, - viņš iepakoja zābakziedes bundžas un uzlīmēja tām etiķetes»

*Doktoru Apvienība- ēku komplekss, kas kādreiz piederēja juristu korporācijai, kuri nodarbojās ar baznīctiesas lietām. Baznīctiesai, kas atradās vienā no šīm ēkām, bija pakļautas laulību šķiršanas, mantojumu u.c. ģimenes lietas, bez tam vēl arī admiralitātes lietas. Arī šo tiesu vienu pašu mēdza dēvēt par Doktoru Apvienību. Visās ēkās, kas to apņēma, bija izvietojušies neskaitāmi baznīctiesas advokātu kantori. Doktoru Apvienības ēkās atradās arī ģenerālvikāra (Londonas bīskapa vietnieka) kanceleja, kas izdeva agrāk minētās licenes - apliecības, kuras atsvabina laulību kandidātus no uzsaukšanas baznīcā.

*======

- Jā, ser.

- Kur tā atrodas?

- Pie Pāvila baznīcas, ser; zema, velvēta ieeja no ielas, vienā stūrī grāmatveikals, otrā - viesnīca, un vidū divi vīri, kas piedāvā licences.

- Piedāvā licences! - džentlmenis nobrīnījās.

- Piedāvā licences, - Sems apstiprināja. - Divi ziķeri baltos priekšautos - un paceļ cepures, kad jūs iet iekšā. «Licenci, ser, licenci?» Jocīgi putni šitentie, ser, un viņu priekšniecība ar - Oldbeilijas* proktori* - nu riktīgi un gruntīgi.

*======

* Oldbeilija- Londonas krimināltiesa, ko tā sauca pēc Oldbeilijas ielas, kur tiesas nams atradās.

* Proktors- advokāts pie kādas no Doktoru Apvienības tiesām, kuru procesuālā kārtība gan stipri atšķīrās no parasto tiesu kārtības, tomēr bija ne mazāk sarežģīta un birokrātiski samudžināta. Tā kā procesa vadīšana Doktoru Apvienībā prasīja no advokātiem kanonisko tiesību un precedentu zināšanu šinī nozarē, tad proktori bija izdalīti atsevišķā korporācijā un proktoru kandidātiem vajadzēja speciālu apmācību, kuras Dikenss aprakstījis romānā «Dāvids Koperfīlds». Pēc Doktoru Apvienības tiesas likvidācijas 1857. gadā proktori pievienojās solisitoru. korporācijai.

*======

- Ko viņi īsti dara? - džentlmenis jautāja.

- Ko dara? Jūs apstrādā, ser. Un tas vēl nebūtiņās nav tas ļaunākais. Viņi piedabū vecus džentelmeņus darīt tādas lietas, kas tiem nav ne sapņos rādījšās. Mans tēvs, ser, bij kučiers. Atraitnis viņš bij un pamatīgs resnis - resns kā muca, jānudie. Sieva viņam ņem un nomirst - un atstāj mantojumā četrisimt mārciņas. Iet viņš uz Apvienību, lai aprunātos ar advokātu un dabūtu savu naudiņu, iet varen uzcirties - zābaki ar atlokiem, puķu pušķis pogcaurumā, cilinders ar platām malām, zaļa šalle - caur un cauri džentelmens. Iet caur velvi un pārliek, kur ieguldīt naudu. Te pienāk viens tāds ar baltu priekšautu un paceļ cepuri: «Licenci, ser, licenci?» - «Kas tas tāds?» saka mans tēvs. «Nu licence, ser,» saka tas otrs. «Kāda licence?» saka mans tēvs. «Tāda, ka var precēties,» saka tas otrs. «Parauj jods,» saka mans tēvs, «tas man nekad ne prātā nav nācs» - «Bet es tomēr domā, ser, ka jums vajdzētos licences,» saka tas otrs. Mans tēvs paliek stāvam un mazlietiņ apdomājas. «Nē,» viņš saka, «nolāpīta būšana, bet es ir par daudz vecs, bez tam arī daudz par resnu,» viņš saka. «Ne uz to pusi, ser,» saka tas otrs. «Jūs domā?» saka mans tēvs. «Tur nav ko domāt,» atbild tas otrs, «pagājušo pirmdien mēs apprecināj vienu džentelmeni, kas bija divreiz resnāks par jums.» - «Vai no tiesas?» saka mans tēvs. «No tiesas gan, apprecināj,» saka tas otrs, «jūs jau ir tīrais bērnelis blakus viņam… Šeitan, ser… šeitan!» - Un mans tēvs, jāndie, iet viņam pakaļ - gluži kā piejaucēts mērkaķis leijerkastei. Ieiet abi mazā dibensistabelē, tur sēž viens zellis starp netīru papīru kumšķiem un nez kādām skārda kastēm - un lūko izrādīties, ka ir dikti aizņemts. «Lūdzu piesēst, ser, kamēr es izgatavo jums izziņu,» saka advokāts. «Pateikšan, ser,» saka mans tēvs un sēž nost, un apskatas - platām acīm, vaļā muti - tos vārdus, kas uz kastēm. «Jūsu vārds, ser?» vaicā advokāts. «Tonijs Vellers,» atbild mans tēvs. «Kādas draudzes?» vaicā advokāts. «Skaistā Mežone,» atbild mans tēvs, tādēļ ka tamī vietā viņš parasti pieturēj savos braucienos, bet par tādām draudzēm tur nekā nezin. «Un lēdijas vārds?» jautā advokāts. Mans tēvs - kā no debesīm nokrits. «Sasper jods, kā man to zināt?» viņš saka. «Ko? Nezināt!» saka advokāts. «Ne vairāk kā jūs,» saka mans tēvs, «bet vai es to nevar vēlāk ierakstīt?» -«Tas neiet,» saka advokāts. «Labi,» saka mans tēvs, brīsniņu apdomājs, «rakstiet - misis Klarka.» - «Kāda Klarka?» prasa advokāts, mērkdams spalvu tintē. «Sjūzena Klarka, no «Grenbijas Marķīza» Dorkingā,» saka mans tēvs. «Ta jādomā, viņa būs nācēja, ja es uzrunās. Es gan šai nav vēl ne vārdiņa bilds, bet viņa būs nācēja, es zin.» Licenci uztaisīj, un misis Klarka bij nācēja - un kas tas trakākais: viņi ir precējšies vēl tagadiņ, - un tā es nekad nav ne acīs redzējis nevienu no tām četrisimt mārciņām. Lūgtam piedošanu, ser, - Sems piebilda, kad bija beidzis savu stāstu, - bet, kad man šitās bēdu lietas sanāk prātā, es nekādi nevar apstāties, nu gluži kā jauna ķerra ar iesmērētiem riteņiem.

To pastāstījis un brītiņu pagaidījis, lai pārliecinātos, vai no viņa vēl kaut ko nevēlas, Sems atstāja istabu.

- Pusdesmit - īstais laiks - tūliņ ceļā, - ieteicās džentlmenis, kuru, šķiet, mums nevajadzēs lasītājam stādīt priekšā kā misteru Džinglu.

- Laiks… ko darīt? - neprecētā krustmāte koķeti atvaicāja.

- Gādāt licenci, dārgo eņģelīt, - ko iesniegt baznīcai - lai es rītdien jūs varētu saukt par savējo, - misters Džingls atteica un paspieda neprecētās krustmātes roku.

- Licenci! - Reišele nosarkdama atsaucās.

- Licenci, - misters Džingls atkārtoja. - Pēc licences es aizsteidzos, Viens divi - būšu atpakaļ!

- Kā jūs gan steidzaties! - Reišele iebilda.

- Mana steigšanās - tā ir nieks pret tām stundām, dienām, nedēļām, mēnešiem, gadiem, kad būsim savienoti, - tās steigsies - tās skries - laidīsies - lidos kā bultas - drāzīsies - kā tvaika mašīnas - ar tūkstoš zirgu spēkiem - mana steigšanās - nav ko runāt.

- Vai nevaram… vai nevaram apprecēties jau šodien? - Reišele apjautājās.

- Neiespējami - tas nav izdarāms - jāpaziņo mācītājam - licence šodien - laulību ceremonija rīt.

- Man tik ļoti bail, ka mans brālis mūs neatrod! - Reišele ieminējās.

- Neatrod! Muļķības! Par daudz sakratīts apgāžoties - bez tam - vislielākā uzmanība - atstājām pasta karieti - gājām kājām - paņēmām važoni - nokļuvām Boro - vispēdējā vieta pasaulē, kur viņš iedomāsies meklēt - ha, ha! - lieliska izdoma - ļoti.

- Nepalieciet ilgi projām! - neprecētā krustmāte mīļi noteica, kad misters Džingls uzmauca galvā savu ielocīto cepuri.

- Palikt ilgi projām no jums? Cietsirdīgā burve!

Un misters Džingls rotaļīgi pielēca pie neprecētās krustmātes, uzspieda uz viņas lūpām šķīstu skūpstu un dejodams izsteidzās no istabas.

- Mans mīļotais! - izsaucās vecmeita, kad durvis aiz viņa bija aizvērušās.

- Dullā vecene, - noņurdēja misters Džingls, soļodams pa gaiteni.

Ir sāpīgi domāt par mūsu dzimuma neuzticamību, un tādēļ nesekosim mistera Džingla domu pavedienam kamēr viņš ceļoja uz Doktoru Apvienību. Pietiks, ja pastāstīsim, ka, izglābies no cilpām, kādas izliek baltajos priekšautos tērptie pūķi, kas apsargā ieeju šai apburtajā vietā, Džingls neaizskarts aizsniedza galvenā vikāra kabinetu un, saņēmis no Kenterberijas arhibīskapa ļoti glaimojošu rakstu uz pergamenta «Ar sveicienu uzticamajam un mīļotajam Alfrēdam Džinglam un Reišelei Vordlai», viņš rūpīgi novietoja mistisko dokumentu kabatā un kā uzvarētājs devās atpakaļ uz Boro.

Viņš vēl bija ceļā uz «Balto Briedi», kad divi resni džentlmeņi un viens tievs ienāca pagalmā un palūkojās apkārt, meklēdami kādu autoritatīvu personu, no kuras varētu ievākt dažas ziņas. Gadījās, ka misters Semjuels Vellers tieši tai brīdī bija aizņemts, spodrinot zābaku pāri ar krāsainiem atlokiem, - tas piederēja kādam fermerim, kurš pēc pūlēm Boro tirgū ieturēja vieglas brokastis, notiesādams divas vai trīs mārciņas aukstas vēršgaļas un izdzerdams vienu vai divus kausus portera. Pie mistera Vellera taisnā ceļā tad arī devās tievais džentlmenis.

- Mans draugs, - tievais džentlmenis ierunājās.

«Tu gan būs viens no tiem, kam patīk saņemt padomus bez maksas,» Sems nodomāja, «jo citādiņ tu uzreiz nebūtu pret man tik mīlīgs.»

Taču balsī viņš pasacīja vienīgi:

- Jā, ser?

- Mans draugs, - tievais džentlmenis atkārtoja, miermīlīgi nokrekšķinādamies, - vai pie jums patlaban apmetušies daudz ļaužu? Darba, kā redzu, pietiek? Vai ne?

Sems uzmeta vaicātājam ašu skatienu. Tas bija mazs, sausnējs cilvēks ar tumšu, sažuvušu seju un mazām, nemierīgām, melnām acīm, kas mirkšķinājās un midžinājās abās pusēs mazam, okšķerīgam degunam, it kā tās ar šo sejas daļu spēlētu nepārtrauktus paslēpiņus. Viņš bija ģērbies viscaur melnā, zābaki spīdēja gluži tāpat kā viņa acis, vēl viņam bija tīrs krekls ar kruzuļiem un balts, šaurs kaklauts. No vestes kabatas nokarājās zelta pulksteņa ķēde ar brelokiem. Melnos glazē cimdus viņš nesa ne uz rokām, bet rokās, un runājot viņš tās palika zem svārku stērbelēm ar tāda vīra izskatu, kurš paradis uzdot īsti grūtus jautājumus.

- Darba, kā redzu, pietiek? - mazais vīriņš pārvaicāja.

- O jā, ser, - Sems atbildēja. - Nabagi mēs, kā rādās, nekļūsim, bet bagāti ar ne. Ēd vārītu jērgaļu bez kaperiem un neraizējas par mārrutkiem, ja tik var dabūt vēršgaļu.

- A, jūs esat jokdirbis, - mazais vīriņš noteica.

- Mans vecākais brālis gan mocījās ar šito kaiti, - Sems atsacīja, - var jau būt, ka tā ir lipīga - es bieži gulēju ar viņu vienā gultā.

- Šī ir savāda veca māja, - mazais vīriņš ieteicās, lūkodamies apkārt.

- Būtu palaiduš ziņu, ka jūs nāks, mēs to būtu pielabojši, - nesatricināmais Sems atbildēja.

Likās, šie dažādie atsitieni mazo vīriņu stipri vien samulsināja, un starp viņu un abiem resnajiem džentlmeņiem notika īsa apspriede. Kad tā beidzās, mazais vīriņš paņēma šņaucienu no iegarenas sudraba tabakas dozes un, acīm redzot, jau gribēja atjaunot sarunu, kad iejaucās viens no resnajiem džentlmeņiem, kuram bija labsirdīga seja, bez tam vēl brilles un pāris melnu getru.

- Lietas kodols ir tāds, - labsirdīgais džentlmenis sacīja, - ka mans draugs, lūk, še (norādīdams uz otru resno džentlmeni), dos jums pusgineju, ja jūs atbildēsit uz vienu vai diviem…

- Godājamo ser… godājamo ser, - mazais vīriņš attrauca, - lūdzu atļaujiet man, godājamo ser… pirmais princips, kas šādos gadījumos jāievēro, ir šāds: ja jūs nododat kādu lietu profesionāla cilvēka rokās, jums nekādā veidā nevajag iejaukties lietas gaitā, jums pilnīgi jāuzticas viņam. Patiešām, mister (viņš piebilda, pagriezies pret otru resno džentlmeni)… es aizmirsu jūsu drauga vārdu.

- Pikviks, - atteica misters Vordls, jo tas nebija neviens cits kā šis dzīvespriecīgais džentlmenis.

- Ak Pikviks… tiešām, mister Pikvik, godājamo ser, atvainojiet manī… es ar lielāko prieku uzklausīšu ikvienu jūsu priekšlikumu, kā amicus curiae*, bet jums jāsaprot, cik šajā gadījumā nepiemērota jūsu iejaukšanās manā rīcībā ar tādu ad captandum* argumentu kā pusginejas piedāvājumu. Patiešām, godājamo ser, patiešām.

*======

Amicus curiae(lat.) - «tiesas draugs», t. i., padomnieks, kas sniedza konsultācijas prāvas gaitā, bet pats oficiāli tiesas procesā nepiedalījās;

Ad captandum(lat.) arguments - juridisks termins; arguments, ar kuru pierāda tiesību pārvaldīt kādu priekšmetu u. tml. Perkers, kas savu valodu mēdz izskaistināt ar juridiskiem terminiem, šoreiz grib sacīt, ka pusgineja, kuru Pikviks piedāvā Semjuelam, ir «arguments» nepieciešamo ziņu iegūšanai un ka šādu «argumentu» Pikviks ielaužas Perkera kompetencēs.

*======

Un mazais vīriņš ievilka nāsīs pārliecinošu šņaucienu tabakas, izskatīdamies ļoti dziļdomīgs.

- Mana vienīgā vēlēšanās, ser, - misters Pikviks atbildēja, - ir nobeigt šo nepatīkamo lietu, cik ātri vien iespējams.

- Gluži pareizi, gluži pareizi, - mazais vīriņš attrauca.

- Ar šādu nolūku, - misters Pikviks turpināja, - es lietoju argumentu, kas, kā to mācījusi mana cilvēku pazīšana, ir visiedarbīgākais jebkurā gadījumā.

- Jā, jā, - mazais vīriņš nobēra, - labi, labi, bet jums gan to vajadzēja pasacīt man. Godājamo ser, esmu pilnīgi pārliecināts, ka jums nebūs nezināms, cik lielā mērā jāuzticas profesionālam cilvēkam. Ja šai ziņā ir vajadzīga kāda autoritāte, godājamo ser, tad atļaujiet man jums atgādināt labi zināmo gadījumu no Bārnvela un…

- Lai nu paliek Džordžs Bārnvels*, - pārtrauca Sems, kas pa šīs īsās sarunas laiku bija izpildījis izbrīnīta klausītāja lomu, - katris viens zin, kas tas bij par gadījumu, lai gan manas domas, ņemiet vērā, vienmēr bijšas tādas, ka jaunais sievišķis bij pelnījs karātavas daudz vairāk nekā viņš. Bet tik un tā - tas viss neved ne šurpu, ne turpu. Jūs taisās man piedāvāt pusgineju. Ļoti labi, es ir ar mieru, un skaidrāk tak es vairs nevar pateikt. Vai ne tā, ser? (Misters Pikviks pasmaidīja.) Tad nu nākošais jautājiens būtu, - ko, pie velna, jūs no mans grib, kā teica tās vīrs, kas ieraudzīja spoku.

*======

Džordžs Bārnvels- Džordža Lillo populārās buržuāziskās drāma «Londonas tirgonis jeb Stāsts par Džordžu Bārnvelu» (1731. g.) varonis, ka Eiropā veselu gadsimtu bija ļoti populārs. Sems Vellers domā tieši šo varoni, bet Perkers īstenībā runā par jurista R. Bārnvela grāmatu, kas veltīta procesu specifikai Karaļa Sola tiesā.

*======

- Mēs vēlamies zināt… - misters Vordls iesāka.

- Bet godājamo ser… godājamo ser, - rosīgais mazais vīriņš metās starpā.

Misters Vordls paraustīja plecus un apklusa.

- Mēs vēlamies zināt, - mazais vīriņš svinīgi turpināja, - un mēs uzdodam šo jautājumu jums ar tādu nolūku, lai neradītu mājā nekādu uztraukumu… mēs vēlamies zināt: kas šajā mājā patlaban apmetušies?

- Kas šamā mājā apmetušies? - atkārtoja Sems, kura apziņā mājas iedzīvotājus vienmēr pārstāvēja tas speciālais apģērba piederums, kas nonāca viņa tiešā pārvaldīšanā. - Te ir kāds koka kāja sestajā numurā; te ir pārs Hesenes zābaku trīspadsmitajā; te ir divi pāri puszābaku tirgoņu istabā; te šitie zābaki ar krāsainiem atlokiem istabelē aiz bufetes un vēl pieci pāri atloku zābaku ēdamzālē.

- Vairāk nav? - mazais vīriņš novaicāja.

- Pagaid mazdrusciņ, - Sems atbildēja, pēkšņi kaut ko atcerēdamies. - Jā, te ir kāds pārs brangi novalkātu Velingtona zābaku un pārs lēdijas kurpju piektajā numurā.

- Kādas ir tās kurpes? - steidzīgi ievaicājās Vordls, kuru, tāpat kā misteru Pikviku, bija apmulsinājis šis īpatnējais viesu katalogs.

- Provinces darbs, - Sems atbildēja.

- Meistara vārds?

- Brauns.

- No kurienes?

- No Magltonas.

- Tie ir viņi! - Vordls iesaucās. - Paldies dievam, mēs viņus esam atraduši.

- Cst! - Sems attrauca. - Velingtonieši aizsoļoja uz Doktoru Apvienību.

- Nevar būt, - mazais vīriņš sacīja.

- Jā gan, pēc licences.

- Mēs esam ieradušies vēl laikā! - Vordls iesaucās. - Rādiet mums tūliņ to istabu, nedrīkstam kavēties ne mirkli.

- Ļoti lūdzu, godājamo ser… ļoti lūdzu, - mazais vīriņš sacīja, - piesardzību, piesardzību!

Viņš izvilka no kabatas sarkanu zīda naudas maku un, izņemdams sovrinu, cieši uzskatīja Semu.

Sems izteiksmīgi smīnēja.

- Ievediet mūs tūliņ bez pieteikšanas tai istabā, - mazais cilvēks teica, - un tas būs jūsu.

Sems iesvieda krāsaino atloku zābakus stūrī un veda viņus pa tumšu gaiteni, tad augšup pa platām kāpnēm. Nākamā gaiteņa galā viņš apstājās un pastiepa roku.

- Te būs, - nočukstēja atornejs*, ielikdams naudu pavadoņa rokā.

*======

Atornejs- tas bija Anglijā nosaukums juristam, ka gandrīz līdz XIX gs. sākumam uzstājās tiesas procesos kā atbildīgā persona. Laikmetā, uz kuru attiecas «Pikvikā» attēlotie notikumi, šis nosaukums bija jau gandrīz iznīcis - tas pamazām izlīdzinājās ar solisitora nosaukumu.

*======

Sems pagāja vēl dažus soļus uz priekšu, un abi draugi ar savu juridisko padomdevēju tam sekoja. Viņš apstājās pie kādām durvīm. - Vai šī ir tā istaba? - mazais džentlmenis čukstus vaicāja. Sems piekrītoši pamāja ar galvu.

Vecais Vordls atvēra durvis, un visi trīs iegāja istabā tieši tajā brīdī, kad misters Džingls, kas patlaban bija atgriezies, rādīja neprecētajai krustmātei licenci.

Vecā jaunava skaļi iespiedzās un, atkritusi krēslā, aizsedza seju ar rokām. Misters Džingls salocīja licenci un iegrūda svārku kabatā. Nelūgtie viesi aizgāja līdz istabai vidum.

- Jūs… jūs esat apbrīnojams nelietis, nudien! - Vordls izsaucās, vai slāpdams aiz dusmām.

- Godājamo ser, godājamo ser, - mazais vīriņš brīdināja, nolikdams savu cepuri uz galda. - Lūdzu, esiet apdomīgi… lūdzu! Neslavas celšana, prasība par zaudējumu atlīdzību. Lūdzu, nomierinieties, godājamo ser, ļoti lūdzu!

- Kā jūs iedrošinājāties aizvest manu māsu no manas mājas? - vecais vīrs uzstāja.

- Jā… jā - ļoti labi, - mazais džentlmenis apstiprināja, - to jūs varat prasīt. Kā jūs uzdrošinājāties, ser?… Nu, ser?

- Kas jūs, pie velna, tāds esat? - misters Džingls noprasīja tik niknā tonī, ka mazais džentlmenis neviļus atkāpās pāris soļu.

- Jūs, nelieti, vēl prasīsit, kas viņš ir? - Vordls metās starpā. - Viņš ir mans atornejs misters Perkers no Greizinnas. Perker, es panākšu, ka šo tēviņu sauc pie atbildības… notiesā… es viņu… es viņu… nolādēts ar, es viņu iznīcināšu. Un tev, - misters Vordls turpināja, spēji pagriezdamies pret māsu, - tev, Reišel, tavos gados gan vajadzēja labāk zināt, ko tas nozīmē - aizskriet ar klaidoni, apkaunot savu ģimeni un padarīt sevi nelaimīgu! Uzliec cepuri, un brauksim mājās! Tūlīt pagādājiet karieti un atnesiet šīs lēdijas rēķinu!… Vai dzirdat?

- Dzirdu, ser - atbildēja Sems, kurš, atsaucoties uz Vordla spēcīgo zvanīšanu, bija ieradies tik mudīgi, ka to būtu apbrīnojis ikviens, kas nezinātu, ka pa visu apmeklējuma laiku Sema acs atradās ārpusē pie atslēgas cauruma.

- Uzliec cepuri! - atkārtoja Vordls.

- Nedariet to! - sacīja Džingls. - Atstājiet šo istabu, ser, - jums te nav ko meklēt - lēdija var darīt, ko pati vēlas - viņai vairāk par divdesmit vienu!

- Vairāk par divdesmit vienu! - Vordls nicinoši atsaucās. - Vairāk par četrdesmit vienu!

- Nav taisnība, - atcirta neprecētā krustmāte, kuras sašutums pārspēja apņemšanos krist ģībonī.

- Ir taisnība, - attrauca Vordls. - Tev jau ir visi piecdesmit.

Te nu vecā jaunava izgrūda skaļu brēcienu un zaudēja samaņu.

- Glāzi ūdens! - humānais misters Pikviks sacīja, izsaucis viesnīcas saimnieci.

- Glāzi ūdens! - saniknotais Vordls attrauca. - Atnesiet veselu spaini un uzgāziet visu viņai virsū; tas nāks par labu, un viņa to ir pilnā mērā pelnījusi.

- Vē, jūs necilvēks! - labsirdīgā saimniece iesaucās. - Nabadzīte!

Un ar dažādiem izsaucieniem, tādiem kā: «Nu, nu, mīļā… iedzeriet mazdrusciņ no šitā te… tas jums darīs labu… saņemieties jel… esiet nu mīļa!» utt., utt. - saimniece, kurai palīdzēja istabas meita, berzēja neprecētajai krustmātei pieri ar etiķi, viegli sita pa rokām, kutināja degunu, atlaida korseti un izlietoja citus tādus spēcināšanas līdzekļus, kādus līdzcietīgas sievietes parasti laiž darbā pie lēdijām, kuras tiecas nokļūt līdz histērijai.

- Rati piebraukti, ser, - paziņoja Sems, parādīdamies pie durvīm.

- Ejam! - Vordls uzsauca. - Es nonesīšu viņu lejā.

Pēc šī priekšlikuma histērija atjaunojās divkāršā sparā.

Saimniece patlaban gatavojās ļoti skarbi protestēt pret šādu rīcību un jau izsacīja sašutuma pilnu jautājumu, vai misters Vordls uzskatot sevi par radības kungu, kad iejaucās misters Džingls.

- Apkalpotāj, - viņš sacīja, - pasauciet policistu!

- Pagaidiet, pagaidiet! - mazais misters Perkers iesaucās. - Apdomājieties, ser, apdomājieties!

- Man nav ko apdomāties, - Džingls atbildēja. - Viņa ir pati par sevi noteicēja - redzēsim, kas uzdrošināsies viņu aizvest - ja viņa pati to nevēlas.

- Es negribu, ka mani aizved, - neprecētā krustmāte murmināja. - Es to nevēlos. (Atkal sekoja šausmīga lēkme.)

- Godājamo ser, - klusā balsī ieteicās mazais vīriņš, pavezdams misteru Vordlu un misteru Pikviku sāņus. - Godājamo ser, mēs esam ļoti neveiklā situācijā. Tas ir grūts gadījums… ļoti grūts; man nekad tāds nav nācis priekšā; bet tik tiešām, godājamo ser, tik tiešām, mūsu spēkos nestāv noteikt šīs lēdijas rīcību. Es jūs jau iepriekš brīdināju, godājamo ser, ka nav citas izejas kā kompromiss.

Iestājās īss klusuma brīdis.

- Kāda veida kompromisu jūs varētu ieteikt? - misters Pikviks apjautājās.

- Redziet, godājamo ser, mūsu draugs ir nepatīkamā stāvoklī… ļoti nepatīkamā. Mums vajadzēs samierināties ar zināmu naudas zaudējumu.

- Es samierināšos ar jebkādu, bet nepielaidīšu šo kaunu un neļaušu viņai, tādai muļķei, padarīt sevi nelaimīgu uz visu mūžu, - Vordls atteica.

- Es domāju, šī lieta ir nokārtojama, - rosīgais mazais vīriņš sacīja. - Mister Džingl, vai jūs uz acumirkli neienāktu ar mums kopā otrā istabā?

Misters Džingls bija ar mieru, un četrinieks iegāja kādā tukšā istabā.

- Nu, ser, - mazais vīriņš uzsāka, rūpīgi aizvēris durvis, - vai kaut kādā veidā nevarētu šo lietu nokārtot?… Panāciet uz mirkli šeit, ser… šai loga nišā, ser, kur mēs varam būt vieni… šeit, ser, šeit, sēdieties, lūdzu, ser! Tātad, godājamo ser, starp mums runājot, mēs abi zinām ļoti labi, godājamo ser, ka jūs ar šo lēdiju esat aizlaidies viņas naudas dēļ. Neskaistieties, ser, neskaistieties; es saku, starp mums runājot, mēs to zinām. Mēs abi esam cilvēki, kas apgrozījušies pasaulē, un mēs ļoti, labi zinām, ka mūsu draugi tādi nav, - vai ne?

Mistera Džingla seja pamazām noskaidrojās, un viņa kreisajā acī uz mirkli ietrīsējās kaut kas līdzīgs vieglam mirkšķim.

- Labi, labi, - mazais vīriņš ieteicās; vērodams iespaidu, kādu bija radījis. - Tagad ņemiet vērā faktu, ka bez šiem nedaudzajiem simtiem lēdijai nepieder tikpat kā nekas līdz viņas mātes nāvei… jauka veca lēdija, manu dārgo ser.

- Veca, - misters Džingls noteica, īsi, bet ar uzsvaru.

- Jā, jā, - advokāts atsaucās, viegli ieklepodamies. - Jums taisnība, godājamo ser, viņa ir diezgan veca. Bet viņa ir cēlusies no vecas ģimenes, godājamo ser, vecas jebkurā šī vārda nozīmē. Šīs ģimenes dibinātājs ieceļojis Kentā, kad Jūlijs Cēzars iebruka Britānijā, - tikai viens vienīgs loceklis no šīs ģimenes kopš tā laika nav nodzīvojis līdz astoņdesmit pieciem gadiem, un tam viens no Henrijiem nocirta galvu. Vecajai lēdijai, godājamo ser, patlaban vēl nav septiņdesmit trīs.

Mazais vīriņš apklusa un ieņēma šņaucienu tabakas.

- Nu, un? - misters Džingls atsaucās.

- Nu, godājamo ser… jūs nešņaucat tabaku? Ak tā, jo labāk… Dārgi maksā šis ieradums… Nu, godājamo ser, jūs esat jauks jauns cilvēks, pasaules cilvēks… spējīgs izkaldināt savu laimi, ja jums būtu kapitāls, - vai ne?

- Nu, un? - misters Džingls atkārtoja.

- Vai jūs saprotat mani?

- Ne gluži.

- Vai jūs nedomājat - tagad, godājamo ser, uzklausiet - vai jūs nedomājat, ka piecdesmit mārciņas un brīvība būtu labākas nekā mis Vordla un gaidīšana?

- Nebij nekā - ne puse no tā, cik vajag! - misters Džingls atsacīja pieceldamies.

- Nu jau, nu, godājamo ser, - mazais atornejs iebilda, satverdams viņu aiz pogas. - Skaista, apaļa summiņa… Tāds vīrs kā jūs to varētu īsā laikā trīskāršot… ar piecdesmit mārciņām, godājamo ser, var izdarīt lielas lietas.

- Daudz vairāk var izdarīt ar simt piecdesmit, - misters Džingls vēsi atbildēja.

- Nu, manu godājamo ser, netērēsim laiku, matus skaldīdami, - mazais vīriņš rezumēja, - sacīsim… septiņdesmit.

- Nebij nekā, - atteica misters Džingls.

- Neejiet prom, godājamo ser… lūdzu, jel nesteidzieties! - mazais vīriņš neatlaidās. - Astoņdesmit, lai būtu, es tūliņ izrakstīšu jums čeku.

- Nebij nekā, - misters Džingls palika pie sava.

- Labi, godājamo ser, labi, - mazais vīriņš bilda, vēl vienmēr viņu aizturēdams, - tad sakiet man skaidri, cik vajag.

- Dārga padarīšana, - misters Džingls atsacīja. - Nauda no kabatas ārā - pasta rati deviņas mārciņas - licence trīs - tas ir divpadsmit - atkāpšanās simtu - simt divpadsmit - goda aizskārums - un lēdijas zaudējums…

- Jā, godājamo ser, jā, - mazais vīriņš saprotoši attrauca, - par pēdējiem diviem punktiem nerunāsim. Tātad simtu un divpadsmit… sacīsim, simtu… lai iet.

- Un divdesmit, - misters Džingls aizrādīja.

- Lai būtu, lai būtu, es jums izrakstīšu čeku, - mazais vīriņš sacīja un šai nolūkā jau apsēdās pie galda. - Nauda izmaksājama parīt, - mazais vīriņš piebilda, uzmetis skatienu misteram Vordlam, - un mēs pa to laiku varam aizvest lēdiju.

Misters Vordls īgni pamāja ar galvu.

- Simtu, - sacīja mazais vīriņš.

- Un divdesmit, - sacīja misters Džingls.

- Godājamo ser, - iebilda mazais vīriņš.

- Dodiet viņam, - iejaucās misters Vordls, - un lai viņš iet!

Mazais džentlmenis izrakstīja čeku, un misters Džingls iebāza to kabatā.

- Un tagad tūliņ atstājiet šo māju! - Vordls izsaucās, pielēkdams kājās.

- Godājamo ser! - mazais vīriņš iejaucās.

- Un lieciet vērā, - misters Vordls aizrādīja, - ka nekas - pat ne manas ģimenes gods - mani nepiespiestu ielaisties šādā kompromisā, ja es nezinātu, ka tajā pašā brīdī, kad jūsu kabatā būs nauda, jūs aiziesit pie velna vēl ātrāk nekā bez tās….

- Godājamo ser, - mazais vīriņš atkārtoja.

- Esiet mierīgs, Perker, - Vordls turpināja. - Atstājiet istabu, ser!

- Tūliņ uz vietas, - nesamulsināmais Džingls attrauca. - Uz redzīti, Pikvik!

Ja kāds bezpartejisks skatītājs šīs sarunas beigu daļā būtu varējis novērot seju slavenajam vīram, kura vārds kā galvenā sastāvdaļa ietilpst šī darba virsrakstā, viņš gandrīz būtu spiests brīnīties, kā sašutuma uguns, kas zvēroja šī vīra acīs, neizkausēja briļļu stiklus, - tik majestātiskas bija viņa dusmas. Viņa nāsis izpletās un rokas neviļus sažņaudzās dūrēs, kad viņš izdzirdēja, ka šis bezgodis viņu uzrunā. Bet viņš atkal sevi savaldīja - viņš nesamala to miltos.

- Te ir, - rūdītais nelietis turpināja, nosviezdams licenci pie mistera Pikvika kājām, - pārmainiet vārdu - vediet lēdiju mājās - lai tiek Tapim.

Misters Pikviks bija filozofs, bet filozofi galu galā arī ir cilvēki, tikai tērpti bruņās. Šķēps bija aizsniedzis viņu un izurbies cauri viņa filozofiskajām bruņām līdz pašai sirdij. Dusmu neprātā viņš kā traks svieda nelietim ar tintnīcu un pats metās tai pakaļ. Bet misters Džingls bija pazudis, un misters Pikviks atguvās ciešos Sema apkampienos.

- Paga! - šis neparastais apkalpotājs sacīja. - Tur, no kurienes jūs nāk, ser, mēbeles ir lētas. Šitā te ir pašrakstītāja tinte, veco džentelmen, - uzlik uz sienas jūsu parakstu. Rāmu garu, ser; kāda vajadzība dzīties pakaļ cilvēkam, kam laimējies un, kas pa šo laiku jau ir Boro otrā galā?

Mistera Pikvika gars, tāpat kā visiem patiesi lieliem vīriem, bija pieejams pārliecināšanai. Viņa domas mēdza darboties ātri un spēcīgi, un ar vienu pārdomu mirkli pietika, lai viņš pārliecinātos par savu dusmu bezspēcību. Tās noplaka tikpat ātri, kā sacēlušās. Viņš atvilka elpu un laipni nolūkojās uz saviem draugiem.

Vai mums stāstīt par vaimanām, kas sacēlās, kad mis Vordla uzzināja, ka neuzticīgais Džingls viņu pametis? Vai mums sniegt izvilkumu no mistera Pikvika meistarīgā apraksta, kurā attēlota šī sirdi plosošā aina? Viņa piezīmju grāmatiņa, kas slacīta ar līdzjūtīgas cilvēkmīlas asarām, atrodas mūsu priekšā; viens vārds - un tā būs iespiedēja rokās. Bet nē! Mēs būsim stingri! Mēs neplosīsim lasītāju sirdis, attēlodami šādas ciešanas.

Nākamajā dienā abi draugi un atstātā lēdija smagajā Magltonas karietē lēni un skumīgi devās atpakaļ. Vasaras nakts tumšās un drūmās ēnas klājās visapkārt, kad viņi atkal sasniedza Dinglijdellu un apstājās pie Menora fermas durvīm.

XI NODAĻA,

kas stāsta vēl par kādu ceļojumu un kādu arheoloģisku atradumu, vēstī par mistera Pikvika lēmumu būt klāt vēlēšanās un satur vecā garīdznieka manuskriptu

Nakts miers un atpūta Dinglijdellas dziļajā klusumā un svaigā, smaržu pilnā gaisa ieelpošana nākamā rīta agrajās stundās pilnīgi atbrīvoja misteru Pikviku no miesīgā noguruma un garīgo rūpestu sekām. Slavenais vīrs veselas divas dienas bija pavadījis šķirti no saviem draugiem un sekotājiem, un tādēļ viņš, atgriezdamies no savas agrās pastaigas un sastapdamies ar misteru Vinklu un misteru Snodgrasu, apsveica šos džentlmeņus ar tādu prieku un sajūsmu, kādu parasta cilvēka iztēle nemaz nevar pietiekami aptvert. Prieks bija abpusējs, jo kurš gan varētu lūkoties mistera Pikvika starojošajā sejā, neizjuzdams labpatiku? Taču likās, ka pār viņa biedriem vēl gulās kāds mākonis, ko lielais vīrs nevarēja nesajust, bet ko viņš pilnīgi nespēja izskaidrot. Abu neparastais, noslēpumainais izskats modināja satraukumu.

- Un kā tad, - misters Pikviks apvaicājās, kad bija satvēris savu sekotāju rokas un apmainījis siltus apsveikuma vārdus, - kā klājas misteram Tapmenam?

Misters Vinkls, kuram šis jautājums tieši bija domāts, neatbildēja. Viņš novērsās un likās iegrimis melanholiskās pārdomās.

- Snodgras, - misters Pikviks nopietni sacīja. - Kā klājas mūsu draugam, - vai viņš nav slims?

- Nē, - misters Snodgrass atbildēja, un uz viņa jutīgā plakstiņa iedrebējās asara kā lietus lāse uz loga rāmja. - Nē, viņš nav slims.

Misters Pikviks apstājās un pārmaiņus cieši uzskatīja abus savus draugus.

- Vinkl, Snodgras, - misters Pikviks sacīja, - ko tas nozīmē? Kur ir mūsu draugs? Kas noticis? Runājiet - es jūs lūdzu, ļoti lūdzu - nē, es jums pavēlu, runājiet!

Mistera Pikvika izturēšanās bija tik svinīga, tik cieņas pilna, ka viņam nevarēja pretoties.

- Viņš ir prom, - sacīja misters Snodgrass.

- Prom! - izsaucās misters Pikviks. - Prom!

- Prom, - atkārtoja misters Snodgrass.

- Uz kurieni? - izsaucās misters Pikviks.

- Mēs varam vienīgi minēt, ievērojot šo paziņojumu, - atbildēja misters Snodgrass, izņemdams no kabatas kādu vēstuli un pasniegdams to savam draugam. - Vakarrīt, kad no mistera Vordla saņēma vēstuli, kas ziņoja, ka jūs ar viņa māsu būsit vakarā mājās, varēja vērot, ka skumjas, kas māca mūsu draugu visu iepriekšējo dienu, pieņēmās. Neilgi pēc tam viņš pazuda. Viņš nebija mājās visu dienu, un vakarā «Kroņa» zirgu puisis no Magltonas atnesa šo vēstuli. Tā bija atstāta viņa zināšanā jau no rīta līdz ar stingru piekodinājumu nenodot to agrāk kā vakarā.

Misters Pikviks atvēra vēstuli. To bija rakstījusi viņa drauga roka, un tās saturs bija šāds:

«Manu dārgo Pikvik,

Jūs, mans dārgais draugs, stāvat tālu no daudziem mirstīgo trūkumiem un vājībām, kuras parasts cilvēks nespēj pārvarēt. Jūs nezināt, ko nozīmē piepeši kļūt atstātam no mīļas un apburošas būtnes un krist par upuri neģēļa viltībām, kurš zem draudzības maskas slēpis blēža ņirgas. Es ceru, ka jūs to nekad neuzzināsit.

Katra vēstule, kas adresēta man uz «Ādas Pudeli» Kobemā, Kentā, tiks man nodota… ja es vēl būšu starp dzīvajiem. Es novēršos no pasaules, kas man kļuvusi nīstama. Ja es no tās pavisam aizietu - nepieminiet ar ļaunu un piedodiet. Dzīve, dārgo Pikvik, man ir kļuvusi nepanesama. Gars, kas mūsos liesmo, ir kā nesēja āķis, uz kura karājas pasaules rūpju un bēdu smagā nasta, un, ja šis gars mūs pieviļ, nasta kļūst par smagu, lai to varētu panest. Mēs saļimstam zem tās. Jūs varat pateikt Reišelei… Ak, šis vārds!…

Tresijs Tapmens»

- Mums tūliņ no šejienes jāaizbrauc, - misters Pikviks izsaucās, salocīdams vēstuli. - No mūsu puses nekādā gadījumā nebūtu pieklājīgi palikt šeit pēc tā, kas noticis; un turklāt pienākums mūs sauc doties meklēt savu draugu.

Un, to teicis, misters Pikviks devās uz māju.

Viņa nodoms ātri kļuva zināms. Dedzīgie lūgumi palikt bija ļoti neatlaidīgi, bet misters Pikviks bija nelokāms. Darīšanas, viņš sacīja, prasot viņa tūlītēju klātbūtni.

Turpat klāt bija arī vecais garīdznieks.

- Vai jūs patiešām aizbraucat? - viņš vaicāja, pavezdams misteru Pikviku sāņus.

Misters Pikviks atkārtoja savu iepriekšējo lēmumu.

- Tādā gadījumā, - vecais džentlmenis ierunājās, - te būs neliels manuskripts; es gan biju cerējis, ka varēšu jums to pats nolasīt. Kad nomira kāds no maniem draugiem - ārsts, kas strādāja mūsu grāfistes vājprātīgo namā, - es šo manuskriptu atradu starp dažādiem papīriem, ko man bija tiesības vai nu iznīcināt, vai saglabāt, kā man tas liktos labāk. Es tikko varu ticēt, ka manuskripts ir īsts, taču tas noteikti nav mana drauga rokraksts. Bet, vai nu tas būtu īsts ārprātīgā gara ražojums, vai arī dibināts uz kāda nelaimīga cilvēka murgiem (kas man liekas vairāk iespējams), izlasiet to un spriediet pats.

Misters Pikviks paņēma manuskriptu un, izsacīdams daudzus labus novēlējumus un cieņas apliecinājumus, šķīrās no labsirdīgā vecā džentlmeņa.

Daudz grūtāks uzdevums bija atvadīties no Menora fermas iedzīvotājiem, kuri viņiem bija parādījuši tik daudz viesmīlības un laipnības. Misters Pikviks noskūpstīja jaunās lēdijas - mēs gandrīz gribējām sacīt: gluži kā paša meitas, bet, tā kā viņš šajās atvadās, iespējams, ielēja mazliet vairāk siltuma, tad šis salīdzinājums nebūtu īsti piemērots; ar dēla sirsnību apkampa veco lēdiju un ļoti tēvišķīgi papliķēja sārtos vaigus mājkalpotājām, ielikdams katrai plaukstā taustāmākus savus atzinības apliecinājumus. Vēl sirsnīgāka un ilgstošāka bija atvadīšanās no viņu labā, vecā namatēva un mistera Trandla; un tikai tad, kad misters Snodgrass, vairākas reizes saukts, pēdīgi iznāca no kāda tumša gaiteņa, no kurienes viņam drīz sekoja Emīlija (kuras spožās acis bija neparasti nespodras), visiem trim draugiem izdevās atrauties no draudzīgajiem saimniekiem. Lēni iedami projām, viņi daudzas reizes atskatījās uz Menora fermu, un misters Snodgrass meta atpakaļ daudz gaisa skūpstu, pamanījis kaut ko ļoti līdzīgu lēdijas kabatas lakatiņam, ko vicināja no kāda augšstāva loga, - līdz pēdīgi gatves pagrieziens paslēpa veco māju viņu skatieniem.

Magltonā viņi noīrēja karieti līdz Ročestrai. Tajā laikā, kad viņi sasniedza šo pēdēji minēto vietu, bēdu smagums bija tiktāl samazinājies, ka ļāva viņiem ieturēt pavisam lieliskas agrās pusdienas; un, ieguvuši nepieciešamās ziņas, kas attiecās uz ceļu, trīs draugi pēcpusdienā kājām devās tālāk uz Kobemu.

Tā bija brīnišķīga pastaiga; bija jauka jūnija pēcpusdiena, un ceļš veda pa biezu un ēnainu mežu, kurā, maigi šalcot biezajā lapotnē, pūta viegls vējiņš un kuru atdzīvināja zaros sēdošo putnu dziesmas. Efejas un pelēko sūnu bārdas, veidodamas smagus nokarus, kļāvās ap vecajiem kokiem, un mīkstā, zaļā sūna klāja zemi kā zīda paklājs. Viņi iznāca kādā parkā, kur atradās veca pils, celta Elizabetes laika arhitektūras neparastajā, gleznainajā stilā. Abās pusēs aizstiepās garas staltu ozolu un gobu alejas; svaigajā zālē ganījās lieli briežu ganāmpulki, un šad tad kāds izbiedēts zaķis aiztraucās tik ātri kā ēnas, kuras met vieglie mākoņi, kas kā vasaras gaistošā elpa laižas pāri saulainai peizāžai.

- Ja uz šejieni, - misters Pikviks ieteicās, lūkodamies apkārt, - ja uz šejieni atnāktu visi, ko nomāc tādas pašas kaites kā mūsu draugu, tad, man liekas, ļoti drīz atgrieztos viņu vecā pieķeršanās šai pasaulei.

- Es arī tā domāju, - misters Vinkls atsacīja.

- Un patiešām, - misters Pikviks piemetināja, kad pēc pusstundas gājiena viņi ienāca ciematā, - patiešām, mizantropa izvēle kritusi uz vienu no visjaukākajām un pievilcīgākajām apmešanās vietām, kādas jebkad esmu redzējis.

Šim uzskatam pievienojās kā misters Vinkls, tā arī misters Snodgrass, un, kad viņiem bija parādīts ceļš uz «Ādas Pudeli», kādu tīru, paprāvu ciemata krodziņu, visi trīs ceļotāji devās iekšā un tūliņ jautāja pēc džentlmeņa, vārdā Tapmens.

- Tom, ieved džentlmeņus viesistabā! - saimniece sacīja. Plecīgs lauku puisis atvēra kādas durvis gaiteņa galā, un trīs draugi iegāja garā, zemā istabā, kurā atradās liels skaits fantastiska izskata krēslu ar augstām atzveltnēm un ādas polsterējumu un kura bija greznota ar daudziem dažādiem veciem portretiem un diezgan senlaicīgām, rupji krāsotām gravīrām. Istabas attālākajā galā atradās ar baltu drānu apklāts galds, uz kura bija bagātīgi salikti cepti putni, šķiņķis, alus un viss kas cits, bet pie galda sēdēja misters Tapmens, itin nemaz neizskatīdamies pēc cilvēka, kas atvadījies no pasaules.

Kad draugi ienāca, šis džentlmenis nolika nazi un dakšiņu un skumīgs gāja tiem pretī.

- Necerēju jūs šeit sastapt, - viņš sacīja, satverdams mistera Pikvika roku. - Ļoti laipni no jūsu puses.

- Ah! - misters Pikviks nodvesās, apsēzdamies un noslaucīdams pieri, kas bija nosvīdusi gājienā. - Pabeidziet vien savas pusdienas, un tad iziesim pastaigāties. Es vēlos parunāt ar jums vienatnē.

Misters Tapmens darīja, ko no viņa vēlējās; un misters Pikviks, atspirdzinājies ar krietnu alus malku, gaidīja, kamēr viņa draugs būs brīvs. Pusdienas bija ātri paēstas, un viņi abi kopā izgāja ārā.

Pusstundu viņu augumus varēja vērot soļojam uz priekšu un atpakaļ pa kapsētu, un šajā laikā misters Pikviks ņēmās apkarot sava drauga apņemšanos. Katra viņa argumentu atkārtošana būtu veltīga - jo kura valoda gan spētu piešķirt tiem to enerģiju un spēku, ar kādu tos izsacīja pats lielais autors? Vai nu vientulība bija misteru Tapmenu jau nogurdinājusi, vai arī viņš jutās pilnīgi nespējīgs pretoties daiļrunīgajam aicinājumam, ar ko pie viņa griezās, - nav svarīgi, taču beidzot viņš tam vairs nepretojās.

Viņam neesot svarīgi, misters Tapmens sacīja, kur viņš turpmāk velkot savu dienu nožēlojamās atliekas, un, ja jau viņa draugs piešķirot viņa necilajai sabiedrībai tādu sevišķu nozīmi, tad viņš esot ar mieru dalīties sava drauga piedzīvojumos.

Misters Pikviks smaidīja; viņi spieda viens otram roku un gāja atpakaļ, lai pievienotos saviem biedriem.

Tieši šajā brīdī tad misters Pikviks arī izdarīja to nemirstīgo atklājumu, kas kļuva lepnums un prieks viņa draugiem, bet iesvēla skaudību visu arheologu krūtīs gan pašu mājās, gan svešās zemēs. Viņi bija pasoļojuši garām savas viesnīcas durvīm un jau gājuši gabaliņu pa ciemata ceļu, pirms atgādājās, kur viesnīca īsti atrodas. Kad viņi pagriezās atpakaļ, mistera Pikvika skatiens krita uz mazu, ieplaisājušu un pa daļai zemē iegrimušu akmeņi kādas zemnieku mājas durvju priekšā. Viņš apstājās.

- Tas ir ļoti dīvaini, - misters Pikviks ieteicās.

- Kas ir dīvaini? - misters Tapmens atjautāja, cītīgi aplūkodams katru priekšmetu savā tuvumā, tikai ne īsto. - Dievs, pasarg, kas noticis?

Pēdējais izsauciens pauda patiesu pārsteigumu, jo misters Pikviks atklājēja sajūsmā nokrita pie mazā akmens uz ceļiem un ar kabatas lakatiņu sāka slaucīt no tā putekļus.

- Te ir kāds ieraksts, - misters Pikviks izsaucās.

- Vai tas būtu iespējams! - misters Tapmens attrauca.

- Es varu izšķirt, - misters Pikviks turpināja, visiem spēkiem berzēdams akmeni un cieši skatīdamies caur briļļu stikliem, - es varu izšķirt krustu un burtu B un tad T. Tas ir ļoti svarīgi, - misters Pikviks turpināja, pielēkdams kājās. - Tas ir kāds ļoti sens ieraksts, kas varbūt pastāvējis jau ilgi pirms šejienes vecajām nabagmājām. Tam nevar ļaut iet zudumā.

Viņš pieklauvēja pie mājas durvīm. Tās atvēra kāds darbavīrs.

- Vai jūs, mans draugs, zināt, kā šis akmens šeit nokļuvis? - labsirdīgais misters Pikviks apjautājās.

- Nezinu gan, ser, - vīrs pieklājīgi atbildēja. - Tas te jau gulējis ilgi pirms tam, kad piedzimu es vai arī kāds cits no mūsējiem.

Misters Pikviks uzvaroši paskatījās uz savu pavadoni.

- Jūs… jūs… man liekas, neesat tam sevišķi pieķēries, - misters Pikviks ieminējās, trīcēdams satraukumā. - Vai jūs nebūtu ar mieru to pārdot?

- Jā. Bet kas t' šo pirks? - vīrs jautāja ar tādu sejas izteiksmi, kas viņam pašam, iespējams, likās ļoti viltīga.

- Es jums tūliņ dodu par to desmit šiliņus, - misters Pikviks sacīja, - ja jūs to man izraktu.

Var viegli iedomāties ciema iedzīvotāju pārsteigumu, kad misters Pikviks, netaupīdams lielas personiskas pūles (nelielais akmens bija izcelts ar vienu lāpstas dūrienu), pats savām rokām to aiznesa uz viesnīcu un, pēc tam, kad bija rūpīgi nomazgājis, novietoja uz galda.

Pikvikiešu sajūsmai un priekam nebija robežu, kad pacietība un uzcītība, ar kādu viņi mazgāja un skrāpēja, vainagojās sekmēm. Akmens bija nelīdzens un saplaisājis, burti bija ķeburaini un nevienādi, tomēr skaidri izdevās salasīt šādu ieraksta fragmentu:

BILST

EM

PSVI

ŅA.Z

ĪME

Mistera Pikvika acis dzirkstīja sajūsmā, kad viņš sēdēja un mieloja skatienu ar atrasto dārgumu. Viņš bija sasniedzis vienu no savas godkāres lielākajiem mērķiem. Grāfistē, kas pazīstama kā senatnes atlieku glabātāja, ciematā, kur vēl tagad sastopami vecu laiku pieminekļi, viņš - viņš, Pikvikiešu kluba prezidents, - bija atradis dīvainu un neparastu ierakstu, kura senums nav apšaubāms un kuram pagājuši garām daudzie mācītie vīri, kas še bijuši pirms viņa. Viņš tikko spēja ticēt savām acīm.

- Šis… šis, - viņš sacīja, - liek man izšķirties. Rīt mēs atgriežamies pilsētā.

- Rīt! - viņa izbrīnītie sekotāji izsaucās.

- Rīt, - misters Pikviks atkārtoja. - Šis dārgums tūliņ jānovieto tur, kur to var pamatīgi izpētīt un pienācīgi izprast. Ir vēl cits iemesls, kādēļ speru šo soli. Pēc nedaudzām dienām Ītensvilas pilsētā notiks vēlēšanas, kurās par viena kandidāta aģentu ir misters Perkers, kāds džentlmenis, ar ko es nesen iepazinos. Mēs redzēsim un sīki iepazīsim notikumu, kas tik ļoti interesē ikvienu angli.

- To mēs darīsim! - ar jūsmīgu saucienu atbildēja trīs balsis. Misters Pikviks palūkojās ap sevi. Sekotāju dedzīgums un pieķērība savam vadonim iededza viņā entuziasma kvēli. Viņš bija šo cilvēku vadonis, un viņš to sajuta.

- Nosvinēsim šo laimīgo satikšanos ar sadraudzīgu glāzi! - viņš sacīja.

Šo priekšlikumu, tāpat kā iepriekšējo, uzņēma ar nedalītu piekrišanu. Un, pats savām rokām novietojis vērtīgo akmeni nelielā koka kastītē, ko šim nolūkam bija nopircis no saimnieces, viņš atsēdās atzveltnes krēslā galda galā, un vakars tika veltīts jautrībai un sarunām.

Bija jau pāri vienpadsmitiem - vēla stunda mazajam Kobemas ciematam, - kad misters Pikviks devās uz guļamistabu, kas bija sagatavota viņa uzņemšanai. Viņš atgrūda vaļā spraišļoto logu un, nolicis sveci uz galda, iegrima domās par divu pēdējo dienu straujajiem notikumiem.

Kā laiks, tā vieta rosināja pārdomas; misteru Pikviku no tām iztraucēja baznīcas pulkstenis, nosizdams divpadsmit. Pirmais pulksteņa sitiens misteram Pikvikam bija licies svinīgs, bet, kad izskanēja pēdējais, iestājās nepanesams klusums - misteram Pikvikam bija gandrīz tāda sajūta, it kā viņš būtu zaudējis kādu draugu. Viņš jutās nervozs un uztraukts. Steidzīgi noģērbies, viņš, novietoja sveci kamīnā un likās gultā.

Ikviens būs piedzīvojis to nepatīkamo garastāvokli, kad miesīgs nogurums veltīgi cīnās ar nespēju aizmigt. Tādā stāvoklī šai brīdī atradās misters Pikviks; viņš pagriezās vispirms uz vieniem sāniem, tad uz otriem un neatlaidīgi turēja acis aizvērtas, it kā labinādams sevi laisties miegā. Tas nelīdzēja. Vai nu bezmiegs cēlās no neparastās fiziskās piepūles, ko viņš bija izturējis, vai karstuma, vai izdzertā groka, vai svešās gultas - nav pasakāms, taču viņa domas ļoti satraucošā veidā arvien atgriezās pie baigajiem zīmējumiem apakšstāvā un senajiem nostāstiem, ko tie bija izraisījuši aizvadītajā vakarā. Pusstundu novalstījies, viņš pēdīgi ar nepatiku atzina, ka nav vērts mēģināt aizmigt, tādēļ uzcēlās un šā tā apģērbās. Labāk nodarboties kaut jel ar ko, viņš domāja, nekā gulēt un iztēloties visvisādas šausmas. Viņš paskatījās pa logu - bija ļoti tumšs. Viņš pastaigājās pa istabu - bija ļoti vientulīgi.

Misters Pikviks bija nostaigājis dažas reizes no durvīm līdz logam un no loga līdz durvīm, kad viņam pirmo reizi ienāca prātā garīdznieka manuskripts. Tā bija laba doma. Ja tas nespētu ieinteresēt, tad varbūt varētu aizmidzināt. Viņš izņēma to no svārku kabatas un, pievilcis pie gultas mazu galdiņu, apgrieza svecei degli, uzlika brilles un ķērās pie lasīšanas. Rokraksts bija savāds, bet papīrs ļoti notraipīts un netīrs. Arī virsraksts lika viņam piepeši sarauties, un viņš nevarēja noturēties, nepārlaidis istabai uzmanīgu skatienu. Taču, iedomādamies, cik absurdi ļaut vaļu šādām jūtām, viņš vēlreiz apgraizīja sveci un sāka lasīt turpmāko.

ĀRPRĀTĪGĀ MANUSKRIPTS

Jā! - ārprātīgā! Kā pirms daudziem gadiem šis vārds būtu satriecis manu sirdi! Kā tas būtu modinājis šausmas, kas reizēm mani sagrāba tā, ka asinis šņākdamas un džinkstēdamas joņoja pa dzīslām, līdz auksta baiļu rasa lieliem pilieniem pārklāja ādu un ceļi sitās kopā aiz izbailēm! Tagad man šis vārds patīk. Tas ir lielisks vārds. Parādiet man monarhu, kura nikni sarauktā piere jebkad būtu biedējusi vairāk nekā ārprātīgā acu kvēle, parādiet monarhu, kura cilpa un cirvis jebkad bijis kaut uz pusi tik nemaldīgs kā ārprātīgā tvēriens. Ha! ha! Ir brīnišķīgi būt ārprātīgam! Tevi aplūko kā mežonīgu lauvu caur dzelzs restēm… tu griez zobus un kauc visu garo, kluso nakti, un tava smagā ķēde jautri skan… un tu valsties un lokies savā salmu klājienā, šīs lieliskās mūzikas sajūsmināts. Lai dzīvo ārprātīgo nams! O, tā ir burvīga vieta!

Es atminos laiku, kad baidījos no ārprāta, kad mēdzu uztrūkties no miega, krist ceļos un lūgt dievu, lai viņš pasargā mani no mūsu ģimenes lāsta, kad es bēgu no prieka un laimes, lai paslēptos kādā vientuļā vietā, un pavadīju gausas stundas, vērodams, kā progresē drudzis, kuram vajadzēja iznīcināt manas smadzenes. Es zināju, ka ārprāts iejaukts man pašās asinīs un kaulu smadzenēs, ka viena paaudze bija nodzīvojusi šīs sērgas neskarta un ka es biju pirmais, kurā tai vajadzēja atkal parādīties. Es zināju, ka tā tam jābūt; ka tā tas vienmēr bijis un tā tas vienmēr būs; un, kad es ļaužu pārpilnā telpā paslēpos kādā tumšā stūrī un redzēju, ka cilvēki sačukstas un rāda uz mani, un vērš acis pret mani, es zināju, ka viņi stāsta cits citam par cilvēku, kam lemts kļūt ārprātīgam, un tad es aizlavījos projām, lai skumtu vientulībā.

Tā es aizvadīju gadus, garus, garus gadus. Naktis šeit dažreiz ir garas - ļoti garas, bet tās nevar līdzināties tām nemiera pilnajām naktīm ar šausmīgajiem sapņiem, kādas pārdzīvoju toreiz. Man pārskrien aukstas tirpas, tās atceroties. Lieli, tumši stāvi ar viltīgām un ņirdzīgām sejām tupēja istabas stūros un naktī liecās pār manu gultu, vilinot mani kļūt ārprātīgam. Viņi klusi čukstēja, ka grīda vecajā mājā, kur mira mans tēvatēvs, esot notraipīta ar viņa asinīm, - tās viņš traka ārprāta brīdī esot izlējis pats ar savu roku. Es aizspiedu ar pirkstiem ausis, bet viņu kliedzieni dunēja man galvā tik ilgi, līdz skanēja visa istaba - ka vienā paaudzē pirms mana vectēva ārprāts snaudis, bet ka viņa vectēvs gadiem ilgi nodzīvojis pieķēdēts ar rokām pie zemes, lai tam neļautu pašam sevi saplosīt gabalos. Es zināju, ka viņi runā patiesību, - labi zināju. Es to biju izdibinājis jau pirms daudziem gadiem, kaut arī to mēģināja no manis slēpt. Ha, ha! Es biju viltīgāks par viņiem, lai gan mani uzskatīja par ārprātīgu.

Pēdīgi tas mani pārņēma, un man bija jābrīnās, kā es kādreiz varēju no tā baidīties. Tagad es mierīgi spēju iet ļaudīs - un smieties un triekt jokus ar labākajiem starp viņiem. Es zināju, ka esmu ārprātīgs, bet viņiem nebija pat aizdomu par to. Kā es sevī līksmoju, kad iedomājos to smalko izmaņu, ar kādu es viņus apmānīju - viņus, kas uz mani bija rādījuši un greizi skatījušies toreiz, kad vēl nebiju ārprātīgs, bet vienīgi baidījos kādu dienu tāds kļūt! Un kā es smējos aiz prieka, kad biju viens un domāju par to, cik labi protu glabāt savu noslēpumu un cik strauji mani labie draugi būtu atrāvušies no manis, ja zinājuši patiesību. Kad pusdienoju divatā ar kādu lielisku, dzīvespriecīgu puisi, es būtu varējis vai spiegt aiz sajūsmas, iedomādamies, cik bāls viņš kļūtu un cik ātri skrietu, ja uzzinātu, ka mīļais draugs, kas sēž cieši blakus, asinādams spožu, mirdzošu nazi, ir ārprātīgais, kam ir visas iespējas un pa pusei arī vēlēšanās iegrūst nazi viņa sirdī. O, tā bija jautra dzīve!

Es kļuvu bagāts, manta man nāca straumēm, un es nodevos izpriecām, kuru pievilcību tūkstoškārt pavairoja apziņa, ka esmu labi saglabājis savu noslēpumu. Es mantoju muižu. Likums - pat likumu ar tā aso ērgļa aci - apmānīja, un tas nodeva ārprātīga cilvēka rokās apstrīdētos tūkstošus. Kur bija saprāts tiem cilvēkiem, kam veselas smadzenes un ass skatiens? Kur bija likumu zinātāju izveicība, kuri tik dedzīgi vismazākās vainas atrašanā? Ārprātīga cilvēka viltība tos visus bija apvedusi ap stūri..

Man bija nauda. Kā centās iegūt manu labvēlību! Es šķaidījos ar to bagātīgi. Kā mani cildināja! Kā manā priekšā zemojās trīs lepnie, valdonīgie brāļi! Viņu vecais tēvs ar sirmu galvu arī - tāda uzmanība - tāda cieņa - tāda uzticīga draudzība, - ak, viņš dievināja mani. Vecajam vīram bija meita - māsa jaunajiem cilvēkiem, un visi pieci bija nabadzīgi. Es biju bagāts un, kad apprecēju meiteni, redzēju viņas trūcīgo radinieku sejās rotājamies triumfa smaidus, jo viņi domāja par savu labi izstrādāto plānu un lielisko ieguvumu. Bet smaidīt taču vajadzēja man. Smaidīt? Nē, skaļi smieties un plēst sev matus, un valstīties pa zemi, spiedzot aiz prieka. Viņi pat neiedomājās, ka saprecinājuši meiteni ar ārprātīgo.

Tomēr nē! Ja viņi to zinājuši - vai būtu meiteni saudzējuši? Kas ir māsas laime pret viņas vīra zeltu! Visvieglākā spalviņa, ko es varu aizpūst gaisā, pret lielisko ķēdi, kas rotā manu augumu!

Lai gan biju viltīgs, vienā ziņā tomēr tiku apmānīts. Ja es nebijis ārprātīgs - jo, lai gan mēs, ārprātīgie, esam diezgan attapīgi, tomēr dažkārt apjūkam, - tad būtu zinājis, ka meitene drīzāk būtu vēlējusies, lai viņu sastingušu un aukstu ieliktu drūmā svina zārkā, nevis kā apskaustu līgavu ievestu manā bagātajā un mirdzošajā namā. Es būtu zinājis, ka viņas sirds pieķērusies kādam tumšacainam zēnam, kura vārdu viņa reiz, es dzirdēju, izdvesa savā nemierīgajā miegā; un es būtu zinājis, ka viņa ir upurēta man, lai izrautu no nabadzības veco sirmgalvi tēvu un augstprātīgos brāļus.

Es tagad vairs neatceros augumus un sejas, bet zinu, ka meitene bija skaista. Es to zinu, jo gaišajās mēness naktīs, kad uztrūkstos no miega un visapkārt valda klusums, es redzu, ka šīs kameras vienā stūrī klusi un nekustīgi stāv kāds viegls, izdēdējis sievietes augums ar gariem, melniem matiem, kas, līdami pār viņas muguru, sakustas ne no šīs zemes vēja pūsmām, un viņas acis, kas nekad nemirkšķinās, nekad neaizveras, ir cieši pievērstas man. Klusu! Asinis sastingst man sirdī, kad es šo rakstu, - tā ir viņa; seja ļoti bāla, un acīs stiklains spīdums, bet es tās labi pazīstu. Viņa nekad nepakustas, nekad nesavelk pieri vai lūpas, kā dara citi, kas dažreiz pilda šo istabu; bet man viņa sagādā daudz lielāku drausmu nekā tās parādības, kas mani kārdināja pirms daudziem gadiem, - viņa nāk tieši no kapa un ir tik ļoti līdzīga nāvei.

Gandrīz veselu gadu es redzēju, kā šī seja kļuva arvien bālāka; gandrīz veselu gadu redzēju, ka pār viņas skumīgo vaigu slepus lija asarās, bet nezināju iemesla. Taču pēdīgi es to izdibināju. Ilgi tas no manis nebija noslēpjams. Viņa nekad mani nebija mīlējusi; es arī nekad nedomāju, ka viņa mani mīlētu; viņa nicināja manu bagātību un ienīda greznību, kurā dzīvoja, - un to nu es nebiju gaidījis. Viņa mīlēja citu. Par tādu iespēju pat nebiju iedomājies. Mani pārņēma dīvainas izjūtas, un domas, ko manī radīja kāds noslēpumains spēks, virpuļoja manās smadzenēs. Viņu es neienīdu, lai gan ienīdu jaunekli, par kuru viņa vēl vienmēr raudāja. Es nožēloju - jā, nožēloju - nelaimīgo dzīvi, kādai viņu bija nolēmuši bezjūtīgie un patmīlīgie radinieki. Es zināju, ka ilgi viņa nedzīvos, bet doma, ka viņa pirms nāves varētu dot dzīvību kādai nelaimīgai būtnei, kam lemts nodot ārprātu tālāk saviem pēcnācējiem, lika man izšķirties. Es apņēmos viņu nogalināt.

Daudzas nedēļas es domāju par indi, tad par noslīcināšanu, tad par uguni. Kāds lielisks skats - greznā māja liesmās, un ārprātīgā vīra sieva pārvēršas pelnos. Padomājiet, kāds joks - liels atalgojums par vainīgā uzrādīšanu, un kāds cilvēks ar veselu prātu šūpotos vējā par darbu, ko viņš nekad nav darījis; un tas viss ārprātīgā viltības dēļ! Es par to bieži prātoju, taču beidzot no tā atteicos. Ai, kāds baudījums dienu pēc dienas asināt bārdas nazi, taustīt tā asmeni un iedomāties dziļo brūci, kādu radītu viens plānā, spožā asmens grieziens!

Beidzot vecie rēgi, kas tik bieži ieradās pie manis agrāk, iečukstēja man ausī, ka īstais laiks pienācis, un iespieda manā rokā atvāzto nazi. Es to cieši satvēru, klusi piecēlos no gultas un noliecos pār aizmigušo sievu. Seju viņa bija aizsegusi ar rokām. Uzmanīgi atņēmu rokas nost. un tās gurdeni noslīga uz viņas krūtīm. Viņa bija raudājusi, jo asaru pēdas uz vaigiem vēl nebija nožuvušas. Viņas seja bija klusa un mierīga, un pat tad, kad es tajā skatījos, viņas bālos vaibstus apgaismoja rāms smaids. Lēni uzliku roku uz sievas pleca. Viņa sakustējās - tas bija tikai gaistoša sapņa iespaidā. Es atkal noliecos pār viņu. Viņa iekliedzās un pamodās.

Viena manas rokas kustība, un viņa nekad vairs nebūtu izdvesusi nedz kliedzienu, nedz skaņu. Bet es satrūkos un atrāvos. Viņas acis cieši lūkojās manī. Es nezinu, kā tas gadījās, bet tās mani padarīja gļēvu un bailīgu; es nodrebēju šo acu priekšā. Viņa piecēlās no gultas, vēl vienmēr cieši un neatlaidīgi skatīdamās uz mani. Es drebēju; rokā man bija nazis, bet es nevarēju pakustēties. Viņa devās uz durvīm. Tām tuvodamās, viņa pagriezās un novērsa acis no manas sejas. Burvība bija lauzta. Es metos uz priekšu un sagrābu viņu aiz rokas. Izgrūzdama kliedzienu pēc kliedziena, viņa nokrita pie zemes.

Tagad es viņu būtu varējis nogalināt bez cīņas, bet mājā visi bija sacelti kājās. Es dzirdēju soļu troksni kāpnēs. Noliku bārdas nazi parastajā vietā, atvēru durvis un skaļi saucu pēc palīdzības.

Viņi atskrēja, pacēla manu sievu un noguldīja gultā. Vairākas stundas viņa nogulēja bez samaņas, bet, kad dzīvība, redze un runas spējas atgriezās, saprāts bija viņu atstājis un viņa mežonīgi un nevaldāmi trakoja.

Atsauca ārstus - ievērojamus vīrus, kas grezni ģērbtu kalpotāju pavadībā piebrauca pie manas mājas ar lieliskiem zirgiem ērtās karietēs. Nedēļām ilgi tie uzturējās pie viņas gultas. Tie pulcējās blakus istabā un ilgi apspriedās klusās un svinīgās balsīs. Kāds no viņiem, visgudrākais un visslavenākais, paveda mani sāņus un, lūgdams būt gatavam uz visļaunāko, pateica man - man, ārprātīgajam! - ka mana sieva zaudējusi prātu. Viņš stāvēja man cieši blakus pie vaļēja loga, uzlicis roku uz mana elkoņa un skatīdamies man sejā. Ar vienu grābienu es viņu varēju nosviest lejā uz ielas. Tas būtu bijis labs joks, bet apdraudēts bija mans noslēpums, tādēļ ļāvu viņam aiziet. Dažas dienas vēlāk tie pasacīja, ka man viņa jāturot uzraudzībā - man jārūpējoties par sargu. Man! Es izgāju klajos laukos, kur neviens mani nevarēja dzirdēt, un smējos tik skaļi, līdz gaiss skanēja.

Nākamajā dienā viņa nomira. Sirmais, vecais vīrs pavadīja viņu līdz kapam, un lepnie brāļi nobirdināja pa asarai pār māsas nejūtīgo līķi, kuras ciešanas, viņai dzīvai esot, bija uzlūkojuši ar bezsirdīgu vienaldzību. Tās viss uzkurināja manu slepeno prieku, un, kad mēs braucām mājās, es, slēpdamies aiz balta kabatas lakatiņa, ko turēju sev pie sejas, smējos, līdz acīs saskrēja asaras.

Taču, lai gan biju izpildījis savu nodomu un viņu nogalinājis, es jutos nemierīgs un satraukts un nojautu, ka drīz vien mans noslēpums tiks atklāts. Nevarēju noslēpt mežonīgo jautrību un prieku, kas manī virda un lika man, kad biju mājās viens, lēkāt, plaukšķināt rokas, diet riņķu riņķiem un skaļi aurot. Kad izgāju no mājas un redzēju rosīgos ļaužu pūļus steidzamies pa ielām vai kad biju teātrī un dzirdēju mūzikas skaņas un redzēju ļaudis dejojam, es izjutu tādu līksmību, ka būtu varējis mesties starp viņiem, saplosīt viņus gabalu gabalos un kaukt aiz sajūsmas. Bet es tikai griezu zobus, spēru kājas pret grīdu un cirtu asos nagus savās rokās. Saturējos, un neviens vēl nezināja, ka esmu ārprātīgs.

Atminos - un tas ir viens no pēdējiem notikumiem, ko spēju atminēties, jo tagad es jaucu īstenību ar sapņiem, un, tā kā man ir tik daudz ko darīt un mani šeit vienmēr steidzina, tad neatliek laika atšķirt sapņus no īstenības, kas kaut kā dīvaini sajaukušies, - es atminos, kā pēdīgi atklājās mans noslēpums. Ha, ha! Man liekas, patlaban redzu to izbaiļu pilnos skatienus un sajūtu, cik viegli es tos atsviedu no sevis, triecu savas sažņaugtās dūres to bālajās sejās, bet tad metos prom kā vējš un atstāju tos kliedzam un saucam tālu aiz sevis. Kad par to domāju, manī rodas milža spēks. Paskatieties, kā šis dzelzs stienis saliecas no mana negantā rāviena. Es to varētu salauzt kā zariņu, bet te ir tik gari gaiteņi ar daudzām durvīm - man liekas, es neatrastu ceļu, un, ja arī atrastu, zinu, ka šeit lejā ir dzelzs vārti, kurus viņi vienmēr tur aizslēgtus un aizbultētus. Viņi saprot, kāds gudrs ārprātīgais esmu bijis, un lepojas, ka var mani šeit turēt izrādīšanai.

Kā tas bija?… Jā, es biju izgājis. Atgriezos mājās vēlu vakarā un uzzināju, ka lepnākais no trim lepnajiem brāļiem mani gaidot - esot neatliekama lieta, tā viņš sacījis, - to labi atceros. Es ienīdu šo vīru ar visu neprātīgā naidu. Neskaitāmas reizes manas rokas bija tiekušās viņu saplosīt. Man sacīja, ka viņš esot šeit. Es ātri uzskrēju pa kāpnēm. Viņš teicās vēloties ar mani pāris vārdu parunāt. Es atlaidu kalpotājus. Bija vēls, un mēs bijām vieni - pirmo reizi.

Sākumā es piesardzīgi izvairījos uz viņu skatīties, jo zināju to, ko viņš pat iedomāties nevarēja, - un lepojos ar šo zināšanu, - ka manās acīs liesmo ārprāta uguns. Dažas minūtes mēs sēdējām klusēdami. Pēdīgi viņš sāka runāt. Mana nesenā uzdzīvošana un dīvainās piezīmes, ko es esot izteicis tik drīz pēc viņa māsas nāves, apvainojot tās piemiņu. Apkopodams vairākus apstākļus, ko sākumā neesot ievērojis, viņš domājot, ka es esot apgājies ar viņa māsu ļauni. Viņš gribot zināt, vai pareizi spriežot, pieņemdams, ka es vēloties mest negodu uz viņas piemiņu un izrādīt necieņu viņas ģimenei. Pienākums pret uniformu, ko viņš valkājot, pavēlot viņam prasīt šo paskaidrojumu.

Šim cilvēkam bija patents uz virsnieka vietu armijā - patents, kas nopirkts par manu naudu un viņa māsas nelaimi. Šis cilvēks bija galvenais sazvērestībā pret mani, lai noķertu mani cilpā un sagrābtu manu bagātību. Šis cilvēks bija visvairāk pūlējies, lai piespiestu savu māsu ar mani salaulāties, labi zinādams, ka tā savu sirdi atdevusi tam pīkstuļa puikam. Pienākums! Pienākums pret viņa uniformu! Viņa negoda livreju! Pavērsu pret viņu acis - es vairs nevarēju atturēties, - bet nerunāju ne vārda.

Redzēju, kā mans skatiens lika viņam pēkšņi pārmainīties. Viņš. bija drosmīgs vīrs, tomēr nobālēja un parāva atpakaļ savu krēslu. Es pievilku savējo viņam tuvāk un, kad iesmējos - man bija ļoti jautri, - redzēju viņu nodrebam. Sajutu, ka ārprāts manī pieņemas. Viņam bija bailes no manis.

«Jūs ļoti mīlējāt savu māsu, kad viņa bija dzīva,» es sacīju, «ļoti.»

Viņš nemierīgi palūkojās visapkārt, un es redzēju, ka viņa roka satver krēsla atzveltni, bet viņš nesacīja ne vārda.

«Jūs nelieti!» es iesaucos. «Es jūs pazīstu, es atklāju jūsu velnišķīgo sazvērestību pret mani. Es zinu, ka viņas sirds bija saistīta pie cita, pirms jūs viņu piespiedāt precēties ar mani. Es to zinu… es zinu!»

Viņš piepeši uzlēca no krēsla, atvēzēja to pret mani un lika man atkāpties, jo runādams es visu laiku biju virzījies viņam tuvāk.

Es drīzāk kliedzu nekā runāju, jo jutu savās dzīslās mutuļojam nevaldāmas kaislības, bet vecie rēgi šķita čukstam un vilinām mani izraut viņam sirdi.

«Nolādētais!» iesaucos, pielēkdams kājās un mezdamies viņam virsū. «Es viņu nogalināju. Esmu ārprātīgs. Gals tev! Asinis, asinis! Man vajag asiņu!»

Ar vienu sitienu pavērsu sāņus krēslu, ar ko viņš šausmās man svieda, un saķēros ar viņu; ar smagu rīboņu mēs abi novēlamies uz grīdas.

Tā bija lieliska cīņa, jo viņš bija liels, spēcīgs vīrs, kas cīnījās par savu dzīvību, bet es - spēkpilns ārprātīgais, kas alka viņu iznīcināt. Zināju, ka nekāds spēks nespēj līdzināties manējam, un man bija taisnība. Atkal taisnība, lai gan biju ārprātīgs! Viņa pretošanās kļuva arvien vājāka Es uzliku celi uz viņa krūtīm un ar abām rokām cieši satvēru viņa muskuļaino kaklu. Viņa seja kļuva sarkana, acis izspiedās no dobuļiem un mēle izkārās no mutes, it kā viņš mani mēdītu. Es spiedu vēl stiprāk.

Piepeši ar skaļu brīkšķi atsprāga durvis un pa tām iebrāžas bars cilvēku, kliegdami cits caur citu, lai savaldot ārprātīgo.

Mans noslēpums bija atklāts, un tagad man atlika vienīgi cīnīties par brīvību. Es biju kājās, pirms kāds paguva man pieskarties, metos starp uzbrucējiem un attīrīju ceļu ar savām stiprajām rokām, it kā tajās būtu cirvis un es ar to viņus gāztu no kājām. Sasniedzu durvis, pārlēcu pār margām un pēc mirkļa jau biju uz ielas.

Ātri skrēju taisni uz priekšu, un neviens neuzdrošinājās mani apturēt. Dzirdēju soļu dipoņu aizmugurē, un divkāršoju ātrumu. Dipoņa kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz pēdīgi tālumā apklusa pavisam, bet es traucos uz priekšu, pāri purviem un strautiņiem, pāri žogiem un mūriem, izgrūzdams mežonīgus kliedzienus, kurus uztvēra dīvainās būtnes, kas no visām pusēm mani apstāja un piebalsodamas pastiprināja saucienus, līdz skanēja viss gaiss. Mani savās rokās nesa dēmoni, kas drāzās līdzi vējam, nogāza savā ceļā visus šķēršļus un grieza mani riņķī ar tādu sparu un ātrumu, ka man apreiba galva, līdz pēdīgi viņi ar spēcīgu triecienu nometa mani un es smagi nokritu zemē. Kad pamodos, atrados šeit - šajā nejēdzīgajā kamerā, kur reti iespīd saules gaisma un kur mēness stari iezogas vienīgi tādēļ, lai parādītu tumšās ēnas ap mani un kluso stāvu tā parastajā stūrī. Kad guļu nomodā, dažreiz dzirdu savādus spiedzienus un kliedzienus, kas atskan kaut kur šajā lielajā mājā. Kas tie par kliedzieniem, nezinu, bet tie nekad nenāk no tā bālā stāva, ne arī viņš tos ievēro. No pirmajām mijkrēšļa ēnām līdz rīta gaismas svīdumam tas nekustīgi stāv vienmēr tajā pašā vietā, klausīdamies mūzikā, ko rada mana dzelzs ķēde, un vērodams manu lēkāšanu pa salmu gultu.

Manuskripta beigās ar citu roku bija pierakstīta šāda piezīme:

«Nelaimīgais cilvēks, kura murgi šeit uzrakstīti, noder par bēdīgu piemēru tam, kādas postošas sekas rodas, ja jaunībā nepareizi izlieto enerģiju un nododas ilgstošām pārmērībām, līdz to iespaids vairs nav izlabojams. Viņa jaunības dienu neprātīgās trakulības, izlaidība un uzdzīve radīja drudzi un murgus. No tā kā pirmās sekas radās maldīga iedoma, ka viņa ģimenē pastāv iedzimts ārprāts, iedoma, kas dibinās uz labi pazīstamu medicīnas teoriju, ko vieni noteikti aizstāv, bet otri tikpat noteikti apkaro. Tas radīja pastāvīgi drūmu garastāvokli, kas ar laiku pārvērtās par garīgu slimību un pēdīgi izbeidzās ar traku ārprātu. Ir pietiekams pamats ticēt, ka notikumi, ko viņš izklāstījis, kaut arī slimas iztēles izkropļoti, patiešām notikuši. Tiem, kas pazina viņa jaunības netikumus, atliek vienīgi pabrīnīties, kā viņa kaislības, kad tās vairs neapvaldīja saprāts, nepavedināja viņu izdarīt vēl briesmīgākus darbus.»

Kad misters Pikviks beidza lasīt vecā garīdznieka manuskriptu, svece bija nodegusi līdz pat svečturim, un, kad gaisma bez iepriekšējas brīdinošas noraustīšanās nodzisa, viņa uzbudinātie nervi stipri satraucās. Ātri nosviedis tos apģērba gabalus, ko bija uzvilcis, kad piecēlās no savas nemierīgās gultas, un pametis visapkārt baiļpilnu skatienu, viņš vēlreiz steidzīgi ierāpās palagos un drīz vien cieši iemiga.

Kad misters Pikviks atmodās, saule spoži spīdēja istabā un rīts jau bija labā gabalā. Drūmais garastāvoklis, kas viņu nomāca iepriekšēja vakarā, bija izzudis līdz ar tumšajām ēnām, kas klāja apkārtni, un viņa domas un jūtas bija tikpat gaišas un priecīgas kā rīts. Pēc spēcinošām brokastīm četri džentlmeņi, kurus pavadīja cilvēks, kas nesa koka kastītē ievietoto akmeni, kājām devās uz Greivzendu. Viņi sasniedza šo pilsētu apmēram vienos (bagāža bija nosūtīta tieši no Ročestras uz Sitiju), un, tā kā viņiem palaimējās dabūt ārējās sēdvietas pasta karietē, viņi tai pašā dienā miesīgi un garīgi spirgti ieradās Londonā.

Nākošās trīs četras dienas aizņēma nepieciešamā sagatavošanās ceļojumam uz Ītensvilu. Tā kā šis ļoti svarīgais pasākums prasa, lai to apgaismotu atsevišķā nodaļā, mēs tās nedaudzās rindas, kas atlikušas līdz šīs nodaļas beigām, varam veltīt, lai īsumā atstāstītu arheoloģiskā atraduma vēsturi.

No kluba protokoliem uzzinām, ka nākamajā vakarā pēc viņu atgriešanās misters Pikviks par atradumu referēja kluba pilnsapulcē un izsacīja daudzus atjautīgus un erudītus apsvērumus par ieraksta nozīmi. Uzzinām arī, ka kāds prasmīgs mākslinieks izgatavoja šī akmenī iegravētā retuma precīzu attēlu un piesūtīja Karaliskajai arheologu biedrībai un citām zinātniskām biedrībām; ka polemiskie sacerējumi, kas tika uzrakstīti par šo tematu, sacēla daudz skaudības un greizsirdības; ka misters Pikviks pats uzrakstīja brošūru, kurā ietilpa deviņdesmit sešas lapas ļoti smalkā drukā un divdesmit septiņi dažādi ieraksta iztulkojumi; ka trīs veci džentlmeņi atstāja savus vecākos dēlus ar šiliņu kabatā par to, ka viņi iedrošinājās apšaubīt ieraksta senumu, un ka viens entuziasts priekšlaicīgi izbeidza dzīvi aiz izmisuma, ka nav spējīgs izdibināt ieraksta nozīmi; ka par šo atradumu septiņpadsmit vietējās un ārzemju biedrības izvēlēja misteru Pikviku par goda biedru; ka neviena no septiņpadsmit biedrībām nevarēja ierakstu izdibināt, bet ka visas septiņpadsmit piekrita, ka tas ir ļoti neparasts.

Tiesa, misters Blotons - viņa vārdu mūžīgi nicinās visi tie, kas cienī noslēpumaino un cildeno, - misters Blotons, mēs sakām, izrādīdams šaubas un pieķeršanos sīkumiem, kāda raksturīga maziskam garam, atļāvās izteikt savu redzes viedokli, kas bija tikpat nicināms, cik smieklīgs. Misters Blotons ar negodīgu vēlēšanos aptumšot Pikvika nemirstīgā vārda spožumu personīgi uzņēmās ceļojumu uz Kobemu un atgriezies teica klubā runu, kurā sarkastiski atzīmēja, ka viņš esot redzējis to cilvēku, no kura akmens nopirkts, ka šis cilvēks uzskatot akmeni par senu, bet kategoriski noliedzot ieraksta senumu, jo, pēc viņa izteicieniem, viņš to pats brīvā brīdī esot kaut kā iecirtis un tas attēlojot burtus, ar kuriem gribēts izsacīt ne vairāk, ne mazāk kā vienkāršo teicienu: «Bils Stempss, viņa zīme»; un ka misters Stempss, nebūdams radis rakstīt oriģinālus sacerējumus un vairāk būdams draugos ar vārdu skaņām nekā ar ortogrāfijas stingrajiem likumiem, aizmirsis pierakstīt savam kristāmajam vārdam un uzvārdam nobeiguma «s».

Pikvika klubs, kā jau to varēja sagaidīt no tik apgaismotas organizācijas, uzņēma šo ziņojumu ar nicināšanu, kādu tas pelnījis, izslēdza uzpūtīgo un stūrgalvīgo Blotonu no savām rindām un piešķīra misteram Pikvikam kā uzticības un atzinības zīmi zelta brilles; atbildot uz to, misters Pikviks lika uzgleznot savu portretu un piekārt to klubā pie sienas, - starp citu, šo portretu viņš nevēlējās iznīcināt, kļuvis dažus gadus vecāks.

Misters Blotons bija gan izmests no kluba, tomēr nebija uzvarēts. Arī viņš uzrakstīja brošūru, adresēja to šīm septiņpadsmit zinātniskajām biedrībām, atkārtodams savu iepriekšējo paziņojumu, un diezgan skaidri izsacīja uzskatu, ka minētās septiņpadsmit zinātniskās biedrības esot septiņpadsmit «šarlatāni». Kad tas sacēla septiņpadsmit zinātnisko biedrību tikumisko sašutumu, parādījās dažas jaunas brošūras; ārzemju zinātniskās biedrības uzsāka sarakstīšanos ar vietējām zinātniskajām biedrībām; vietējās zinātniskās biedrības pārtulkoja ārzemju zinātnisko biedrību brošūras angliski; ārzemju zinātniskās biedrības pārtulkoja vietējo zinātnisko biedrību brošūras visādās valodās, un tā sākās slavenā zinātniskā diskusija, kas pazīstama visā pasaulē kā «Pikvika polemika».

Bet zemiskais mēģinājums ievainot misteru Pikviku krita atpakaļ uz paša melīgā autora galvu. Septiņpadsmit zinātniskās biedrības vienbalsīgi atzina, ka uzpūtīgais Blotons ir uzbāzīgs nejēga, un ķērās pie darba, lai izdotu vēl vairāk traktātu. Un līdz šai dienai akmens ir un paliek neizprotams piemineklis mistera Pikvika diženumam un nezūdama trofeja, kas liecina par viņa ienaidnieku maziskumu.

XII NODAĻA,

kurā aprakstīts kāds ļoti svarīgs mistera Pikvika solis, kam tikpat svarīga nozīme viņa dzīvē kā šajā vēstījumā

Mistera Pikvika dzīvoklis Gosvelstrītā, kaut diezgan pieticīgs, bija ne tikai ļoti glīts un ērts, bet arī īsti piemērota uzturēšanās vieta cilvēkam ar tādu apdāvinātību un novērošanas spējām kā viņam. Viesistaba atradās pirmajā stāvā ielas pusē, bet guļamistaba - otrajā stāvā ielas pusē, un tādējādi, vai nu viņš sēdēja pie galda viesistabā, vai stāvēja pie spoguļa guļamistabā, viņam bija vienlīdz laba izdevība novērot cilvēku dabu visās daudzajās fāzēs, kādās tā parādījās tajā ielā, kas bija tikpat iecienīta, cik ļaužu pārpilna. Viņa dzīvokļa saimniece misis Bārdla - kāda nelaiķa muitas ierēdņa atraitne un vienīgā mantiniece - bija piemīlīga sieviete ar nemierīgu raksturu un patīkamu ārieni, turklāt ar dabas dotām pavāres dāvanām, ko mācības un ilggadēja prakse bija izvērtušas par apbrīnojamu meistarību. Šeit nebija nedz bērnu, nedz kalpotāju, nedz putnu. Mājā dzīvoja vēl vienīgi kāds liela auguma vīrs un mazs zēns; pirmais bija īrnieks, otrais - misis Bārdlas pēcnācējs. Lielais vīrs ieradās mājās vienmēr tieši pulksten desmitos vakarā un tūdaļ likās gulēt ļoti niecīgā gultiņā sētas puses istabā; māstera Bārdla bērnišķīgās rotaļas un ģimnastiskie vingrinājumi norisinājās vienīgi uz kaimiņu ietvēm un pa notekām. Tīrība un miers valdīja mājā, un mistera Pikvika griba tajā bija likums.

Katram, kas bija iepazinies ar minētajām šīs mājas paražām un kas labi pazina mistera Pikvika apbrīnojamo nosvērtību, viņa izskats un izturēšanās iepriekšējās dienas rītā pirms paredzētā ceļojuma uz Ītensvilu būtu likušies ļoti noslēpumaini un neizprotami. Viņš ātriem soļiem staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, ik pēc katrām trim minūtēm izbāza galvu pa logu, pastāvīgi skatījās pulkstenī un izrādīja daudz citu nepacietības izpausmju, kas ar viņu parasti nenotika. Bija redzams, ka viņam padomā kaut kas ļoti svarīgs, bet, kas īstenībā, to pat misis Bārdla nebija varējusi atklāt.

- Misis Bārdla, - misters Pikviks pēdīgi sacīja, kad piemīlīgā sieviete tuvojās ieilgušās dzīvokļa uzkopšanas noslēgumam.

- Jā, ser, - misis Bārdla atsaucās.

- Jūsu mazais zēns ir ļoti ilgi projām.

- Nu, ser, līdz Boro ir labs ceļa gabals, - misis Bārdla atbildēja.

- Ahā, - misters Pikviks sacīja, - pilnīgi pareizi, tā tas ir.

Misters Pikviks apklusa, un misis Bārdla atsāka putekļu slaucīšanu.

- Misis Bārdla, - misters Pikviks ieteicās, kad bija pagājušas dažas minūtes.

- Jā, ser, - misis Bārdla atkal atsaucās.

- Vai jūs domājat, ka divu cilvēku uzturēšana radītu daudz lielākus izdevumus nekā viena?

- Ak mister Pikvik! - misis Bārdla attrauca, nosarkdama līdz pašai aubes maliņai, jo viņai likās, ka pamanījusi īrnieka acīs pamirgojam gatavību doties laulībā. - Ak mister Pikvik, kālab šāds jautājums?

- Nu, bet kā jūs domājat? - misters Pikviks neatlaidās.

- Tas atkarīgs… - misis Bārdla teica, tuvinādama putekļu slaukāmo lupatu mistera Pikvika elkonim, kas bija nolikts uz galda. - Tas, ziniet, mister Pikvik, ļoti lielā mērā atkarīgs no cilvēka; no tā, ser, vai viņš ir taupīgs un rūpīgs cilvēks.

- Jums pilnīgi taisnība, - misters Pikviks atbildēja, - bet cilvēkam, ko es esmu noskatījis (še viņš ļoti cieši uzlūkoja misis Bārdlu), es domāju, piemīt šīs īpašības; un bez tam viņam, misis Bārdla, ir vērā ņemama dzīves pieredze un krietni daudz prāta asuma, kas man var būt ļoti noderīgs.

- Ak mister Pikvik! - misis Bārdla ieminējās, un sārtums atkal sacēlās līdz aubes malai.

- Par to es esmu pārliecināts, - misters Pikviks apstiprināja, kļūdams enerģisks, kā jau parasti, runājot par tematu, kas viņu interesēja. - Par to esmu tiešām pārliecināts; un, patiesību sakot, misis Bārdla, es esmu izšķīries.

- Ak dievs, ser! - misis Bārdla izsaucās.

- Jums tas pašlaik liksies ļoti dīvaini, - piemīlīgais misters Pikviks teica, labsirdīgi paskatīdamies uz sarunu biedreni, - ka es nekad par šo jautājumu neesmu ar jums aprunājies un pat neesmu to pieminējis, pirms šorīt aizsūtīju jūsu mazo zēnu projām no mājas. Vai ne?

Misis Bārdla varēja atbildēt vienīgi ar skatienu. Viņa bija ilgi dievinājusi misteru Pikviku no attāluma, bet te nu viņa uzreiz jutās pacelta virsotnē, līdz kurai viņas vispārdrošākās un neprātīgākās cerības nekad nebija uzdrīkstējušās sniegties. Misters Pikviks gatavojas viņu bildināt… iepriekš pārdomāts plāns… viņas mazais zēns aizsūtīts uz Boro, lai netraucētu… cik apdomīgi… cik uzmanīgi!

- Nu, - misters Pikviks sacīja, - kā jūs domājat?

- Ai mister Pikvik, - misis Bārdla atteica, trīcēdama aiz satraukuma, - jūs esat ļoti labs, ser.

- Tas jums aiztaupīs krietni daudz rūpju, vai ne? - misters Pikviks aizrādīja.

- Ai ser, es nekad neesmu domājusi par rūpēm, - misis Bārdla atbildēja, - un, protams, tad es jums par patikšanu uzņemtos vēl vairāk rūpju nekā agrāk; tas ir tik laipni no jūsu puses, mister Pikvik, ka jūs tik daudz domājat par manu vientulību.

- Patiesībā, - misters Pikviks sacīja, - es nekad par to neesmu domājis. Bet tagad, kad es atradīšos pilsētā, jums vienmēr būs kāds ar ko pasēdēt. Pats par sevi saprotams.

- Ak, tad es būtu ļoti laimīga sieviete, - misis Bārdla attrauca.

- Un jūsu mazais dēliņš… - misters Pikviks iesaka.

- Lai dievs viņu svētī! - misis Bārdla iestarpināja, ar šņukstienu izpauzdama mātes jūtas.

- Arī viņam tagad būs biedrs, - misters Pikviks turpināja, - jautrs biedrs, kas viņam iemācīs - par to es varu galvot - vienā nedēļā vairāk triku, nekā viņš varētu iemācīties veselā gadā.

Un misters Pikviks labsirdīgi pasmaidīja.

- Ak mīļais… - misis Bārdla izdvesa.

Misters Pikviks satrūkās.

- Ak tu mīļais, labais, draiskulīgais dārgumiņ! - misis Bārdla izsaucās un bez tālākas vilcināšanās piecēlās no krēsla un apmeta rokas misteram Pikvikam ap kaklu, ļaudama vaļu veselām asaru brāzmām un šņukstienu koriem.

- Dievs, apžēlojies! - pārsteigtais misters Pikviks iesaucās. - Misis Bārdla, mana labā… ak vai, kāda situācija… lūdzu, padomājiet taču… Misis Bārdla, tā nevar… ja kāds ienāktu…

- O, lai viņi nāk! - misis Bārdla attrauca kā bez atmaņas. - Es tevi nekad neatstāšu… mīļā, labā, dārgā dvēsele.

Un izsacīdama šos vārdus, misis Bārdla apskāva viņu vēl ciešāk.

- Lai dievs man žēlīgs! - misters Pikviks izsaucās, visiem spēkiem pūlēdamies atbrīvoties. - Es dzirdu, kāds nāk augšā pa kāpnēm. Nē taču, nē! Esiet jel prātīga, nevajag!

Bet lūgumi un pārmetumi bija veltīgi, jo misis Bārdla bija paģībusi mistera Pikvika rokās, un, pirms viņš paspēja to nosēdināt uz krēsla, istabā ienāca māsters Bārdls, ievezdams misteru Tapmenu, misteru Vinklu un misteru Snodgrasu.

Misters Pikviks bija tik ļoti satriekts, ka nevarēja ne pakustēties, ne parunāt. Viņš stāvēja, turēdams maigo nastu rokās, un ar tukšu skatienu vērās savu biedru sejās, pat nemēģinādams sasveicināties vai tiem ko paskaidrot. Tie savukārt skatījās uz viņu, un māsters Bārdls savukārt skatījās uz visiem.

Pikvikiešu pārsteigums bija tik satriecošs un mistera Pikvika apjukums tik ārkārtīgs, ka viņi tā arī būtu palikuši šajā stāvoklī, kamēr lēdija atgūtu samaņu, ja vien viņas jauneklīgais pēcnācējs neizrādījis ļoti skaistu un aizkustinošu dēla mīlestību. Ģērbts cieši pieguļoša korda uzvalkā, kas bija nokaisīts ar iespaidīga apmēra misiņa pogām, viņš vispirms ļoti izbrīnījies un apmulsis stāvēja pie durvīm; bet pamazām viņa vēl neattīstītajās smadzenēs nostiprinājās iespaids, ka viņa mātei nodarīta kāda pārestība, un, uzskatīdams misteru Pikviku par agresoru, viņš izlaida drausmīgu, nedabisku kaucienu un, mezdamies ar galvu uz priekšu, uzbruka šī nemirstīgā džentlmeņa mugurai un stilbiem ar tādiem sitieniem un kniebieniem, kādus viņam ļāva izdarīt viņa roku spēks un paša lielais uztraukums.

- Aizvāciet to mazo negantnieku! - nomocītais misters Pikviks izsaucās. - Viņš ir traks.

- Kas te notiek? - visi trīs valodu zaudējušie pikvikieši vaicāja.

- Es nezinu, - misters Pikviks ērcīgi atbildēja. - Aizvāciet puiku! (Še misters Vinkls aizstiepa aizrāvušos zēnu, kas spiedza un pretojās, uz istabas otru galu.) Un tagad palīdziet man novest šo sievieti lejā.

- Āā, man jau labāk, - misis Bārdla vārgi ieteicās.

- Atļaujiet man jūs pavadīt lejā, - vienmēr galantais misters Tapmens piedāvājās.

- Pateicos jums, ser… pateicos! - histēriski atsaucās misis Bārdla.

Un viņu līdz ar tās mīlošo dēlu novadīja uz apakšējo stāvu.

- Es nevaru apjēgt, - sacīja misters Pikviks, kad viņa draugi atgriezās, - es nevaru apjēgt, kas ar šo sievieti noticis. Kad es paziņoju savu nodomu pieņemt sulaini, viņai uznāca šī neparastā lēkme, kuru jūs redzējāt. Ļoti neparasts gadījums.

- Ļoti, - viņa trīs draugi atteica.

- Nostādīja mani šādā ārkārtīgi nepatīkamā situācijā, - misters Pikviks turpināja.

- Patiešām, - viņa trīs sekotāji atbildēja, klusi ieklepodamies un nozīmīgi paskatīdamies cits uz citu.

Šāda izturēšanās nepagāja secen mistera Pikvika ievērībai. Viņš redzēja draugu neticību. Tie, acīm redzot, turēja viņu aizdomās.

- Priekšnamā gaida kāds cilvēks, - misters Tapmens ieminējās.

- Tas ir tas cilvēks, par kuru es jums stāstīju, - misters Pikviks sacīja. - Es šorīt aizsūtīju viņam pakaļ uz Boro. Snodgras, esiet tik labi un paaiciniet viņu!

Misters Snodgrass izpildīja šo lūgumu, un tūdaļ viņu priekšā nostājās misters Semjuels Vellers.

- Ā… ceru, ka jūs mani atminaties? - misters Pikviks apvaicājās.

- Jādomā gan, - Sems atbildēja, aizgādnieciski pamirkšķinādams ar aci. - Jocīga lieta tā toreiz - bet viņš jums bij par daudz ciets rieksts, vai ne? Jūs viņam viens šņauciens.

- Par to tagad nav runa, - misters Pikviks steidzīgi attrauca. - Es vēlējos ar jums parunāt par kaut ko citu. Piesēdieties!

- Paldiesiņ, ser, - Sems sacīja. Un, rūpīgi novietojis savu veco, balto cepuri aiz durvīm, viņš apsēdās, negaidīdams otrreizēju aicinājumu. - Tai nav visai labs paskats, - Sems piebilda, - bet valkājas uz goda, un, kad vēl malas bij klāt, tas bij viens kārtīgs jumts. Bet, lai nu kā, bez tām tomēr vieglāk, tas ir viens, un katrs caurums laiž iekšā pa druskai gaisa, tas ir otrs. Es jums teiks - siets ar ventilāciju.

Izteicis šo sentenci, misters Vellers laipni uzsmaidīja pikvikiešiem.

- Tagad parunāsim par to, kādēļ es jūs - saziņā ar šiem džentlmeņiem - liku ataicināt, - misters Pikviks sacīja.

- Tieši tā, ser, - Sems iestarpināja, - lai nāk ārā, kā tēvs teica bērnam, kad tas bij norijs vērdiņu.

- Vispirms mēs vēlamies zināt, - misters Pikviks turpināja, - vai jums nav kāds iemesls būt neapmierinātam ar jūsu pašreizējo vietu?

- Pirms es uz tādu jautājumu atbild, džentelmeņi, - misters Vellers atteica, - es grib zināt vispapriekš, vai jūs man taisās apgādāt labāku?

Kluss labvēlības saulstars apspīdēja mistera Pikvika seju, kad viņš sacīja:

- Es jau pa pusei esmu izšķīries pats jūs pieņemt.

- Vai t' jūs? - Sems apvaicājās. Misters Pikviks apstiprinoši pamāja.

- Alga? - Sems noprasīja.

- Divpadsmit mārciņas gadā, - misters Pikviks atbildēja.

- Drēbes?

- Divas kārtas.

- Darbs?

- Apkalpot mani un ceļot kopā ar mani un šiem džentlmeņiem.

- Līkop! - Sems ar uzsvaru sacīja. - Es ir izīrēts vienam džentelmeņam, un par noteikumiem mēs ir vienojšies.

- Tātad jūs pieņemat šo vietu? - misters Pikviks jautāja.

- Skaidrs, - Sems atbildēja. - Ja man drēbes piestāvēs uz pusi tik labi kā šitā vieta, tad tās būs labas.

- Jūs, protams, varat dabūt raksturojumu? - misters Pikviks ieteicās.

- Par to jūs, ser, papras «Baltā Brieža» saimeniecei, - Sems atbildēja.

- Vai jūs varat nākt jau šovakar?

- Ja jums ir drēbes, es apģērbsies kauč šo pašu minūti, - Sems attrauca, izrādīdams dzīvu interesi.

- Pienāciet šovakar astoņos, - misters Pikviks atteica, - un, ja atsauksme būs apmierinoša, drēbes apgādāsim.

Atskaitot vienu vienīgu palaidnību, kurā līdzīgā mērā bija piedalījusies arī kāda kalpone, misters Vellers bija uzvedies tik nevainojami, ka misters Pikviks jutās pilnīgi apmierināts un tajā pašā vakarā noslēdza ar viņu līgumu. Ar akurātību un enerģiju, kas bija raksturīga ne vien šī neparastā cilvēka sabiedriskajai darbībai, bet arī privātajām darīšanām, viņš tūliņ aizveda savu jauno kalpotāju uz vienu no tām izdevīgajām iepirkšanās vietām, kur pārdod jaunus un lietotus džentlmeņu uzvalkus un kur ērti nokārtojamas apgrūtinošās un nepatīkamās uzlaikošanas formalitātes; un, pirms vēl iestājās nakts, misters Vellers bija ieģērbts pelēkos svārkos ar pogām, kam uzzīmēti burti «P. K.», melnā cepurē ar kokardi, sārti svītrainā vestē, gaišās biksēs, getrās un tik daudzos citos nepieciešamos apģērba piederumos, ka tos nav iespējams uzskaitīt.

- Nē, - sacīja tik pēkšņi pārvērstais Sems Vellers, kad viņš nākamās dienas rītā ieņēma sēdvietu Ītensvilas pasta karietes ārpusē, - es netiek gudrs, kas es īsti ir - apkalpotājs, zirgu puisis, mežsargs vai sēklu tirgotājs. Es izskatās tā kā tie visi četri kopā. Nekas - gaisa pārmaiņa, diezgan ko redzēt, maz ko darīt, un tas viss manai vājai veselībai nāk par labu. Tāpēc es sak - lai dzīvo pikvikieši!

XIII NODAĻA

Dažas ziņas par Ītensvilu, par tās politiskajām partijām un par to, kā izvēlēja deputātu, kam parlamentā pārstāvēt šo seno, lojālo un patriotiski noskaņoto pilsētu

Mums atklāti jāatzīst, ka līdz tam laikam, kad pirmo reizi iedziļinājāmies daudzajos Pikvika kluba dokumentu sējumos, mēs neko nebijām dzirdējuši par Ītensvilu; ar tādu pašu vaļsirdību mums jāpiebilst, ka veltīgi esam meklējuši pierādījumu, ka šāda pilsēta mūsu dienās tiešām pastāvētu. Zinādami, cik droši var uzticēties katrai mistera Pikvika piezīmei un pierakstam, un nedomādami nostādīt mūsu atmiņas spēju pretī šī lielā vīra rakstiskajiem ziņojumiem, mēs sakarā ar šo jautājumu esam konsultējušies ar visām autoritātēm, kas mums bija pieejamas. Esam izlasījuši vārdu pa vārdam A un B sarakstus*, tomēr neatradām vārdu Ītensvila; esam pārbaudījuši katru stūrīti grāfistu ģeogrāfiskajās, kartēs, ko mūsu ievērojamie izdevēji laiduši klajā par labu sabiedrībai, un mūsu pētījumiem ir bijis tāds pats rezultāts. Tāpēc esam pamudināti ticēt, ka misters Pikviks, lai piesardzīgi izvairītos dot iemeslu kādam apvainoties, kā arī aiz tām delikātajām jūtām, kuru dēļ visi, kas viņu labi pazina, uzskatīja šo cilvēku par sevišķi ievērojamu, ar nolūku aizstājis īsto vārdu ar izdomātu tai pilsētai, kurā izdarīti viņa novērojumi. Šo mūsu ticību nostiprina kāds apstāklis, kas pats par sevi ļoti maznozīmīgs un sīks, bet, ja to aplūko no šī redzes viedokļa, tad tas pelna ievērību. Mistera Pikvika piezīmju grāmatiņā mēs varam atrast tāda fakta pierakstījumu, ka viņš sev un saviem sekotājiem vietas pasūtījis Norvičas pasta karietē, taču šis ieraksts vēlāk nosvītrots, kā liekas, aiz tā iemesla, lai noslēptu pat virzienu, kurā šī pilsēta atrodas. Tādēļ mēs neielaidīsimies minējumos par šo jautājumu, bet tūliņ turpināsim savu vēstījumu, apmierinādamies ar materiāliem, kurus mums sagādājušas tā varoņa - mistera Pikvika piezīmes.

Tad nu liekas, ka Ītensvilas iedzīvotāji, līdzīgi daudzu citu mazu pilsētu iedzīvotājiem, uzskatīja sevi par vislielākā mērā izciliem un ievērojamiem un ka katrs Ītensvilas iedzīvotājs, apzinādamies, kāda nozīme ir viņa dotajam piemēram, uzlūkoja par savu pienākumu ar sirdi un dvēseli pievienoties vienai no divi lielajām partijām, kas sadalīja pilsētu, proti - zilajiem vai dzeltenajiem. Zilie nekad nepalaida garām izdevību nostāties opozīcijā dzeltenajiem, bet dzeltenie nekad nepalaida garām izdevību nostāties opozīcijā zilajiem, un sekas bija tādas, ka katrā gadījumā, kad dzeltenie un zilie sastapās kādā atklātā sapulcē pilsētas domes zālē, gada tirgū vai tirgus laukumā, viņu starpā iedegas strīdiņi un atskanēja spēcīgi vārdi. Ir gandrīz lieki piebilst, ka šo ķildu dēļ katrs jautājums Ītensvilā izvērtās par partiju jautājumu. Ja dzeltenie ierosināja uzlikt tirgus hallei jaunu stikla jumtu, zilie sasauca tautas sapulci un izgāza šo priekšlikumu; ja zilie ierosināja uzstādīt Haistrītā vēl vienu ūdens sūkni, dzeltenie kā viens vīrs cēlās šādai pārmērībai pretī. Te bija zilo veikali un dzelteno veikali, zilo viesnīcas un dzelteno viesnīcas; pat baznīcā bija zilo aile un dzelteno aile.

*======

Zilie un dzeltenie- «Pikvikā» zilie - toriji (vēlāk - konservatīvo partija), dzeltenie - vigi (vēlāk - liberāļu partija); Anglijas valdošo šķiru divas galvenās partijas.

*======

Saprotams, bija ļoti svarīgi un obligāti nepieciešami, lai katru no šīm spēcīgajām partijām reprezentētu savs preses orgāns, un šinī sakarībā pilsētā iznāca divi laikraksti - «Ītensvilas Avīze» un «Ītensvilas Neatkarīgais»; pirmā aizstāvēja zilo principus, bet otrais darbojās uz neapšaubāmi dzeltena pamata. Tās bija lieliskas avīzes! Kādi ievadraksti un kādi drosmīgi triecieni pretiniekam! «Mūsu nekam nederīgā laikabiedre «Avīze»:..» - «Šī negodīgā un zemiskā avīzīte «Neatkarīgais»…» - «Šis nepatiesīgais un piedauzīgais drukājums «Neatkarīgais»…» - «Šī pretīgā un melīgā zākātāja «Avīze»…» Ar šādiem un tamlīdzīgiem prātu satraucošiem apvainojumiem vienmēr bija bagātīgi piebārstītas abu avīžu slejas, modinādamas pilsētas iedzīvotāju krūtīs vislielākās sajūsmas un sašutuma jūtas.

Misters Pikviks ar viņam raksturīgo tālredzību un gudrību bija izvēlējies sevišķi izdevīgu momentu pilsētas apmeklēšanai. Vēl nekad še nebija norisinājusies tāda cīņa. Augstcienītais Semjuels Slamkijs no Slamkijholas* bija zilo kandidāts, un Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas* pie Ītensvilas, bija ļāvis, lai draugi viņu pierunā aizstāvēt dzelteno intereses.

*======

Slamkijhola, Fizkinlodža- abu partiju konkurējošo kandidātu muižu nosaukumi. Interesanti atzīmēt, ka Dikenss ne ar vārdiņu neieminas, ka šo abu provinces muižnieku politiskajā programmā būtu kādas atšķirības. Tā nav vis autora kļūda, kā varētu likties; ja arī toriju un vigu programmās šajā laikposmā bija kāda starpība, tā tomēr ne mazākā mērā neietekmēja vēlēšanu «cīņu» Anglijas provincē. Dikenss labi pazina tādas «cīņas» metodes (viņš kādu laiku strādāja par ceļojošu korespondentu) un bija pārliecinājies, ka provincē vēlēšanu kampaņas laikā nav ne vēsts no kādas idejiskas cīņas starp torijiem un vigiem - tas ir vienīgi divu politikāņu kliķu kautiņš par siltām vietiņām. Tālab arī «Ītensvilas vēlēšanu» klasiskais attēlojums nepavisam nav karikatūra par Dikensa laiku politisko dzīvi Anglijā, - tas ir reālistiskas satīras paraugs.

*======

«Avīze» brīdināja Ītensvilas vēlētājus, ka ne tikai Anglijas iedzīvotāji, bet visa civilizētā pasaule pievērsusi viņiem savus skatienus; un «Neatkarīgais» biedinoši jautāja, vai Ītensvilas vēlētāji esot tie cildenie vīri, par kādiem tie vienmēr uzskatīti, vai arī zemiski un verdziski rīki, kas nepelna ne angļa vārdu, ne brīvības svētību. Nekad agrāk pilsētu nebija satraucis tāds saviļņojums.

Bija vēls vakars, kad misters Pikviks un viņa trīs ceļa biedri ar Sema palīdzību nokāpa no Ītensvilas pasta. karietes jumta. Pie viesnīcas «Pilsētas Ģerbonis» logiem plīvoja lieli, zili zīda karogi, un katrā logā bija ievietoti plakāti, kas ar milzīgiem burtiem vēstīja, ka še ik dienas notur sēdes augstcienītā Semjuela Slamkija komiteja. Uz ielas bija salasījies dīkdieņu pūlis, kas vērās uz kādu aizsmakušu vīru balkonā, kurš, aģitēdams par misteru Slamkiju, bija norunājies gluži sarkans, bet kura argumentu spēku un asumu mazināja nepārtraukta četru lielu bungu sišana, kuras mistera Fizkina komiteja bija nostādījusi uz ielas stūra. Viņam blakus bija arī kāds rosīgs mazs vīriņš, kas laiku pa laikam noņēma cepuri un deva zīmi ļaudīm saukt «urā!» ko viņi pastāvīgi ar vislielāko sajūsmu arī darīja; un, tā kā sasarkušais vīrs turpināja runāt, līdz kļuva vēl sarkanāks, tad likās, ka viņš savu uzdevumu izpilda tikpat labi, it ka kāds viņu būtu dzirdējis.

Tikko pikvikieši bija nokāpuši, viņus aplenca kāds godīgo un neatkarīgo pūļa atzarojums, tūdaļ nokliegdams trīskārtīgu apdullinošu «urā!», ko nekavējoties uztvēra galvenie spēki (jo pūlim nebūt nav nepieciešams zināt, kam tas sauc «urā!»), kamēr saucieni pieauga līdz dārdošai triumfa rēkoņai, kas lika apklust pat sarkansejainajam vīram balkonā.

- Urā! - pūlis noslēgumā nokliedzas.

- Vēl vienu reizi! - mazais izrīkotājs balkonā spiedza, un pūlis atkal ierēcās, it kā tiem plaušas būtu no čuguna ar tērauda mehānismu.

- Lai dzīvo Slamkijs! - rēca godīgie un neatkarīgie.

- Lai dzīvo Slamkijs! - atbalsoja misters Pikviks, noņemdams cepuri.

- Nost Fizkinu! - kliedza pūlis.

- Nost! - sauca misters Pikviks.

- Urā!

Un atkal atskanēja tāda rēkoņa kā no veselas zvērnīcas, kad zilonis rausta zvanu un pieprasa brokastis.

- Kas tas par Slamkiju? - misters Tapmens čukstēja.

- Es nezinu, - misters Pikviks atbildēja tikpat klusi. - Cst! Neko nejautājiet! Šādos gadījumos vienmēr vislabāk darīt to, ko dara pūlis..

- Bet ja nu te ir divi pūļi? - misters Snodgrass ieminējās.

- Kliedziet līdzi lielākajam! - misters Pikviks atbildēja.

Veseli folianti nespētu izsacīt vairāk.

Viņi iegāja mājā, pūlis, daudzbalsīgi kliegdams, pašķīrās pa labi un pa kreisi, lai dotu viņiem ceļu. Tagad vispirmām kārtām vajadzēja padomāt par naktsmājām.

- Vai mēs šeit varam dabūt gultasvietas? - misters Pikviks vaicāja, paaicinājis viesmīli.

- Nezinu vis, ser, - tas atbildēja, - baidos, ka pie mums viss būs pilns, ser. Es apjautāšos, ser.

Viņš aizgāja un tūliņ atgriezās, lai pavaicātu, vai džentlmeņi esot zilie.

Tā kā ne misteru Pikviku, ne viņa draugus ne ar vienu no kandidātiem nesaistīja nekādas svarīgas intereses, uz jautājumu bija diezgan grūti atbildēt. Šīs dilemmas priekšā misters Pikviks iedomājās par savu jauno draugu misteru Perkeru.

- Vai jūs pazīstat džentlmeni, vārdā Perkers? - misters Pikviks apvaicājās.

- Protams, ser; viņš ir augstcienītā mistera Semjuela Slamkija aģents.

- Es domāju, - viņš ir zilais?

- O jā, ser!

- Tad mēs esam zilie, - misters Pikviks atsacīja, bet, redzēdams, ka viesmīlis pēc šī iztapīgā paziņojuma rādās diezgan šaubīgs, viņš iedeva tam savu vizītkarti un lūdza tūliņ nodot to misteram Perkeram, ja tas gadījumā atrastos šeit viesnīcā.

Viesmīlis aizgāja un, gandrīz tūliņ atgriezies ar lūgumu, lai misters Pikviks tam seko, ieveda viņu kādā lielā telpā pirmajā stāvā, kur pie gara galda, kas bija apkrauts ar grāmatām un papīriem, sēdēja misters Perkers.

- Ā, ā, godājamo ser! - mazais cilvēciņš izsaucās, nākdams viņam pretī. - Ļoti priecājos jūs redzēt, godājamo ser, ļoti. Lūdzu, sēdieties! Tātad jūs savu nodomu esat realizējuši. Jūs esat atbraukuši šurp, lai noskatītos vēlēšanas, vai ne?

Misters Pikviks atbildēja apstiprinoši.

- Sīva cīņa, godājamo ser, - mazais cilvēciņš sacīja.

- Priecājos to dzirdēt, - misters Pikviks atteica, berzēdams rokas. - Man patīk vērot tādu spēcīgu patriotisma izpausmi, lai no kuras puses tā parādītos; tātad, sīva cīņa?

- O jā, - mazais cilvēciņš attrauca, - pat ļoti sīva. Mēs esam aizņēmuši visas viesnīcas pilsētā un atstājuši pretiniekam vienīgi dzertuves. Meistarisks politisks gājiens, godājamo ser, vai ne?

Mazais vīriņš apmierināti pasmaidīja un ievilka degunā krietnu šņaucienu tabakas.

- Un kāds paredzams cīņas iznākums? - misters Pikviks apvaicājās.

- Grūti pateikt, godājamo ser; pagaidām vēl grūti pateikt, - mazais vīriņš atbildēja. - Fizkina ļaudis ieslēguši trīsdesmit trīs vēlētājus «Baltā Brieža» ratnīcā.

- Ratnīcā! - izsaucās misters Pikviks, ļoti pārsteigts par šo otro politisko gājienu.

- Viņi tur tos ieslēgtus, kamēr tie viņiem būs vajadzīgi, - mazais vīriņš turpināja. - Nolūks, protiet, ir tāds, lai mēs netiktu tiem klāt; un, pat ja mēs arī tiktu klāt, tam nebūtu nozīmes, jo tie visi ir līdz nesamaņai piedzirdīti. Slīpēts zellis tas Fizkina aģents, ļoti slīpēts zellis.

Misters Pikviks skatījās ieplestām acīm, taču nesacīja ne vārda.

- Taču mēs esam diezgan paļāvīgi, - misters Perkers turpināja, noklusinādams balsi gandrīz līdz čukstam. - Vakar vakarā mēs te sarīkojām mazas viesības… Četrdesmit piecas sievietes, godājamo ser… Un, kad viņas gāja mājās, mēs katrai pasniedzām zaļu saulessargu.

- Saulessargu! - misters Pikviks teica.

- Fakts, godājamo ser, fakts. Četrdesmit piecus zaļus saulessargus par septiņiem šiliņiem un sešiem pensiem gabalā. Visas sievietes mīl greznoties… efekts no šiem saulessargiem ārkārtējs. Mēs sev nodrošinājām visus viņu vīrus un pusi no brāļiem… tas sit pušu zeķes, flaneli un citus tamlīdzīgus niekus. Mana ideja, cienījamo ser, pilnīgi! Vai krusa, vai lietus, vai saule spiež, jūs nevarat noiet pa ielu ne sešus soļus, nesastapdami pusduci zaļu saulessargu.

Še mazo vīriņu pārņēma konvulsīvi smiekli, ko pārtrauca tikai kādas trešās personas ienākšana.

Tas bija garš, kalsns vīrs ar smilšu krāsas matiem, kuros jau viesās pliks pauris, un ar tādu sejas izteiksmi, kas pauda ārkārtīgu svarīgumu, savienotu ar neizmērojamu dziļdomību. Viņš bija ģērbies garos, brūnos virssvārkos, melnā vadmalas vestē un dzeltenpelēkās biksēs. Pie viņa vestes karājās lornete, un galvā viņam bija ļoti zema platmale ar platu malu. Atnācēju iepazīstināja ar misteru Pikviku. Tas bija «Ītensvilas Avīzes» redaktors misters Pots.

Kad bija apmainīti daži ievadījuma vārdi, misters Pots pagriezās pret misteru Pikviku un svinīgi vaicāja:

- Vai šī cīņa rada metropolē lielu interesi, ser?

- Man liekas gan, - misters Pikviks atteica.

- Šai sakarā man ir pamats domāt, - Pots trieca tālāk, palūkodamies uz misteru Perkeru un gaidīdams apstiprinājumu, - šai sakarā man ir pamats domāt, ka to zināmā mērā ir sekmējis mans raksts pagājušās sestdienas numurā.

- Par to nav ne mazāko šaubu, - mazais vīriņš apliecināja.

- Prese, ser, ir varens ierocis, - Pots sacīja.

Misters Pikviks tam pilnīgi piekrita.

- Bet es ceru, ser, - Pots teica, - ka nekad šo milzīgo spēku, \o es vadu, neesmu ļaunprātīgi izlietojis. Es ceru, ser, ka nekad neesmu vērsis šo cēlo ieroci, kas ielikts manās rokās, pret privātās dzīves svētajām krūtīm vai pret personiskās reputācijas jūtīgo sirdi; es ceru, ser, ka esmu veltījis savu enerģiju… pūliņiem… varbūt tie ir niecīgi, es zinu, ka tie ir niecīgi… lai iedvestu tos principus… kas ir…

Še «Ītensvilas Avīzes» redaktors, acīm redzot, galīgi sapinās, un misters Pikviks steidza viņam palīgā, sacīdams:

- Protams.

- Un kāda, ser, - Pots turpināja, - kāda, ser, atļaujiet man jums kā bezpartejiskam vaicāt, ir sabiedriskā doma Londonā attiecībā uz manu cīņu ar «Neatkarīgo»?

- Ļoti sasprindzināta, bez šaubām, - iestarpināja misters Perkers ar viltīgu skatienu, kas, ļoti iespējams, bija nejaušs.

- Šī cīņa, - Pots trauca tālāk, - turpināsies tik ilgi, kamēr, vien man būs veselība un spēks un tā talanta dzirksts, ar ko esmu apdāvināts. No šīs cīņas, lai arī tā var sajaukt cilvēku prātus un satraukt viņu jūtas, un padarīt tos nespējīgus izpildīt ikdienišķās dzīves pienākumus, - no šīs cīņas, ser, es nekad neatraušos, līdz nebūšu uzlicis savu papēdi uz «Ītensvilas Neatkarīgā». Vēlos, ser, lai londonieši un šīs zemes iedzīvotāji zinātu, ka viņi var uz mani paļauties, ka es viņus neatstāšu, ka es, ser, esmu nolēmis palikt pie viņiem līdz pēdējam.

- Jūsu rīcība, ser, ir ļoti cēla, - misters Pikviks sacīja un spieda augstsirdīgā Pota roku.

- Jūs, ser, kā es noprotu, esat cilvēks ar prātu un talantu, - misters Pots attrauca gandrīz bez elpas savā patriotiskajā aizrautībā. - Esmu vislielākā mērā iepriecināts iepazīties ar tādu cilvēku.

- Un es, - misters Pikviks teica, - jūtos dziļi pagodināts, dzirdot šīs jūsu domas. Atļaujiet, ser, jūs iepazīstināt ar maniem ceļa biedriem - pārējiem korespondējošiem locekļiem no tā kluba, ar kura nodibināšanu es varu lepoties.

- Ļoti priecāšos, - misters Pots atbildēja.

Misters Pikviks izgāja un, atgriezdamies ar saviem trim draugiem, pienācīgā kārtā stādīja tos priekšā «Ītensvilas Avīzes» redaktoram.

- Nu, mīļo Pot, - mazais misters Perkers sacīja, - jautājums tagad ir tāds: ko mēs ar mūsu draugiem iesāksim?

- Es domāju - mēs taču varam apmesties šeit? - misters Pikviks ieminējas.

- Šai mājā, manu dārgo ser, nav nevienas brīvas gultas - nevienas pašas.

- Ārkārtīgi nepatīkami, - misters Pikviks noteica.

- Ļoti, - viņa pavadoņi pievienojās.

- Man attiecībā uz šo jautājumu ir kāda ideja, - misters Pots izsaucās, - ko, es domāju, varētu ļoti sekmīgi realizēt. «Pāvā» ir divas gultas, un es varu droši sacīt, ka misis Pota būs ļoti priecīga uzņemt misteru Pikviku un jebkuru no viņa draugiem, ja pārējiem diviem džentlmeņiem un viņu apkalpotājam nav iebildumu iekārtoties «Pāvā», cik nu labi tas iespējams.

Pēc tam kad misters Pots bija atkārtojis savu ielūgumu un misters Pikviks atkārtoti iebildis, ka viņš nespējot ne iedomāties sagādāt traucējumu tā mīļajai sievai, tika nolemts, ka tas tomēr ir vienīgais iespējamais jautājuma atrisinājums. Pie tā arī palika; un pēc kopējām pusdienām «Pilsētas Ģerbonī» draugi šķīrās; misters Tapmens un misters Snodgrass gāja uz «Pāvu», bet misters Pikviks un misters Vinkls devās uz mistera Pota māju; iepriekš bija norunāts, ka no rīta viņi sapulcēsies «Pilsētas Ģerbonī» un pavadīs augstcienītā Semjuela Slamkija piekritēju gājienu uz vietu, kur paredzēta kandidātu izvirzīšana.

Mistera Pota ģimenes lokā ietilpa tikai viņš pats un viņa sieva. Visiem cilvēkiem, kurus viņu ģenialitāte pacēlusi pasaulē izcilā stāvoklī, parasti ir dažas mazas vājībiņas, kuras jo vairāk duras acīs, ja tās aplūko kontrastā ar viņu rakstura galvenajām līnijām. Ja misteram Potam bija kāda vājība, tad varbūt tā, ka viņš bija mazliet par daudz padevīgs savas sievas nedaudz nievājošai vadībai un valdīšanai. Mums gan nebūtu tiesību šo faktu sevišķi uzsvērt, tādēļ ka patlaban misis Pota lika lietā visu savu pievilcību, lai uzņemtu abus džentlmeņus.

- Mana dārgā, - misters Pots sacīja, - misters Pikviks… misters Pikviks no Londonas.

Misis Pota atbildēja mistera Pikvika tēvišķīgajam rokas spiedienam apburošā piemīlībā; misters Vinkls, kas nemaz nebija pieteikts, kādā tumšā stūrī neievērots švīkā ja ar kājām grīdu un klanījās.

- P., mans dārgais - misis Pota sacīja.

- Mana dzīvība! - misters Pots attrauca.

- Lūdzu, iepazīstini ar to otru džentlmeni!

- Tūkstoškārt lūdzu, piedodiet, - misters Pots izsaucās. - Atļaujiet misis Pota, misters…

- Vinkls, - misters Pikviks atteica.

- Vinkls, - misters Pots atbalsoja, un iepazīstināšanas ceremoniāls bija beidzies.

- Mums, kundze, jums daudzkārt jāatvainojas, - misters Pikviks piemetināja, - ka bez kāda brīdinājuma traucējam jūsu mājas kārtību.

- Nekas, ser, nekas! - Potu ģimenes sievišķā puse atbildēja dzīvi. - Man, varat ticēt, ir īsts baudījums redzēt kādu jaunu seju, kur man dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas jādzīvo šajā garlaicīgajā vietā, nevienu neredzot.

- Nevienu, mana dārgā! - misters Pots šķelmīgi izsaucās.

- Nevienu, ja neskaita tevi, - misis Pota asi atbildēja.

- Lieta tāda, mister Pikvik, - namatēvs sacīja, paskaidrodams, kādēļ sieva žēlojas, - ka mums savā ziņā nav pieejamas daudzas izpriecas un laika kavēkļi, kuros mēs citos apstākļos būtu varējuši piedalīties. Mans sabiedriskais stāvoklis kā «Ītensvilas Avīzes» redaktoram, vieta, kādu šis laikraksts ieņem valstī, mana pastāvīgā iegremdēšanās politiskās dzīves virpulī…

- P., manu dārgo, - misis Pota pārtrauca.

- Mana dzīvība! - redaktors attrauca.

- Es vēlētos, mans dārgais, ka tu papūlētos atrast kādu sarunas tematu, kas šos džentlmeņus varētu kaut cik interesēt.

- Bet, mana mīļotā, - ļoti pazemīgi sacīja misters Pols, - misters Pikviks taču par to interesējas.

- Labi gan, ja viņš to var, - misis Pota ar uzsvaru noteica. - Man līdz nāvei apnikusi jūsu politika, naidošanās ar «Neatkarīgo» un tamlīdzīgas blēņas. Esmu pilnīgi pārsteigta, P., ka tu savu muļķību spēj šādi izrādīt.

- Bet mana dārgā… - misters Pots ieteicās.

- Ak, blēņas, nestāsti man! - misis Pota atsacīja. - Vai jūs spēlējat ecartй, ser?

- Es būšu ļoti priecīgs to iemācīties jūsu vadībā, - misters Vinkls atbildēja.

- Labi, tad piebīdiet to mazo galdiņu pie loga, lai man vairs nebūtu jāklausās par šo garlaicīgo politiku.

- Džeina, - misters Pots sacīja apkalpotājai, kas ienesa sveces, - noejiet lejā kantorī un uznesiet man augšā «Avīzes» tūkstoš astoņsimt divdesmit astotā gada komplektu. Es jums gribu nolasīt… - redaktors piebilda, vērsdamies pie mistera Pikvika, - es jums gribu nolasīt dažus ievadrakstus, ko es tai laikā uzrakstīju sakarā ar dzelteno mēģinājumu norīkot jaunu sargu pie šejienes aizkārtnes; domāju, ka tie jums patiks.

- Es tiešām vēlētos tos noklausīties, - misters Pikviks atteica. Komplektu uznesa, redaktors apsēdās - un viņam blakus misters Pikviks.

Mēs esam veltīgi izmeklējuši mistera Pikvika piezīmju grāmatiņas lapas cerībā atrast šo brīnišķīgo sacerējumu vispārēju pārskatu. Mums ir pietiekams pamats ticēt, ka viņu pilnīgi aizrāvis stila svaigums un spēks, jo misters Vinkls patiešām atzīmējis faktu, ka visu lasīšanas laiku mistera Pikvika acis bijušas aizvērtas it kā aiz pārmērīga baudījuma.

Ziņa, ka vakariņu galds uzklāts, darīja galu kā ecartй spēlei, tā «Ītensvilas Avīzes» skaistāko vietu lasīšanai. Misis Pota bija ļoti pacilātā noskaņā un labā omā. Misters Vinkls jau bija ievērojami progresējis viņas labvēlības iekarošanā, un viņa nekavējās tam konfidenciāli pasacīt, ka misters Pikviks esot «jauks večukiņš». Šis izteiciens pauž tādu familiaritāti, kādu tikai nedaudzi no tiem, kas tuvāk pazina šo ar kolosālu prātu apveltīto cilvēku, būtu uzdrīkstējušies sev atļauties. Mēs tomēr to esam paturējuši kā aizkustinošu un pārliecinošu pierādījumu par to cieņu, kādu viņš baudīja visās sabiedrības šķirās, un par to vieglumu, ar kādu viņš iekaroja to sirdis un jūtas.

Bija vēla nakts stunda - misters Tapmens un misters Snodgrass sen jau bija nolikušies gulēt «Pāva» visdziļākajās iekštelpās, - kad abi draugi devās pie miera. Miegs drīz pārņēma mistera Vinkla apziņu, bet viņa jūtas bija satrauktas un apbrīna modusies, un vēl daudzas stundas pēc tam, kad miegs viņu bija padarījis nejūtīgu pret šīs zemes lietām, patīkamās misis Potas seja un augums atkal un atkal rādījās tā nemierīgi klīstošajā iztēlē.

Troksnis un kņada, kas vēstīja jaunu rītu, bija pietiekami, lai izgainītu no visromantiskākā sapņotāja prāta visas domas, kurām nebija tieša sakara ar vēlēšanām, kas ātri tuvojās. Bungu sišana, trompetu un ragu pūšana, cilvēku klaigāšana un zirgu pakavu klaboņa kopš pirmā rītausmas svīduma skanēja un atbalsojās ielās, un šad tad vēlēšanu priekšdarbus atdzīvināja un patīkami dažādoja nejaušs kautiņš starp abu partiju vieglajiem izlūkiem.

- Nu, Sem, - tikko pabeidzis rīta tualeti, sacīja misters Pikviks, kad viņa sulainis parādījās guļamistabas durvīs, - man liekas, šodien te valda dzīvība.

- Viss, kā nākas, ser, - misters Vellers atbildēja. - Mūsējie ir salasījšies pie «Pilsētas Ģerboņa» un jau nobļāvušies līdz aizsmakumam.

- Ā! - misters Pikviks izsaucas. - Liekas, ka viņi, Sem, ir ļoti pieķērušies savai partijai.

- Nekad, ser, savu mūžu es nav redzējs tādas pieķeršanās.

- Enerģiski, ko? - misters Pikviks turpināja.

- Neparasti, - Sems atbildēja, - es nekad nav redzējs, ka cilvēki tik daudz jaudā ēst un dzert. Brīnums, kā viņiem nav bail, ka nepārplīst.

- Tā ir šejienes muižnieku aplama laipnība, - misters Pikviks iebilda.

- Laikam gan, - Sems īsi atteica.

- Izskatās tādi lieliski, spirgti, sirsnīgi puiši, - misters Pikviks ieteicās, skatīdamies pa logu.

- Ļoti spirgti, - Sems atsaucās. - Mēs ar diviem «Pāva» apkalpotājiem sagāza virsū ūdeni neatkarīgo vēlētājiem, kas tur izgājš vakar bij ēduš vakariņas.

- Sagāzāt virsū ūdeni neatkarīgo vēlētājiem! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā, - viņa apkalpotājs sacīja, - katrs gulēja, kur nokrits, mēs viņus cit pakaļ citam šorīt izvilka ārā un palika zem pumpja, un tagad viņi ir vislabākā kārtībā. Komiteja mums par šito darbiņu samaksāja šiliņu gabalā.

- Vai tas var būt! - pārsteigtais misters Pikviks izsaucās.

- Lai dievs jūs, ser, pasargā, - Sems atsacīja. - Kādā mucā tad jūs ir audzināts, ja neko nezin? Tas vēl nav nekas.

- Nekas? - misters Pikviks apvaicājās.

- Gluži nekas, ser, - viņa apkalpotājs apstiprināja. - Pagājušās vēlēšanās vakarā priekš pēdīgās balsošanas dienas pretenieku partija uzpirkuse «Pilsētas Ģerboņa» bufetnieci, lai tā iztaisa pigorus ar groku, ko deva dzert četrupadsmit vēlētājiem, kas tur bij apmetušies un vēl nebij nobalsojši.

- Ko tas nozīmē - iztaisīt pigorus ar groku? - misters Pikviks jautāja.

- Ieber tur iekšā miega zāles, - Sems paskaidroja. - Un lai sasper mani jods, ja viņi vēl negulē divpadsmit stundas pēc tam, kad vēlēšanas bij cauri. Izmēģināšanas dēļ vienu vīru tāpat aizmigušu aizstiepa nestuvēs uz vēlēšanu vietu, bet tā lieta negā cauri - tur šo nelaida pie balsošanas, tālab šie to atnesa atpakaļ un atkal ielika gultā.

- Dīvaini paņēmieni, - misters Pikviks noteica, pa pusei sarunādamies ar sevi, pa pusei uzrunādams Semu.

- Ne uz pusi tik dīvaini, ser, kā kāds brīnumains gadījums, kas notikās ar manu tēvu kādu vēlēšanu laikā šitai pašā pilsētā, - Sems atbildēja.

- Kāds tas bija? - misters Pikviks apjautājās.

- Nu, viņš bij atkučierējs uz seni karieti, - Sems stāstīja, - nāca klāt vēlēšanas, un viena partija viņu salīga vest vēlētājus no Londonas. Tovakar, kad viņš bij sataisījies nākamrīt izbraukt, otras puses komiteja klusām padod viņam ziņu, un viņš iet līdzi ziņnesim, tas ieved viņu iekšā… tur liela istaba… džentelmeņu, ka biezs… kaudzēm papīru, spalvas un tinte, un viss kas tamlīdzīgs. «Ā, misters Vellers,» saka džentelmens, kas sēž krēslā, «prieks jūs redzēt, ser, kā jums iet?» - «Ļoti labi, paldiesiņ, ser,» saka mans tēvs, «es cer, ka jums ar tā puslīdz pa vidām,» viņš saka. «Nevar sūdzēties, paldies, ser,» saka tas džentelmens, «piesēž, mister Veller, - lūdzu piesēž, ser!» Tā nu mans tēvs apsēž ar, un nu viņi ar to džentelmeni stingri lūr viens otrā. «Jūs mani neatceras?» saka tas džentelmens. «Tā ka nevar vis atcerēties,» saka mans tēvs. «O, es jūs pazīst,» saka džentelmens, «pazinu, kad jūs vēl bij puikā,» viņš saka. «Nu, bet es jūs neatminas,» saka mans tēvs. «Tas ir ļoti savādi,» saka džentelmens. «Ļoti,» saka mans tēvs. «Jums vajag būt sliktai atmiņai, mister Veller,» saka džentelmens. «Jā, tā man ļoti slikta,» saka mans tēvs. «Es jau tā domāj,» saka džentelmens. Tad viņš ielej tēvam glāzi vīna un uzlielī viņu par labu braucēju, un dabū viņu īsti labā dūšā, un pēdīgi iespiež viņam rokā divdesmit mārciņas. «No šejienes līdz Londonai ir ļoti slikts ceļš,» saka džentelmens. «Vietām iet pasmagi,» saka mans tēvs. «Sevišķi kanāla tuvumā, man liekas?» saka džentelmens. «Tas ir nejauks gabals,» saka mans tēvs. «Nu, mister Veller,» saka džentelmens, «mēs zinām, ka jūs ir labs braucējs un ar zirgiem var izdarīt, ko vien vēlas. Jūs mums visiem ļoti patīk, mister Veller; tad nu tādā gadījumā, ja nu jums notiek neliela ķibelīte, kad jūs vedīs uz šeni tos vēlētājus, un viņi, sacīsim, iegāžas kanālā, bet tā gan, ka neviens netiek ievainots, šitā naudiņa ir jūsējā,» viņš saka «Džentelmeni, jūs ir ļoti laipni,» saka mans tēvs, «un es iedzers uz jūsu veselību vēl vienu glāzi vīna,» viņš saka; to viņš ar izdara, tad noglabā naudu, paklanās un iziet pa durvīm. Un jūs neticēs, ser, - Sems turpināja, uzlūkodams savu kungu ar neizsakāmi nekaunīgu skatienu, - ka tai pašā dienā, kad viņš brauca ar šitiem vēlētājiem, viņa kariete apgāzās taisni tamā vietā un šie visi iekrita kanālā.

- Un tika atkal ārā? - misters Pikviks steidzīgi apjautājās.

- Nūū, - Sems ļoti lēni atbildēja, - man domāt, ka viena veca džentelmeņa trūka; es zin, ka cepuri atrada, bet es nav visai drošs, vai viņa galva tur bij iekšā vai nebij. Bet man visvairāk brīnums par to jocīgo un brīnišķīgo sagadīšanos, ka pēc tā, ko tas džentelmens bij teics, mana tēva kariete jāndien apgāzās taisni tai vietā un taisni tai dienā.

- Tas, bez šaubām, ir ļoti neparasts gadījums, - misters Pik viks noteica. - Bet notīriet manu cepuri, Sem, jo es dzirdu, ka misters Vinkls sauc mani brokastīs.

To teicis, misters Pikviks nokāpa viesistabā, kur atrada brokastis galdā un ģimeni jau sapulcējušos. Brokastis paēda ātri; misis Poya pati savām daiļajām rokām izrotāja katra džentlmeņa cepuri ar milzīgu zilas lentes pušķi; un, tā kā misters Vinkls bija uzņēmies pavadīt šo lēdiju uz kādas mājas jumtu, tieši blakus vēlēšanu tribīnei, misters Pikviks un misters Pots vieni devās uz «Pilsētas Ģerboni» kur no sētas puses loga kāds Slamkija komitejas loceklis teica runu vienai meitenei un sešiem maziem zēniem, kurus viņš katrā otrā teikumā pagodināja ar iespaidīgo uzrunu «Ītensvilas vīri», uz ko iepriekš minētie seši zēni atbildēja ar sajūsmas kliedzieniem.

Viesnīcas pagalms rādīja nepārprotamas Ītensvilas zilo slavas un spēka pazīmes. Te bija vesels zilo karogu mežs, gan ar vienu, gan ar diviem kātiem un piemērotiem uzrakstiem, ko veidoja četru pēdu augstuma un attiecīga resnuma zelta burti. Še atradās liels orķestris ar trompetēm, fagotiem un bungām, nostājies kolonā pa četri, un; pelnīja savu naudu tik centīgi, cik vien iespējams, sevišķi bungu sitēji, kas bija ļoti muskuļoti. Še bija nostādītas kārtības sargu grupas ar ziliem spieķiem, divdesmit komitejas vīri ar zilām lentēm un bars vēlētāju ar zilām kokardēm. Še bija vēlētāji jāšus un vēlētāji kājām; še bija vaļēja četrjūga kariete augstcienītam Semjuelam Slamkijam, un še bija četras divjūga karietes viņa draugiem un atbalstītājiem; un karogi šalkoja, un orķestris spēlēja, un kārtības sargi lamājās, un divdesmit komitejas vīri strīdējās, un pūlis klaigāja, un zirgi dižājās, un pasta puiši svīda, un ikviens un it visi, kas šai laikā un vietā bija sapulcējušies, darīja to par godu un par slavu augstcienītajam Semjuelam Slamkijam no Slamkijholas, vienam no kandidātiem uz Ītensvilas pilsētas pārstāvja amatu Apvienotās Karalistes parlamenta apakšnamā.

Skaļi un ilgi skanēja «urā» saucieni, un diženi plīvoja viens no zilajiem karogiem ar uzrakstu «Preses brīvība», kad pūlis, kas stāvēja apakšā, kādā logā pamanīja mistera Pota smilškrāsas galvu, un satricinoša bija sajūsma, kad pats augstcienītais Semjuels Slamkijs atloku zābakos un ar zilu kaklautu pienāca un satvēra minētā Pota roku, ar melodramatiskiem žestiem apliecinādams pūlim savu neizsakāmo pateicību «Ītensvilas Avīzei».

- Vai viss gatavs? - augstcienītais Semjuels Slamkijs vaicāja misteram Pērkeram.

- Viss, godājamo ser, - bija mazā vīriņa atbilde.

- Es ceru, ka nekas nav aizmirsts, - augstcienītais Semjuels Slamkijs sacīja.

- Nekas nav atstāts nepadarīts, godājamo ser, - itin nekas. Pie ielas durvīm ir divpadsmit nomazgātu vīru, kuriem jūs paspiedīsit roku, un seši klēpja bērni, kam jūs paglaudīsit galvas un apvaicāsities par vecumu; pievērsiet sevišķu uzmanību bērniem, godājamo ser, - tādām lietām vienmēr ir liels efekts.

- Pacentīšos, - augstcienītais Semjuels Slamkijs atteica..

- Un varbūt, godājamo ser, - uzmanīgais mazais vīriņš turpināja, - varbūt, ja jūs varētu - es negribu sacīt, ka tas ir nepieciešami, - ja jūs varētu pamēģināt noskūpstīt vienu no tiem, tas radītu pūlī ļoti lielu iespaidu.

- Vai tikpat liels iespaids nebūtu, ja to izdarītu proponents vai sekundants*? - augstcienītais Semjuels Slamkijs vaicāja.

*======

Proponents, sekundants- t. i., persona, kas oficiāli proponējusi viņa kandidatūru, un persona, kas to atbalstījusi.

*======

- Baidos, ka nebūtu vis, - aģents atbildēja. - Ja jūs to pats izdarītu, godājamo ser, domāju, ka tas jums sagādātu lielu popularitāti.

- Ļoti labi, - augstcienītais Semjuels Slamkijs rezignēti atsacīja, - tad tas ir jādara. Un viss.

- Kārtoties gājienam! - divdesmit komitejas vīri kliedza. Pūlim sajūsmā klaigājot, orķestris, kārtības sargi, komitejas vīri, vēlētāji, jātnieki un karietes ieņēma vietas - katra no divzirgu karietēm bija cieši pieblīvēta ar tik daudz džentlmeņiem, cik tur varēja novietoties stāvus; un tajā, kas bija paredzēta misteram Perkeram, atradās misters Pikviks, misters Tapmens, misters Snodgrass un bez tam vēl apmēram pusducis komitejas vīru.

Ar šausmīgu sasprindzinājumu gājiena dalībnieki gaidīja, kad augstcienītais Semjuels Slamkijs kāps savā karietē. Piepeši pūlis sāka skaļi urjavot.

- Viņš ir iznācis, - mazais misters Perkers sacīja ļoti uztraucies - jo vairāk tādēļ, ka no savas vietas viņi nevarēja redzēt, kas priekšā notiek.

Atskanēja jauni «urā» saucieni, daudz skaļāki nekā iepriekš.

- Viņš spiež tiem vīriem roku! - mazais aģents sauca.

Jauni «urā» saucieni, vēl daudz spēcīgāki.

- Viņš glauda bērniem galvas, - misters Perkers turpināja, trīcēdams aiz satraukumi.

Gaisu saviļņoja aplausu brāzma.

- Viņš skūpstīja vienu no tiem! - sajūsminātais mazais vīriņš izsaucās.

Otra brāzma.

- Viņš skūpsta otru, - uztrauktais aģents elsa.

Trešā brāzma.

- Viņš skūpsta tos visus! - aizgrābtais mazais džentlmenis iespiedzās.

Un, pūļa apdullinošo kliedzienu sveikta, procesija devās ceļā.

Kāpēc vai kādā kārtā tā sajaucās ar otro procesiju un kā pēdīgi tika ārā no sajukuma, kas tam sekoja, - tas ir vairāk, nekā mēs varam uzņemties aprakstīt, sevišķi tādēļ, ka misters Pikviks jau pašā notikumu sākumā ar kāda dzelteno karoga kārti bija dabūjis sitienu, kas viņam uztrieca cepuri uz acīm, deguna un mutes. Viņš raksta, ka tad, kad pēdīgi varējis pamest acis uz notiekošo, viņam visapkārt bijušas niknas, mežonīgas sejas, biezs putekļu mākonis un blīvs cīnītāju pūlis. Viņš attēlo, kā kāds neredzams spēks viņu izsviedis no karietes un ka viņš personīgi ņēmis dalību kautiņā ar dūrēm, bet viņš galīgi nespējot pasacīt, ar ko vai kā, vai kāpēc kāvies. Tad viņš sajutis, ka aizmugurē esošie to bīda augšup pa nez kādiem koka pakāpieniem, un, nostādījis cepuri pareizi, viņš ieraudzījis, ka atrodas starp saviem draugiem tribīnes kreisajā pusē pašā priekšā. Tribīnes labā puse bija rezervēta dzelteno partijai, bet centrs - mēram un viņa ierēdņiem; viens no tiem - resnais Ītensvilas herolds - zvanīja ar milzīgu zvanu, pavēlēdams ieturēt klusumu, kamēr misters Horeišo Fizkins un augstcienītais Semjuels Slamkijs, spiezdami roku pie sirds, ar vislielāko laipnību klanījās pret nemierīgo galvu jūru, kas pārpludināja laukumu tribīnes priekšā, un no turienes cēlās tāda vaimanu, saucienu, kliedzienu un brēcienu vētra, kas būtu darījusi godu pat zemestrīcei.

- Re, kur Vinkls, - sacīja misters Tapmens, paraustīdams savu draugu aiz piedurknes.

- Kur? - misters Pikviks ievaicājās, uzlikdams brilles, ko viņš līdz tam laimīgā kārtā bija glabājis kabatā.

- Tur, - misters Tapmens atteica, - uz tās mājas jumta.

Un patiešām, kāda kārniņu jumta svina noteku renē uz divi krēsliem ērti sēdēja misters Vinkls un misis Pota un vēcināja kabatas lakatiņus par zīmi, ka pazinuši viņus. Pateikdamies par šo uzmanību, misters Pikviks nosūtīja lēdijai gaisa skūpstu.

Ceremonija vēl nebija sākusies, un, tā kā bezdarbīgs pūlis parasti ir noskaņots uz jokiem, ar šo pilnīgi nevainīgo rīcību pietika, lai ierosinātu pūļa asprātību.

- Ak tu vecais, sasodītais blēdis! - iekliedzās kāda balss. - Ko tu ķīķē uz meitenēm?

- Ak tu cienīgais grēcinieks! - uzsauca otrs.

- Uzlicis brilles, lai skatītos uz precētām sievām! - piemetināja trešais.

- Es redzēju, ka viņš tai pamirkšķināja ar savu blēdīgo, veco aci! - sauca ceturtais.

- Pieskatiet savu sievu, Pot! - auroja piektais, un tad atskanēja smieklu rēkoņa.

Tā kā šīs dzēlīgās piezīmes pavadīja aizvainojoši izteicieni, it kā misters Pikviks līdzinoties vecam aunam, un vairākas tamlīdzīgas asprātības un tā kā piedevām tās draudēja aizskart pilnīgi nevainīgas lēdijas reputāciju, mistera Pikvika sašutums bija ārkārtīgs; tomēr, tā kā šajā mirklī atskanēja aicinājums ievērot klusumu, viņš apmierinājās vienīgi ar to, ka apsvilināja pūli ar nožēlas pilnu skatienu par viņu aplamajiem prātiņiem, uz ko tas atbildēja ar vēl skaļākiem smiekliem.

- Klusumu! - mēra pavadoņi norēcās.

- Vifin, nodibiniet klusumu! - mērs sacīja ar svinīgu izskatu, kas piestāvēja viņa augstajam stāvoklim.

Paklausīdams šai prasībai, herolds atkal sarīkoja koncertu ar zvanu, kuram atbildot pūlī kāds iesaucās:

- Tītiņ! - kas izraisīja jaunus smieklus.

- Džentlmeņi, - mērs uzsauca, cik skaļi vien spēja. - Džentlmeņi! Brāļi, Ītensvilas pilsētas vēlētāji! Mēs šeit šodien esam sapulcējušies, lai izvēlētu pārstāvi, kas stātos mūsu nelaiķa…

Še mēru pārtrauca kāda balss pūlī.

- Lai dzīvo mērs! - balss sauca. - Un lai viņš nekad nepamet dzelzs sīkpreču veikaliņu, ar ko sev pelna naudu!

Šo aizrādījumu uz oratora profesiju uzņēma ar vētrainu sajūsmu, kas kopā ar zvana skaņām darīja viņa runas atlikušo daļu nesadzirdamu, atskaitot pēdējo teikumu, ar ko viņš pateicās sapulcei par pacietīgo uzmanību, ar kādu tā viņu noklausījusies. Šī pateicības izteikšana izraisīja jaunu jautrības eksploziju, kas ilga apmēram ceturtdaļu stundas.

Nākamais runātājs, garš, tievs džentlmenis ar ļoti sastīvinātu baltu apkaklīti, pēc tam kad viņu no pūļa atkārtoti bija uzaicinājuši «aizsūtīt kādu puiku uz mājām pajautāt, vai viņš nav atstājis savu balsi zem spilvena», lūdza nosaukt kādu piemērotu un noderīgu personu, kam viņus pārstāvēt parlamentā. un, kad viņš sacīja, ka tāds esot Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, fizkinieši aplaudēja, bet slamkijieši brēca tik ilgi un tik skaļi, ka viņi abi sekundantu runāšanas vietā būtu varējuši dziedāt komiskas kuplejas un neviens to nebūtu pat pamanījis.

Kad Horeišo Fizkina, eskvaira, draugi bija beiguši savu uzstāšanos, priekšā iznāca mazs, aizkaitināts džentlmenis sārtu seju, lai ieteiktu citu piemērotu un noderīgu personu Ītensvilas vēlētāju pārstāvēšanai parlamentā; un sārtsejainajam džentlmenim būtu vedies ļoti labi, ja vien viņš nebūtu bijis mazliet par ātru aizkaitināms, lai pienācīgā kārtā atbildētu uz pūļa jautrību. Taču pēc nedaudziem ļoti tēlainiem un daiļrunīgiem teikumiem sārtsejainais džentlmenis izbeidza rāšanos ar tiem, kas viņu no pūļa pārtrauca, un iesāka izaicinošu vārdu maiņu ar džentlmeņiem tribīnē; tad nu sacēlās tāds troksnis, ka spieda viņu izteikt savas jūtas vienīgi ar enerģisku pantomīmu, ko viņš arī darīja, bet pēc tam deva vārdu sekundantam, kas pusstundu lasīja uzrakstītu runu un ko nebija iespējams apstādināt, tāpēc ka viņš to bija iesniedzis «Ītensvilas Avīzei» un «Ītensvilas Avīze» to vārdu pa vārdam jau bija nodrukājusi.

Tad uzstājās pats Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, lai uzrunātu vēlētājus, taču viņš vēl nebija ne iesācis, kad augstcienītā Semjuela Slamkija rīcībā esošais orķestris sāka spēlēt ar tādu sparu, pret kuru šārīta muzicēšana bija tīrais nieks; atbildot uz to, dzelteno pūlis sāka apstrādāt zilo pūļa galvas un plecus, kādēļ zilo pūlis centās atbrīvoties no saviem ļoti nepatīkamajiem kaimiņiem - dzelteno pūļa, un sekoja laušanās, grūstīšanās un kaušanās, ko mēs nespējam apjēgt vairāk, kā spēja mērs, lai gan viņš izdeva stingras pavēles divpadsmit konstebliem* notvert barvežus, kuru skaits sniedzās apmērām līdz divi simti piecdesmit.

*======

Konstebli -policijas dienesta darbinieki līdz, tās reformai 1839. gadā. «Speciālie konstebli» nebija dienestā, tos vervēja no «labprātīgiem» pilsoņiem, un tiem vajadzēja dot zvērestu, ka palīdzēs policijai kārtības sargāšanā.

*======

Visi šie starpgadījumi sadusmoja un saniknoja Horeišo Fizkinu, eskvairu, no Fizkinlodžas pie Ītensvilas, kā arī viņa draugus, līdz pēdīgi Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, lūdza pajautāt viņa oponentam - augstcienītajam Semjuelam Slamkijam no Slamkijholas, vai orķestris spēlējot ar viņa piekrišanu; kad augstcienītais Semjuels Slamkijs atteicās uz šo jautājumu atbildēt, Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, pakratīja dūri pret augstcienītā Semjuela Slamkija, no Slamkijholas, seju; atbildot uz to, augstcienītais Semjuels Slamkijs, kura asinis saka vārīties, izsauca Horeišo Fizkinu, eskvairu, uz cīņu līdz nāvei. Sakarā ar šo visiem zināmo kārtības noteikumu un precedentu pārkāpumu mērs deva rīkojumu atskaņot ar zvaniņu jaunu fantāziju un paziņoja, ka pavēlēšot atvest pie sevis abus - kā Horeišo Fizkinu,

eskvairu, no Fizkinlodžas tā augstcienīto Semjuelu Slamkinu, no Slamkijholas, un likšot viņiem apzvērēt, ka tie turēšot mieru. Pēc šiem briesmīgajiem draudiem iejaucās abu kandidātu atbalstītāji; kad abu partiju piekritēji trīs ceturtdaļas stundas bija cits ar citu izstrīdējušies, Horeišo Fizkins; eskvairs, pielika pirkstus pie cepures pret augstcienīto Semjuelu Slamkiju, augstcienītais Semjuels Slamkijs pielika pirkstus pie cepures pret Horeišo Fizkinu, eskvairu; orķestri apstādināja; pūli kaut cik pieklusināja, un Horeišo Fizkinam, eskvairam, tika dota iespēja turpināt.

Abu kandidātu runas, lai arī atšķirīgas pēc visiem citiem viedokļiem, saturēja visskaistāko uzslavu Ītensvilas vēlētāju nopelniem un izcilajām īpašībām. Ikviens no abiem izsacīja domas, ka nekad uz zemes neesot dzīvojuši patriotiskāki, neatkarīgāki, izglītotāki, cēlsirdīgāki un nesavtīgāki cilvēki kā tie, kas apsolījuši balsot tieši par viņu; abi neskaidri izsacīja aizdomas, ka pretējās puses vēlētājiem esot zināmas cūciskas un neglītas vājības, kas darot tos nepiemērotus svarīgo pienākumu izpildīšanai, uz ko tie aicināti. Fizkins izteica gatavību darīt visu, ko no viņa gribēšot, Slamkijs - apņēmību nedarīt nekā, ko no viņa prasīšot. Abi apgalvoja, ka Ītensvilas tirdzniecība, rūpniecība, komercija un uzplaukums viņu sirdij vienmēr būšot dārgāki par visu pasaulē; un katrs ar vislielāko paļāvību varēja apliecināt ka tieši viņš ir tas vīrs, kas galu galā jāievēlē.

Pēc tam balsoja, paceļot rokas; mērs to izšķīra par labu augstcienītajam Semjuelam Slamkijam, no Slamkijholas. Horeišo Fizkins, eskvairs, no Fizkinlodžas, pieprasīja balsu skaitīšanu, un tāpēc tika nolemts saskaitīt balsis. Tad ierosināja izteikt mēram pateicību par prasmīgo rīcību priekšsēdētāja krēslā; un mērs, sirsnīgi vēlēdamies, kaut viņam būtu bijis krēsls (jo viņš visu laiku bija stāvējis kājās), pateicās sapulcei. Procesijas atkal sakārtojās, karietes lēni virzījās cauri pūlim, un pūlis ar kliedzieniem un saucieniem izrādīja tām savas jūtas vai acumirklīgo noskaņojumu.

Pa visu vēlēšanu laiku pilsēta atradās nepārtrauktā satraukuma drudzī. Viss tika kārtots visliberālākajā un vispatīkamākajā veidā. Ar akcīzi apliktās preces par ļoti lētu cenu pārdeva visos krodziņos; pa ielām braukāja atsperu rati, lai pakalpotu tiem vēlētājiem, ko bija pārņēmis pārejošs reibonis - epidēmija, kura šīs cīņas laikā starp vēlētājiem bija izplatīta visai satraucošos apmēros; tās iespaidā viņus bieži varēja redzēt guļam uz bruģa pilnīgā nesamaņā. Neliela vēlētāju grupa palika nenobalsojusi līdz pašai pēdējai dienai. Tās bija personas, kuras vēl apsvēra un pārdomāja, kuras vēl nebija pārliecinājuši nevienas partijas argumenti, kaut gan tās bieži bija apspriedušās ar abām. Stundu pirms balsošanas beigām misters Perkers izlūdzās godu privāti aprunāties ar šiem saprātīgajiem, cēlajiem un patriotiski noskaņotajiem vīriem. To viņam atļāva. Viņa runāšana bija īsa, bet iespaidīga. Visi kopā viņi aizgāja uz balsošanas vietu, un, kad viņi no turienes izgāja, augstcienītais Semjuels Slamkijs, no Slamkijholas, bija «iegājis» parlamentā.

***

XIV NODAĻA,

kas satur īsu aprakstu par viesnīcā «Pāvs» sapulcējušos sabiedrību, kā arī kāda ceļojoša tirdzniecības aģenta stāstu

Ir patīkami no politiskās dzīves cīņu un nemiera vērošanas pievērsties klusuma un miera pilnajai privātajai dzīvei. Misters Pikviks patiesībā nebija ne vienas, ne otras liels piekritējs, taču mistera Pota entuziasms viņu bija iekveldējis pietiekoši, lai viņš veltītu visu savu laiku un uzmanību notikumiem, kuru aprakstu pēc viņa paša piezīmēm sniedza iepriekšējā nodaļa. Kamēr viņš bija aizņemts ar šo nodarbību, arī misters Vinkls neslinkoja, bet veltīja visu savu laiku patīkamām pastaigām un īsām ekskursijām laukos kopā ar misis Potu, kas nekad nelaida garām izdevību, ja tāda gadījās, meklēt atpūtu no nogurdinošās vienmuļības, par ko viņa pastāvīgi žēlojās. Tā kā abi džentlmeņi tādā kārtā bija pilnīgi iedzīvojušies redaktora mājā, misters Tapmens un misters Snodgrass lielā mērā bija atstāti paši savā ziņā. Daudz neinteresēdamies par sabiedriskajām lietām, viņi īsināja laiku galvenokārt ar tiem laika kavēkļiem, ko sniedza «Pāvs», un tie aprobežojās ar biljarda galdu otrajā stāvā un bumbotavu, kas atradās pagalmā aiz mājas. Abu šo spēļu prašanā un smalkumos, kas bija daudz sarežģītāki, nekā parasts cilvēks spēj iedomāties, viņus pakāpeniski ievadīja misters Vellers, kas teicami pārzināja šādus laika kavēkļus. Tādējādi, kaut gan viņiem lielā mērā pietrūka atspaida un priekšrocību, ko dotu mistera Pikvika sabiedrība, viņi tomēr prata pavadīt laiku un atvairīt garlaicības nospiedošo smagumu.

Sevišķi vakaros «Pāvam» bija tāds pievilcīgums, ka abi draugi spēja pretoties pat apdāvinātā, kaut arī prozaiskā Pota ielūgumiem.

Vakaros «komersantu istabu» pildīja tādu cilvēku sabiedrība, kuru raksturus un tikumus misters Tapmens ar baudu novēroja un kuru izteicienus un izdarības misters Snodgrass mēdza aprakstīt.

Lielākā daļa cilvēku zina, ko parasti dēvē par komersantu istabām. «Pāvā» komersantu istaba ne ar ko sevišķu neatšķīrās no lielākās daļas šādu telpu; citiem vārdiem - tā bija liela, nemīlīga istaba, kuras mēbeles, bez šaubām, izskatījušās labākas, kad tās bijušas jaunākas, ar lielu galdu vidū un dažādiem mazākiem galdiņiem stūros, bez tam tur bija plašs dažāda veida krēslu asortiments un kāds vecs turku tepiķis, kura attiecība pret istabas izmēriem bija apmēram tāda pati kā lēdijas kabatas lakatiņam pret sardzes būdas grīdu. Sienas greznoja viena vai divas lielas kartes, un vienā stūrī no garas vadžu rindas nokarājās vairāki negaisos cietuši, rupji lietusmēteļi ar komplicētām kapucēm. Kamīna dzegu rotāja koka tintnīca, kurā atradās viena spalvas palieka un puse oblates, vēl tur gulēja ceļa vadonis un adresu grāmata, grāfistes vēsture bez vāka un kādas foreles mirstīgās atliekas stikla zārkā. Gaiss bija piesātināts ar tabakas dūmiem, kas piešķīra diezgan pelēcīgu nokrāsu visai telpai un jo sevišķi apputējušajiem, sarkanajiem priekškariem, kas aizēnoja logus. Uz bufetes bija sakrauts daudz dažādu priekšmetu, no kuriem visvairāk acīs dūrās daži trauciņi ar ļoti duļķainu zivju mērci, pāris kariešu bukas, divas vai trīs kučieru pātagas, tikpat daudz ceļojuma apmetņu, paplāte ar nažiem un dakšiņām, kā arī sinepes.

Šī bija tā vieta, kur misters Tapmens un misters Snodgrass vakarā pēc vēlēšanām sēdēja kopā ar dažiem citiem mājas pagaidu iemītniekiem smēķēdami un iedzerdami.

- Nu, džentlmeņi, - sacīja kāds apmēram četrdesmit gadu vecs, plecīgs, veselīgs vīrs ar vienu vienīgu aci - ļoti spožu, melnu aci, kas mirkšķinājās ar mazliet blēdīgu jautrību un labsirdību, - uz mūsu pašu dižciltīgajām personām, džentlmeņi! Es vienmēr lieku priekšā šo tostu, bet pats uzdzeru Mērijai, Vai ne, Mērij?

- Nesienieties klāt, jūs nejaukais, - sacīja apkalpotāja, kam tomēr, kā varēja redzēt, kompliments gāja pie sirds.

- Neej prom, Mērij! - vīrs ar melno aci uzsauca.

- Neuzplijieties, bezkauņa! - jaunā lēdija attrauca.

- Nebēdā! - vīrs ar vienu aci nosauca meitenei pakaļ, kad tā atstāja istabu. - Es pie tevis vēl ieiešu, Mērij. Nenokar degunu, dārgumiņ!

Še viņš bez lielām pūlēm sāka pēc kārtas mirkšķināt visai kompānijai ar savu vienīgo aci, par sevišķu iepriecinājumu kādam pavecam vīram ar netīru seju un māla pīpi.

- Savādi radījumi ir tādi sievišķi, - vīrs ar netīro seju piebilda pēc klusuma brīža.

- Jāā, par to nav ko runāt, - kūpinādams cigāru, teica kāds vīrs ar ļoti sarkanu seju.

Pēc šī mazumiņa filozofijas atkal iestājās klusums.

- Šai pasaulē, protiet, ir vēl dīvainākas lietas nekā sievišķi, - vīrs ar melno aci noteica, lēni piepildīdams lielas holandiešu pīpes ļoti ietilpīgo galviņu.

- Vai jūs esat precējies? - vīrs ar netīro seju apvaicājās.

- Nevaru sacīt, ka būtu.

- Es tā tūliņ domāju.

Te vīram ar netīro seju par paša atbildi uznāca smieklu lēkme, kurā viņam piebiedrojās kāds vīrs ar pieglaimīgu balsi un labsirdīgu seju, kurš vienmēr centās piekrist katram runātājam.

- Sievietes, džentlmeņi, - jūsmīgais Snodgrass sacīja, - galu galā sniedz mums dzīvē lielu atbalstu un mierinājumu.

- Tā tas ir, - labsirdīgais džentlmenis apstiprināja.

- Kad viņas ir pie laba prāta, - piebilda vīrs ar netīro seju.

- Un tas ir pilnīgi pareizi, - labsirdīgais atteica.

- Es noraidu šādus iebildumus, - sacīja misters Snodgrass. kura domas vienmēr atgriezās pie Emīlijas Vordlas. - Es tās noraidu ar nicināšanu… ar sašutumu. Parādiet man cilvēku, kas kaut ko saka pret sievieti kā sievieti, un es viņam droši pasacīšu, ka viņš nav vīrietis!

Šeit misters Snodgrass izņēma cigāru no mutes un spēcīgi uzsita uz galda dūri.

- Tas ir labs un pareizs arguments, - labsirdīgais cilvēks atbildēja.

- Bet kaut kam es tur nevaru piekrist, - pārtrauca vīrs ar netīro seju.

- Jūsu vārdos, ser, bez šaubām, ir ļoti daudz patiesības, - labsirdīgais džentlmenis ieminējās.

- Uz jūsu veselību, ser! - sacīja ceļojošais aģents ar vientulīgo aci, veltīdams misteram Snodgrasam atzinīgu galvas mājienu.

Misters Snodgrass pateicās par komplimentu.

- Man vienmēr patīk dzirdēt prātīgu vārdu pārmaiņu, - tirdzniecības aģents turpināja, - tādu asprātīgu kā šo, tas ir ļoti pamācoši; taču šis mazais ķīviņš par sievietēm lika man atcerēties kādu stāstu, ko es dzirdēju no sava vecā tēvoča. Kad es to nupat atcerējos, tad arī sacīju, ka dažreiz jāsastopas ar vēl dīvainākām lietām nekā sievišķi.

- Es labprāt šo stāstu paklausītos, - sacīja vīrs ar sarkano seju un cigāru.

- Patiešām? - tirdzniecības aģents īsi atbildēja, turpinādams sparīgi smēķēt.

- Man arī patiktu, - piebilda misters Tapmens, pirmo reizi ierunādamies.

Viņš vienmēr ļoti vēlējās palielināt savu zināšanu krājumu.

- Jums arī? Nu labi, izstāstīšu. Nē, nestāstīšu. Es zinu, ka jūs tam neticēsit, - attrauca vīrs ar blēdīgo aci, likdams tai izskatīties blēdīgākai nekā jebkad.

- Ja jūs sakāt, ka tas ir patiess, es, protams, ticēšu, - misters Tapmens apliecināja.

- Labi, ja mēs tā vienojamies, tad es to izstāstīšu, - ceļojošais aģents atbildēja. - Vai jūs kādreiz esat dzirdējuši par Bilsona un Slema lielo tirdzniecības namu? Taču tas nav svarīgi, esat dzirdējuši vai neesat, tādēļ ka viņi jau sen kopš beiguši darbību. Šis gadījums notika pirms astoņdesmit gadiem ar kādu šī nama aģentu, bet viņš bija ļoti labs draugs manam tēvocim, un mans tēvocis atstāstīja šo stāstu man. Tam ir dīvains nosaukums, bet parasti viņš to dēvēja par

CEĻOJOŠĀ AĢENTA STĀSTU

un mēdza stāstīt apmēram tā.

Kādā ziemas vakarā ap pulksten pieciem, kad tikko bija sācis krēslot, uz ceļa, kas ved pāri Mārlboro* kāpām, būtu bijis redzams kāds vīrs, kas, sēdēdams divriču ratos, dzina savu nogurušo zirgu Bristoles virzienā. Es teicu - viņš būtu bijis redzams - un nešaubos, ka viņu būtu redzējuši, ja kaut vienam cilvēkam, kas nav akls, gadījies iet pa to ceļu; bet laiks bija tik slikts un vakars tik auksts un lietains, ka uz ceļa nebija nekā cita kā vienīgi ūdens, un ceļotājs viens pats vilkās pa ceļa vidu vientuļš un sadrūmis. Ja kāds tā laika ceļojošs aģents būtu ieraudzījis mazos, sagrabējušos divričus ar māla krāsas malām un sarkaniem riteņiem un niķīgo, ļaundabīgo, straujo, bēro ķēvi, kas izskatījās kā miesnieka zirga un divpensu pastnieka ponija krustojums, tas tūliņ būtu zinājis, ka šis ceļotājs nevar būt neviens cits kā Toms Smārts no lielās Bilsona un Slema firmas Ketītonstrītā, Sitijā. Taču tur nebija neviena ceļojoša aģenta, kas to redzētu, un tāpēc neviens par šo lietu nekā nezināja; un tā Toms Smārts un viņa māla krāsas divriči ar sarkanajiem riteņiem un niķīgā ķēve ar ātro gaitu kopīgi devās uz priekšu, paturēdami noslēpumu pie sevis, un neviens netika ne par matu gudrāks.

*======

Marlboro- krīta plakankalne pa ceļam no Londonas uz Batu - slavenu kūrvietu ar karstiem minerālūdeņu avotiem.

*======

Pat šai drūmajā pasaulē ir daudz patīkamāku vietu par Mārlboro kāpām, kad pūš stiprs vējš; un, ja tam vēl pieliksit klāt drūmu ziemas vakaru, dubļainu un izmirkušu ceļu un nepārtrauktu, stipru lietu un pats savā personā izbaudīsit visa tā iespaidu, jūs pilnīgi sapratīsit, ko šis aizrādījums nozīmē.

Vējš pūta ne pretī un ne no muguras, lai arī tas būtu bijis diezgan nepatīkami, bet šķērsu ceļam, triekdams lietu slīpās strūklās, kas atgādināja līnijas, kādas parasti novilktas skolas burtnīcās, lai skolēni ieturētu pareizo slīpumu. Uz brīdi brāzmas pierima, un ceļotājs jau sāka sevi apmānīt ar ticību, ka, iepriekšējā niknuma nogurdināts, vējš mierīgi nolicies atpūsties, kad - hūū! - viņš to izdzirda kaucam un svilpojam tālumā, un tas nāca, traukdamies pār pakalniem un drāzdamies pār klajumiem, arvien pieaugdams stiprumā un spēkā, līdz ar spēcīgu brāzienu triecās pret zirgu un cilvēku, dzīdams asas lietus strūklas viņiem ausīs un savu auksto, mitro elpu - līdz pat kauliem; un, pametis tos, tas aizskrēja tālu tālu, apdullinoši aurodams, it kā izsmiedams viņu nespēku un triumfēdams sava spēka un varas apziņā.

Bērā ķēve, nolaidusi ausis, šļakstināja uz priekšu cauri dubļiem un ūdenim, šad tad atmezdama galvu, it kā gribēdama izsacīt savu neapmierinātību par dabas spēku ļoti nedžentlmenisko uzvešanos, tomēr iedama ātrā solī, līdz kāds vēja grūdiens, daudz niknāks nekā iepriekšējie, kas tiem bija uzbrukuši, lika tai piepeši apstāties un atsperties ar visām četrām kājām stingri pret zemi, lai neļautu vējam sevi apgāzt. Un tā bija sevišķa laime, ka viņa tā darīja, jo niķīgā ķēvīte bija tik viegla un divriči tik viegli, un Toms Smārts tāds viegla svara vīrs, ka gadījumā, ja vējš ķēvi būtu apgāzis, viņi visi kopā būtu neizbēgami vēlušies apkārt un apkārt, līdz sasniegtu zemes robežas vai sagaidītu, kamēr vējš apstājas, un abos gadījumos būtu ļoti iespējams, ka ne niķīgā ķēve, ne māla krāsas divriči ar sarkanajiem riteņiem, ne Toms Smārts vairs nekad nebūtu nekam derīgi.

«Velns lai parauj manas bikšu lences un bakenes!» saka Toms Smārts. (Tomam reizēm ir nelāga paradums lādēties.) «Velns lai parauj manas bikšu lences un bakenes,» saka Toms, «ja tas nav jauki, tad pūt man!»

Ļoti iespējams, ka jūs man jautāsit, kāpēc Toms Smārts, būdams jau izpūsts līdz kauliem, izsacīja vēlēšanos vēlreiz paciest to pašu. Es to nevaru pasacīt - viss, ko es zinu, ir tas, ka Toms Smārts tā sacīja vai vismaz viņš vienmēr stāstījis manam tēvocim, ka viņš tā sacījis, un tas jau ir viens un tas pats.

«Pūt man!» saka Toms, un ķēve nozviedzas, it kā viņa būtu pilnīgi tajās pašās domās.

«Galvu augšā, vecenīt,» sacīja Toms, viegli uzplīkšķinādams ar pātagas galu bērajai ķēvei pa kaklu. «Tādā naktī kā šī nav jēgas dzīties uz priekšu; pirmajā mājā, pie kuras nonāksim, mēs apstāsimies, tādēļ, jo ātrāk tu kusties, jo ātrāk tiksim pie vietas. Noo, vecenīt, veicīgāk, veicīgāk!»

Vai nu niķīgā ķēve bija pietiekoši labi iepazinusies ar Toma balss noskaņām, lai saprastu, ko tās izsaka, vai arī viņa atzina, ka stāvot ir aukstāk nekā kustoties, es, protams, nevaru pasacīt. Bet varu teikt vienu: līdzko Toms bija beidzis runāt, viņa sacēla ausis un devās uz priekšu tādā ātrumā, ka māla krāsas divriči tā vien rībēja, un jums būtu licies - nupat, nupat visi sarkanie spieķi izlidos Mārlboro kāpu zālē; un pat Toms, lai gan bija labs braucējs, nevarēja nedz apturēt, nedz apvaldīt ķēves gaitu, līdz viņa pati no sava prāta apstājās pie kādas viesnīcas ceļa labajā pusē, apmēram astotdaļjūdzes no tās vietas, kur kāpas beidzas.

Pamezdams grožus zirgu puisim un iesprauzdams pātagu bukā, Toms uzmeta ātru skatienu mājas augšstāvam. Tā bija dīvaina, veca māja, būvēta no īpašiem akmeņiem, ar sienās ielaistiem šķērsbaļķiem, ar logiem, kuru izvirzītie frontoni sniedzās pāri visam kājceliņam, ar zemām durvīm tumšā velvē un pāri stāvu pakāpienu, kas veda lejup mājā iekšā, kurpretī pēc mūslaiku paraduma būvētajām mājām pusducis zemu pakāpienu ved augšup. Tomēr tā bija mājīga izskata ēka, jo bufetes istabas logā bija redzama gaiša, priecīga uguns, kas meta spožu, jautru gaismu pāri ceļam un apgaismoja pat dzīvžogu otra pusē; pretējā logā plaiksnījās iesarkana gaisma, vienu mirkli tikko saredzama, bet nākamajā jau spēcīgi atspīdēdama caur nolaistajiem aizkariem, kas liecināja, ka iekšā pašlaik kamīnā liesmo uguns. Ievērojis šos zīmīgos sīkumus ar piedzīvojuša ceļotāja aci, Toms nokāpa no bukas tik ātri, cik vien viņam atļāva pa pusei sastingušie locekļi, un iegāja mājā.

Nepagāja ne piecas minūtes, kad Toms bija novietots istabā iepretī bufetei - tai pašā istabā, kur, kā viņš bija iedomājies, kurējās kamīns, - pie īstas, sprēgājošas uguns, kurā bija iemests gandrīz vai vesels bušelis ogļu un tik daudz zaru, ka no tiem varētu iztaisīt pusduci pieklājīgu ērkšķogu krūmu. Zari, kas pildīja kamīnu vai līdz skurstenim, rūca un sprakšķēja tik patīkami, ka šī skaņa vien būt varējusi sasildīt katra prātīga cilvēka sirdi. Tas bija iepriecinoši, bet tas vēl nebija viss, jo kāda uzcirtusies meiča ar spožām acīm un glītām kāju potītēm klāja uz galda ļoti tīru, baltu galdautu; un, tā kā Toms sēdēja, rītkurpēs ieautās kājas uz kamīna aizsarga balstīdams, un viņa mugura bija pavērsta pret durvīm, viņš spogulī, kas atradās uz kamīna dzegas, redzēja visai pievilcīgu, apburošu bufetes ainavu ar jaukām zāļu pudeļu un zeltainu etiķešu rindām vienuviet ar marinētu dārzeņu un ievārījumu burkām un sieriem, vārītiem šķiņķiem un vēršgaļas gabaliem, kas viskārdinošākajā jaukumā bija sakārtoti uz plauktiem. Nu, tās arī bija patīkami, bet pat tas vēl nebija viss, jo bufetes istabā pie visjaukākā galdiņa, kāds vien iedomājams, kas bija piebīdīts tuvu visspožākajai uguntiņai, kāda vien iedomājama, sēdēja un dzēra tēju kupla atraitne ap četrdesmit astoņiem gadiem vai apmēram tā, ar tikpat patīkamu izskatu kā bufetei; tā, acīm redzot, bija mājas saimniece un visu šo patīkamo lietu augstākā virsvaldniece. Visā šajā skaistajā ainā bija tikai viena tumša vieta, un tas bija kāds gara auguma vīrs - ļoti gara auguma vīrs ar melnu vaigubārdu un cirtainiem, melniem matiem, ģērbies brūnos svārkos ar spožām, pītām pogām. Vīrs sēdēja pie tējas galdiņa kopā ar atraitni, un nevajadzēja nemaz sevišķi vērīgas acs, lai pamanītu, ka tas bija jau guvis labas sekmes, pierunājot viņu nedzīvot ilgāk kā atraitnei, bet dot tam tiesības sēdēt pie šīs bufetes visu atlikušo dzīves laiku.

Toms Smārts nekādā ziņā nebija viegli sakaitināms vai skaudīgs cilvēks, bet šādā vai tādā kārtā garais vīrs ar brūnajiem svārkiem un spožajām, pītajām pogām lika vārīties tam žults mazumiņam, kas atradās Toma organismā, un izjust viņam vislielāko sašutumu, jo sevišķi tādēļ, ka viņš šad un tad no savas sēdvietas spoguļa priekšā varēja novērot dažas maigas laipnības, ko savā starpā izmainīja garais vīrs un atraitne un kas pietiekoši skaidri liecināja, ka garais vīrs še bija iecienīts tikpat lielā mērā, cik liels tas bija pēc auguma. Toms cienīja karstu punšu - es varu pat sacīt, ka viņš ļoti cienīja karstu punšu, - un pēc tam, kad viņš bija pārliecinājies, ka niķīgā ķēve ir labi paēdināta un rūpīgi novietota, un pats apēdis līdz pēdējai kripatiņai jaukās, mazās, siltās vakariņas, ko atraitne nolika tam priekšā pati ar savām rokām, viņš izmēģinājuma dēļ pasūtīja glāzi punša. Nu, ja visā mājturības mākslā bija kaut kas, ko atraitne prata pagatavot labāk par visu citu, tad tas bija karsts punšs, un pirmā glāze bija tik ļoti pa Toma Smārta garšai, ka viņš bez mazākās kavēšanās pasūtīja otru. Karsts punšs, džentlmeņi, ir patīkama lieta - ļoti patīkama lieta visos apstākļos, bet šajā mājīgajā, vecajā viesistabā pie rūcošas uguns, kad ārā trakoja vētra tā, ka visi vecās mājas baļķi krakšķēja, Tomam Smārtam tas likās sevišķi patīkams. Viņš pasūtīja vēl vienu glāzi un vēl vienu - es neesmu pilnīgi drošs, vai viņš pēc tam nepasūtīja vēl vienu, un, jo vairāk viņš dzēra karsto punšu, jo vairāk domāja par garo vīru.

«Sasodīta nekaunība!» Toms sacīja pie sevis. «Kas viņam par darīšanām šai jaukajā bufetes istabiņā? Tāds neglīts nelietis!» sacīja Toms. «Ja atraitnei būtu drusku gaumes viņa noteikti varētu atrast labāku vīrieti par šo te.»

Toma skatiens no spoguļa uz kamīna dzegas aizklīda pie glāzes uz galda, un, tā kā viņš sajuta, ka pamazām kļūst sentimentāls, tad iztukšoja ceturto punša glāzi un pasūtīja piekto.

Toms Smārts, džentlmeņi, vienmēr bija kārojis būt sabiedrisks cilvēks. Jau sen viņš bija vēlējies stāvēt pats pie savas bufetes, ģērbies zaļos svārkos, īsās korda biksēs un atloku zābakos. Viņam ļoti patika prezidēt jautrās pusdienās, un Toms bieži bija domājis, cik labi viņš vadītu sarunas pats savā lokālā un kāds lielisks piemērs viņš varētu būt saviem viesiem iedzeršanā. Visas šīs domas ātri izskrēja caur Toma smadzenēm, kad viņš pie rūcošas uguns dzēra karstu punšu, un viņš izjuta ļoti taisnīgu un dibinātu sašutumu par to, ka garais vīrs bija ticis tik tuvu šādam mērķim, kamēr viņš, Toms Smārts, bija tikpat tālu no tā kā vienmēr. Pēdējās divas glāzes dzerot, Toms pārdomāja, vai viņam nebūtu pilnīgas tiesības iesākt ar garo vīru ķildu par to, ka tas sadomājis iegūt apaļīgās atraitnes labvēlību, taču pēdīgi nāca pie mierinošā atzinuma, ka viņam, nelaimīgajam, ļoti nodarīts pāri un ka labāk būtu doties gulēt.

Švītīgā meitene gāja Tomam pa priekšu augšup pa plātām un senlaicīgām kāpnēm, aplikusi plaukstu ap sveces liesmu, lai pasargātu to no vēja pūsmām, kas tādā vecā, plašā mājā būtu varējušas atrast pietiekami daudz telpu, kur palīksmoties, nenopūšot sveci, bet kas tomēr to nopūta, tādā kārtā dodot Toma ienaidniekiem izdevību apgalvot, ka tas esot bijis viņš un ne vējš, kas nopūtis sveci, un ka pa to laiku, kamēr viņš. izlicies, ka atkal grib iedegt gaismu, patiesībā skūpstījis meiteni. Lai nu būtu kā būdams, gaismu atkal aizdedza un Tomu pa gaiteņu un istabu labirintu aizvadīja līdz telpai, kas bija sagatavota viņa uzņemšanai. Še meitene novēlēja viņam labu nakti un atstāja viņu vienu.

Tā bija jauka, plaša istaba ar lieliem sienas skapjiem un gultu. kurā būtu varējusi novietoties vesela internātskola, nemaz nerunājot par diviem ozolkoka skapjiem, kas būtu varējuši uzņemt nelielu armijas bagāžu; bet Toma iztēli visvairāk satrauca kāds dīvains drūma izskata krēsls ar augstu atzveltni, izrotātu visfantastiskākajiem izgriezumiem, ar puķainu damasta pārvalku un bumbām zem kājām, kas bija rūpīgi ietītas sarkanā vadmalā, it kā viņam kāju pirkstos būtu ģikts. Par katru citu dīvainu krēslu Toms vienīgi būtu nodomājis, ka tas ir dīvains krēsls, un ar to lieta būtu galā, bet šim krēslam piemita kaut kas sevišķs, un tomēr viņš nevarēja pateikt, kas tas ir. Tas bija tik neparasts, tik atšķirīgs no visām pārējām mēbelēm, kādas viņš jebkad bija redzējis, ka likās - tas viņu apbur. Viņš nosēdās pie uguns un pusstundu blenza uz veco krēslu. Kaut velns šo krēslu parautu! Tas bija tāds vecs, dīvains ērms, ka viņš nevarēja no tā novērst acis.

«Nu,» sacīja Toms, lēni ģērbdamies nost un visu laiku raudzīdamies uz veco krēslu, kas ļoti noslēpumains stāvēja pie gultas, «savu mūžu neesmu neko tik jocīgu redzējis. Ļoti savādi,» sacīja Toms, ko karstais punšs bija padarījis diezgan dziļdomīgu, «ļoti savādi.»

Ar dziļas gudrības izteiksmi sejā Toms pakratīja galvu un atkal skatījās uz krēslu. Tomēr viņš nekā nevarēja izdomāt, tāpēc likās gultā, silti sasedzās un aizmiga.

Pēc pusstundas Toms uztrūkās no miega, jo viņu atmodināja nesakarīgs sapnis, kurā jaucās gari vīri un punša glāzes, un pirmais priekšmets, ko uztvēra viņa pamodinātā apziņa, bija dīvainais krēsls.

«Es vairs uz to neskatīšos,» sacīja Toms pats sev, cieši saspieda plakstiņus un mēģināja sevi pārliecināt, ka atkal iemieg. Tas nepalīdzēja. Viņa acu priekšā tikai dejoja dīvaini krēsli, mētādami kājas, lēkdami cits citam pār atzveltnēm un darīdami visvisādas ķēmības.

«Tikpat labi es varu skatīties uz vienu īstu krēslu kā uz divi trīs komplektiem neīstu,» Toms noteica, nomezdams segas no galvas.

Tur tas stāvēja, skaidri saredzams kamīna uguns gaismā un izskatīdamies tikpat izaicinošs kā iepriekš.

Toms cieši skatījās uz krēslu, un pēkšņi viņam, tā skatoties, izlikās, ka ar to notiek visneparastākā pārmaiņa. Izgriezumi uz atzveltnes pakāpeniski pārvērtās par vecas, grumbainas cilvēka sejas vaibstiem; damasta pārvalks kļuva par vecmodīgu vesti ar atlokiem; apaļās bumbas pārvērtās par divām sarkanas drēbes rīta kurpēs ieautām pēdām; un viss krēsls izskatījās līdzīgs ļoti neglītam vecam vīram no pagājušā gadsimta - vecam vīram, kas iespraudis rokas sānos. Toms piecēlās gultā sēdus un izberzēja acis, lai aizdzītu māņus. Nē. Krēsls bija kļuvis par pretīgu vecu džentlmeni; un vēl kas - viņš pamirkšķināja Tomam Smārtam.

Toms pēc dabas bija pārgalvīgs, bezrūpīgs puisis, un viņš bija uzņēmis uz krūts piecas glāzes karsta punša un tāpēc, lai arī sākumā drusku nobijies, kļuva diezgan pikts, kad redzēja, ka vecais džentlmenis šādā nekaunīgā kārtā mirkšķina ar acīm un glūn uz viņu. Pēdīgi viņš nolēma, ka tas nav ciešams, un, kad vecais joprojām turpināja mirkšķināt, sacīja ļoti dusmīgā balsī:

«Ko jūs, pie velna, man mirkšķināt?»

«Tāpēc, ka man tā patīk, Tom Smārt,» sacīja krēsls jeb vecais džentlmenis, kā nu jums patīk viņu saukt.

Tomēr, Tomam runājot, viņš pārtrauca mirkšķināt un sāka ņirgt līdzīgi ārkārtīgi vecam mērkaķim. «Kā jūs, vecais riekstkoža ģīmi, zināt manu vārdu?» Toms Smārts jautāja diezgan apmulsis, lai gan izlikās, ka tas viņam nav nekas.

«Nu, nu, Tom,» vecais džentlmenis ieminējās, «tādā tonī nerunā ar solīdu Spānijas mahagoniju. Sasodīts, necienīgāk nevarētu pret mani izturēties pat tad, ja es būtu tikai finierēts.»

Kad vecais džentlmenis to sacīja, viņš izskatījās tik saniknots, ka Tomam sametās bail.

«Es nemaz nedomāju, ser, izturēties pret jums necienīgi,» Toms bilda daudz pazemīgākā balsī, nekā bija runājis iesākumā.

«Labi, labi,» atsacīja večuks, «var būt, ka ne, - var būt, ka ne. Tom!»

«Ser?»

«Es par jums visu zinu, Tom, visu. Jūs esat ļoti nabadzīgs, Tom.»

«Nu, tā ir,» Toms Smārts atteica. «Bet kā jūs to dabūjāt zināt?»

«Tas nav svarīgi,» sacīja vecais džentlmenis. «Jums par daudz patīk punšs, Tom.»

Toms Smārts patlaban gribēja iebilst, ka viņš kopš savas pēdējās dzimšanas dienas neesot nobaudījis ne pilītes, bet, kad viņa skatiens sastapās ar vecā džentlmeņa acīm, tās noraudzījās tik zīmīgi, ka Toms nosarka un klusēja.

«Tom,» vecais džentlmenis turpināja, «atraitne ir jauka sieviete - ļoti jauka sieviete, vai ne ko, Tom?»

Še večuks piemiedza acis, pacēla vienu no savām izdilušajām, mazajām kājelēm un viscaur izskatījās tik nepatīkami mīlīgs, ka Tomam kļuva gluži pretīga viņa vieglprātīgā izturēšanās - turklāt šādā vecumā!

«Es esmu viņas aizgādnis, Tom,» sacīja vecais džentlmenis.

«Tiešām?» jautāja Toms Smārts.

«Es pazinu viņas māti, Tom,» sacīja večuks, «un viņas vecomāti. Tā mani ļoti mīlēja - uzšuva man šo vesti, Tom.»

«Tiešām?» sacīja Toms Smārts.

«Un šīs kurpes,» sacīja večuks, paceldams vienu sarkanās drēbes apsēju, «bet to nepieminēsim, Tom. Man negribētos, lai kļūtu zināms, ka viņa man bija tik ļoti pieķērusies. Tas varētu radīt ģimenē dažādas nepatikšanas.»

To sacīdams, vecais blēdis izskatījās tik ārkārtīgi bezkaunīgs, ka Toms Smārts - tā viņš pats vēlāk izsacījās - būtu varējis bez sirdsapziņas pārmetumiem uzsēsties tam virsū.

«Es, Tom, savā laikā biju liels sieviešu mīlulis,» sacīja vecais, izvirtušais uzdzīvotājs. «Simtiem skaistu sieviešu stundām ilgi ir sēdējušas manā klēpī. Ko jūs par to sakāt, jūs nebēdni, ko?»

Vecais džentlmenis gatavojās atstāstīt dažas citas savas jaunības dēkas, bet viņam uznāca tik stipra krakšķēšanas lēkme, ka viņš nebija spējīgs turpināt.

«Tā tev vajag, vecais kraķi,» domāja Toms Smārts, bet viņš nesacīja nekā.

«Ek!» sacīja večuks. «Tas man tagad sagādā daudz raižu. Es kļūstu vecs, Tom, un man vairs nav nekāda satura. Man izdarīja arī operāciju - ielika mazu gabaliņu mugurā, - un tas man bija smags pārbaudījums, Tom.»

«Es domāju gan, ser,» sacīja Toms Smārts.

«Tomēr,» sacīja vecais džentlmenis, «tas neattiecas uz lietu, Tom. Es vēlos, lai jūs apprecētu šo atraitni.»

«Es, ser!» teica Toms.

«Jūs,» sacīja vecais džentlmenis.

«Dievs lai svētī jūsu cienījamās cirtas,» sacīja Toms (večukam bija atlikuši daži izpūruši zirga astri), «dievs lai svētī jūsu cienījamās cirtas - viņa pie manis nenāks!»

Un Toms, iedomādamies bufeti, neviļus nopūtās.

«Nenāks?» teica vecais džentlmenis stingri.

«Nē, nē,» sacīja Toms, «viņai ir kāds cits padomā. Garš vīrs - sasodīti garš vīrs - ar melnu vaigbārdu.»

«Tom,» sacīja vecais džentlmenis, «tas nekad nebūs viņas vīrs.»

«Nebūs?» teica Toms. «Ja jūs, veco džentlmeni, stāvētu bufetes istabā, jūs runātu citu valodu.»

«Phe!» izmeta vecais džentlmenis. «To visu es zinu.»

«Ko jūs zināt?» teica Toms.

«Par skūpstīšanos aiz durvīm, Tom, un tamlīdzīgām lietām,» sacīja vecais džentlmenis.

Un še viņš atkal pameta bezkaunīgu skatienu, par ko Toms ļoti noskaitās, tāpēc ka - to jūs, džentlmeņi, visi zināt - noklausīties večuku, kam taču vajadzētu būt vairāk prāta, runājam par šādām lietām ir ļoti nepatīkami - nepatīkamāk par visu.

«To visu es zinu, Tom,» sacīja vecais džentlmenis. «Savā laikā es to esmu redzējis ļoti bieži, Tom, un to ir darījuši tik daudzi cilvēki, ka man par to nepatīk runāt, bet galu galā tur nekad nekas neiznāca.»

«Jūs droši vien esat redzējuši šo to interesantu?» sacīja Toms, uzmezdams vecajam jautājošu skatienu.

«To jūs varat droši ticēt, Tom,» atbildēja večuks, nozīmīgi pamirkšķinādams ar acīm. «Es esmu pēdējais no savas ģimenes, Tom,» sacīja vecais džentlmenis, skumīgi nopūzdamies.

«Liela ģimene bija?» jautāja Toms Smārts.

«Mēs bijām divpadsmit, Tom,» sacīja vecais džentlmenis, «lieliski, patīkami puiši ar taisnām mugurām, tādi, ka prieks redzēt. Ne tādi kā jūsu modernie izdzimteņi; mēs visi bijām ar roku balstiem un tā nopulēti - man pašam to varbūt nevajadzētu sacīt, - ka sirds jums priecātos, to redzot.»

«Un kas notika ar pārējiem, ser?» vaicāja Toms Smārts.

Vecais džentlmenis aizsedza ar elkoni acis un atbildēja:

«Pagalam, Tom, pagalam. Mums bija grūts dienests, Tom, un viņiem visiem nebija mana miesas būve. Viņi dabūja reimatismu kājās un rokās, un tos novietoja virtuvēs un citās slimnīcās; un viens no viņiem pēc ilgas kalpošanas un nežēlīgas apiešanās pilnīgi pazaudēja saprašanu - viņš kļuva tik nesaturīgs, ka to vajadzēja sadedzināt. Tas ir briesmīgi, Tom.»

«Drausmīgi!» sacīja Toms Smārts.

Večuks dažas minūtes klusēja, acīm redzot, cenzdamies savaldīt satrauktās jūtas, un tad sacīja:

«Bet es, Tom, noklīstu no temata. Šis garais vīrs, Tom, ir nelietīgs avantūrists. Līdzko viņš apprecēs atraitni, viņš pārdos visu iekārtu un aizlaidīsies. Un kādas būs sekas? Viņa būs atstāta un izputināta, un es dabūšu galu no aukstuma kādā vecu lietu veikalā.»

«Nu jā, bet…»

«Nepārtrauciet mani!» sacīja vecais džentlmenis. «Par jums, Tom, esmu pavisam citādās domās, jo labi zinu, ka jūs, ja reiz būsit ierīkojies viesnīcā, to nekad neatstāsit tik ilgi, kamēr vien tās sienās būs kaut kas dzerams.»

«Esmu ļoti pateicīgs par jūsu labajām domām, ser,» sacīja Toms Smārts.

«Tādēļ,» vecais džentlmenis nobeidza pavēlošā tonī, «jūs viņu dabūsit, bet viņš ne.»

«Bet kā lai viņa nodomu izjauc?» teica Toms Smārts dedzīgi.

«Ar atklājumu,» atbildēja vecais džentlmenis, «ka viņš jau ir precējies.»

«Kā es to varu pierādīt?» teica Toms, pa pusei pietrūkdamies no gultas.

Vecais džentlmenis pacēla roku, ko bija iespiedis sānos, un, norādīja uz vienu no ozola skapjiem, tūliņ novietoja roku atpakaļ vecajā vietā.

«Viņš nemaz neiedomājas,» sacīja vecais džentlmenis, «ka tajā skapī bikšu labajā kabatā atstājis vēstuli, kurā tiek lūgts atgriezties pie savas satriektās sievas un sešiem bērniem. Ievēro, Tom, - seši bērni un visi maziņi.»

Kad vecais džentlmenis svinīgi izrunāja šos vārdus, viņa vaibsti kļuva arvien neskaidrāki un stāvs arvien miglaināks. Toma acis satumsa. Likās, ka vecais vīrs pamazām pārvēršas par krēslu - damasta veste kļūst par pārklāju, sarkanās rīta kurpes saraujas par maziem sarkana auduma maisiņiem. Gaisma pamazām izdzisa, un Toms Smārts atlaidās uz spilvena un aizmiga.

Rīts pamodināja Tomu no letarģiskā miega, kurā viņš bija iegrimis, vecajam vīram pazūdot. Viņš piecēlās gultā sēdus un dažas minūtes veltīgi nopūlējās atcerēties pagājušās nakts notikumus. Pēkšņi tie ielauzās viņa apziņā. Viņš paskatījās uz krēslu; tiesa, tā bija fantastiska baiga izskata mēbele, bet vajadzēja ļoti spēcīgu un dzīvu fantāziju, lai varētu atrast kaut kādu līdzību starp to un veco vīru.

«Kā klājas, veco zēn?» teica Toms. Viņš dienas gaismā sajutās drošāks, tāpat kā lielākā daļa cilvēku.

Krēsls palika nekustīgs un nerunāja ne vārda.

«Nelādzīgs rīts,» sacīja Toms.

Nē. Krēslu nevarēja ievilkt sarunā.

«Uz kuru skapi jūs rādījāt? To taču jūs varat man pateikt,» sacīja Toms.

Ne velna, džentlmeņi! Krēsls nesacīja ne vārda.

«Galu galā nav jau tik grūti to atvērt,» sacīja Toms, apņēmīgi izkāpdams no gultas.

Viņš piegāja pie viena no skapjiem. Slēdzene bija caurumā, viņš to pagrieza un atvēra durvis. Tur patiešām bija bikses. Viņš iebāza roku kabatā un izvilka tieši to vēstuli, par ko vecais džentlmenis bija runājis!

«Tas nu ir dīvaini,» sacīja Toms Smārts, vispirms paskatīdamies uz krēslu, pēc tam uz skapi, tad uz vēstuli un tad atkal uz krēslu. «Ļoti dīvaini,» teica Toms.

Bet, tā kā šajos priekšmetos nevarēja saskatīt nekā tāda, kas šo dīvainību darītu mazāk dīvainu, viņš domāja, ka tikpat labi varētu apģērbties un tūliņ nokārtot lietu ar garo vīru - vienkārši lai tiktu ārā no grūtā stāvokļa.

Pa ceļam uz apakšstāvu Toms ar uzmanīgu saimnieka aci aplūkoja istabas, kurām gāja cauri. Nav neiespējami, viņš; domāja, ka tās jau pēc neilga laika ar visu, kas tur iekšā, kļūst par viņa īpašumu. Garais vīrs, salicis rokas uz muguras, stāvēja mazajā, mājīgajā bufetes istabā gluži kā mājās. Ieraudzījis Tomu, viņš izklaidīgi pasmīnēja. Nejaušs vērotājs būtu varējis domāt, ka viņš to dara vienīgi tādēļ, lai parādītu savus baltos zobus, bet Toms Smārts nodomāja, ka apziņa par uzvaru paplaiksnījusies tajā vietā, kur vajadzētu atrasties garā vīra prātam, ja viņam tāds vispār ir. Toms pasmējās viņam tieši sejā un paaicināja saimnieci.

«Labrīt, kundze,» sacīja Toms Smārts, aizvērdams mazās viesistabas durvis, kad atraitne ienāca.

«Labrīt, ser,» atraitne atbildēja. «Ko jūs vēlaties brokastīs, ser?

Toms domāja, kā savu lietu iesākt, un tādēļ neko neatbildēja.

«Ir ļoti labs šķiņķis,» atraitne turpināja, «Un skaists, auksts, speķots putns. Vai jums pasniegt ser?»

Šie vārdi iztraucēja Tomu no pārdomām. Atraitnei runājot, Toms viņu sāka apbrīnot arvien vairāk. Gādīgā būtne! Rūpīgā namamāte!

«Kas ir tas džentlmenis bufetes istabā, kundze?» jautāja Toms.

«Viņa vārds ir Džinkinss, ser,» atraitne atsacīja, viegli nosarkdama.

«Viņš ir garš vīrietis,» sacīja Toms.

«Viņš ir ļoti jauks vīrietis, ser,» atbildēja atraitne, «un ļoti patīkams džentlmenis.»

«Ak tā?» Toms noteica.

«Vai jūs vēl ko vēlaties, ser?» vaicāja atraitne, ko Toma izturēšanās bija krietni samulsinājusi.

«Jā, jā,» sacīja Toms. «Vai jūs, godājamā kundze, nebūtu tik laipna un uz brītiņu neapsēstos?»

Atraitne izskatījās ļoti pārsteigta, taču apsēdās, un arī Toms apsēdās cieši viņai blakus. Es nezinu, džentlmeņi, kā tas gadījās, - mans tēvocis mēdza stāstīt, it kā Toms Smārts teicis, ka pat viņš nav zinājis, ka tas gadījies, - bet šā vai tā Toma plauksta novietojās uz atraitnes rokas virspuses un palika uz tās visu laiku, kamēr viņš runāja.

«Godājamā kundze,» sacīja Toms Smārts - viņš vienmēr centās būt galants, «godājamā kundze, jūs esat pelnījusi ļoti labu vīru, patiešām.»

«Ak dievs, ser!» sacīja atraitne - un ko citu tai bija sacīt. Veids, ka Toms iesāka sarunu, bija diezgan neparasts, lai neteiktu - satraucošs, ievērojot vēl to, ka viņš pirms iepriekšējā vakara to ne acīs nebija redzējis. «Ak dievs, ser!»

«Es nicinu glaimus, godājamā kundze,» sacīja Toms Smārts. «Jūs esat pelnījusi ļoti labu vīru, un, lai kurš tas būtu, tas būs ļoti laimīgs vīrs.»

Kad Toms to sacīja, viņa skatiens neviļus aizklīda no atraitnes sejas uz istabas bagātīgo iekārtu.

Atraitne izskatījās vēl vairāk apmulsusi un mēģināja piecelties. Toms maigi saspieda, viņas roku, kā vēlēdamies viņu aizturēt, un viņa palika sēžot. Atraitnes, džentlmeņi, parasti nav bailīgas, kā mans tēvocis mēdza sacīt.

«Man, protams, jums ļoti jāpateicas, ser, par jūsu labajām domam,» sacīja apaļīgā saimniece, viegli iesmiedamās, «un ja es kādreiz atkal precēšos…»

«Ja,» teica Toms Smārts, ļoti cieši skatīdamies ar savas kreisās acs labo stūri, «ja…»

«Nu labi,» sacīja atraitne, šoreiz iesmiedamās pilnā balsī. «Kad es precēšos, ceru, man būs tik labs vīrs, kādu jūs man novēlat.»

«Proti, Džinkinss,» teica Toms.

«Dievs kungs, ser!» izsaucās atraitne.

«O, nestāstiet man nekā,» sacīja Toms, «es viņu pazīstu.»

«Es esmu pārliecināta, ka neviens, kas viņu pazīst, nezina par viņu nekā slikta,» sacīja atraitne, ko aizskāra Toma noslēpumainā izrunāšanās.

«Hm,» teica Toms Smārts.

Atraitne nolēma, ka pēdējais laiks sākt raudāt, tādēļ viņa izņēma kabatas lakatiņu un apvaicājās, vai Toms vēloties viņu apvainot; vai, viņš domājot, ka tas esot džentlmeniski - nomelnot otru džentlmeni tam aiz muguras; kāpēc, ja viņam esot kaut kas sakāms, viņš to nepasakot kā vīrs vīram, bet šādā kārtā biedējot vāju nabaga sievieti; un tā tālāk.

«Es to viņam pateikšu visai drīz,» sacīja Toms, «vienīgi vēlos, lai jūs to dzirdētu pirmā.»

«Kas tas ir?» jautāja atraitne, nopietni lūkodamās Toma sejā.

«Tas jūs pārsteigs,» sacīja Toms, iebāzdams roku kabatā.

«Ja jūs gribat sacīt, ka viņam nav naudas,» teica atraitne, «tad to es jau zinu, un jums nav ko uztraukties.»

«Ek, nieki, tas nav tas,» sacīja Toms Smārts. «Man arī nav naudas. Tas nav tas.»

«Ak dievs! Kas tas varētu būt?» izsaucās nabaga atraitne.

«Nebīstieties!» sacīja Toms Smārts. Viņš lēni izņēma vēstuli un atvēra to. «Jūs nesāksit kliegt?» Toms vaicāja šaubīdamies.

«Nē, nē,» atbildēja atraitne, «parādiet man to!»

«Jūs neģībsit un nedarīsit citas tamlīdzīgas muļķības?» taujāja Toms.

«Nē, nē,» steidzīgi atbildēja atraitne.

«Un neskrieniet ārā un nesāciet viņu sist,» sacīja Toms, «tādēļ ka es to izdarīšu jūsu vietā; jums labāk būtu nepūlēties.»

«Labi, labi,» sacīja atraitne, «parādiet man to!»

«Lūdzu,» atbildēja Toms Smārts un, to sacīdams, ielika vēstuli atraitnei rokā.

Džentlmeņi, esmu dzirdējis savu tēvoci stāstām, ka Toms Smārts teicis, ka atraitnes vaimanas, kad viņa uzzinājusi šo atklājumu, būtu varējušas saplosīt pat akmens sirdi. Toms, protams, bija ļoti mīkstsirdīgs, un viņa sirdi tās plēsa vai gabalos. Atraitne locījās sāpēs un lauzīja rokas.

«Ak, vīriešu nelietība un bezgodība!» teica atraitne.

«Šausmīgi, godājamā kundze, bet nomierinieties!» sacīja Toms Smārts.

«Es nevaru nomierināties!» brēca atraitne. «Nekad vairs neatradīšu nevienu citu, ko es tā varētu mīlēt!»

«O jā, jūs atradīsit, mana dārgā,» sacīja Toms Smārts, žēlās par atraitnes nelaimi likdams nobirt vislielākā izmēra asaru krusai.

Savā līdzjūtības pārpilnībā Toms Smārts bija aplicis roku atraitnei ap viduci, un atraitne savās dziļajās bēdās cieši spieda Toma plaukstu. Viņa palūkojās uz augšu Toma sejā un pasmaidīja caur asarām. Toms palūkojās uz leju viņas sejā un pasmaidīja caur savējām.

Man, džentlmeņi, nav izdevies izdibināt, vai šajā nozīmīgajā brīdī Toms atraitni noskūpstīja vai ne. Viņš mēdza stāstīt manam tēvocim, ka neesot to darījis, bet man par to ir šaubas. Starp mums runājot, džentlmeņi, es drīzāk domāju, ka viņš to noskūpstīja.

Lai būtu kā būdams, Toms pusstundu vēlāk izsvieda ļoti garo vīru pa priekšējām durvīm un pēc mēneša apprecēja atraitni. Un viņš mēdza braukāt pa apkaimi māla krāsas divričos ar sarkaniem riteņiem un ar niķīgo straujo ķēvi, kamēr pēc daudziem gadiem izbeidza savu veikalu un aizbrauca ar sievu uz Franciju; un tad veco māju noārdīja.

- Atļaujiet man jautāt, - ziņkārīgais vecais džentlmenis ieminējās, - kas notika ar krēslu?

- Nu, - vienacainais aģents atbildēja, - kāzu dienā tika novērots, ka tas ļoti stipri krakšķ, bet Toms nevarēja droši pateikt, vai tas bijis aiz prieka vai aiz miesīga nespēka. Viņam tomēr drīzāk licies, ka tas bijis pēdējā iemesla dēļ, jo pēc tam krēsls vairs nekad neesot runājis.

- Visi šim stāstam ticēja, vai ne? - vīrs ar netīro seju ieteicās, atkal piepildīdams pīpi.

- Atskaitot Toma ienaidniekus, - aģents atbildēja. - Daži no tiem sacīja, ka Toms to izdomājis no sākuma līdz galam; un citi sacīja, ka viņš bijis piedzēries, un tas viņam tikai tā izlicies un ka viņš kļūdīdamies paņēmis svešās bikses jau pirms gulētiešanas. Bet, ko viņi teica, to neviens neņēma vērā.

- Toms Smārts teica, ka tā visa esot patiesība?

- Katrs vārds.

- Un jūsu tēvocis?

- Katrs burts.

- Tad tie abi ir bijuši jauki cilvēki, - vīrs ar netīro seju noteica.

- Jā, tādi tie bija, - aģents apstiprināja. - Tiešām, ļoti jauki cilvēki!

XV NODAĻA,

kas sniedz divu ievērojamu personu pareizu attēlojumu un sīku aprakstu par viņu mājā un dārzā sarīkotām sabiedriskām brokastīm, kuras noved pie sastapšanās ar kādu vecu paziņu un pie citas nodaļas iesākuma

Mistera Pikvika sirdsapziņa viņam mazliet pārmeta neseno nevērīgo izturēšanos pret draugiem «Pāvā», un viņš trešās dienas rītā pēc vēlēšanām patlaban gribēja doties pie tiem apjautāties, kad viņa uzticamais kalps pasniedza vizītkarti, uz kuras bija iegravēts šāds uzraksts:

Misis Leo Hantere

Alā. Ītensvilā

- Kāda persona gaida, - lakoniski sacīja Sems.

- Vai tā persona vēlas satikt mani, Sem? - misters Pikviks jautāja.

- Viņam vajgas taisni jūs un neviens cits neder, kā teica velna privātsekretārs, kad viņš pievāca doktoru Faustu, - misters Vellers atbildēja.

- Viņam? Vai tad tas ir džentlmenis? - misters Pikviks pabrīnījās.

- Ja nav džentelmens, tad ļoti laba imitācija, - misters Vellers atbildēja.

- Bet šī ir lēdijas vizītkarte, - misters Pikviks aizrādīja.

- Tomēr man to iedeva džentelmens, - Sems atteica, - un viņš gaida viesistabā… teica, ka gaidīs vai cauru dienu, bet jūsus vajgot satikt.

Dzirdēdams par šādu apņēmību, misters Pikviks nokāpa viesistabā. Tur sēdēja kāds nopietna izskata cilvēks, kas, viņam ienākot, pielēca kājās un sacīja ar dziļu cieņu:

- Misters Pikviks, man šķiet.

- Tas pats.

- Atļaujiet man, ser, to godu satvert jūsu roku… atļaujiet man, ser, to paspiest! - nopietnais cilvēks sacīja.

- Protams, - misters Pikviks atteica. Svešinieks pakratīja pasniegto roku un tad turpināja:

- Mēs esam dzirdējuši par jūsu slavu, ser. Troksnis, ser, ko sacēla jūsu arheoloģiskā diskusija, ir sasniedzis misis Leo Hanteres ausis… manas sievas, ser; es esmu misters Leo Hanters*.

*======

Misters Leo Hanters.- Pēc angļu paražas precētu sievu bieži uzrunā viņas vīra vārdā un uzvārdā, priekšā liekot apzīmējumu misis - kundze (misis Leo Hantere).

*======

Svešinieks brīdi klusēja, it kā sagaidītu, ka misteru Pikviku šis atklājums apstulbinās, bet, redzēdams, ka tas paliek pilnīgi mierīgs, turpināja:

- Mana sieva, ser, - misis Leo Hantere - lepojas, ka var ieskaitīt starp saviem paziņām visus tos, kas kļuvuši slaveni ar saviem darbiem un talantiem. Atļaujiet man, ser, šajā sarakstā goda vietā ierakstīt misteru Pikviku un viņa biedrus - tā kluba locekļus, kurš savu nosaukumu ieguvis no viņa vārda.

- Es, ser, būšu ārkārtīgi laimīgs, ja varēšu iepazīties ar šādu lēdiju, - misters Pikviks atbildēja.

- Jūs ar viņu iepazīsities, ser, - nopietnais vīrs atteica. - Rīt priekšpusdienā, ser, mēs rīkojam sabiedriskas brokastis - f кte champ кtre, - kurās piedalīsies liels skaits no tiem, kas kļuvuši slaveni ar saviem darbiem un talantiem. Sagādājiet, ser, misis Leo Hanterei to prieku redzēt jūs Alā!

- Ar lielāko patiku, - misters Pikviks atbildēja.

- Misis Leo Hantere, ser, bieži rīko šādas brokastis, - jaunais paziņa turpināja. - Tie ir «Saprāta svētki», ser, un «dvēseles līksme», kā iejūtīgi un oriģināli izsacījies kāds, kas veltījis misis Leo Hanterei sonetu par viņas brokastīm.

- Vai viņš arī ir kļuvis slavens ar saviem darbiem un talantiem? - misters Pikviks apvaicājās.

- Protams, ser, - nopietnais vīrs atbildēja, - tādi ir visi misis Leo Hanteres paziņas; viņas godkārība, ser, prasa, lai tai nebūtu citādu paziņu.

- Tā ir ļoti cildena godkārība, - misters Pikviks apliecināja.

- Kad es paziņošu misis Leo Hanterei, ka šis izteiciens nācis no jūsu lūpām, ser, viņa patiešām būs lepna, - nopietnais vīrs sacīja. - Man liekas, ser, ka starp jūsu pavadoņiem ir kāds džentlmenis, kas radījis dažus skaistus dzejoļus?

- Manam draugam misteram Snodgrasam ir ļoti liela slieksme uz poēziju, - misters Pikviks apstiprināja.

- Arī misis Leo Hanterei, ser. Viņa dievina dzeju, ser. Viņa to pielūdz; es varu sacīt, ka visa viņas dvēsele un gars ir pilnīgi poēzijas varā. Viņa pati, ser, ir sacerējusi dažus jaukus gabaliņus. Jums varbūt, ser, ir gadījies lasīt viņas «Odu par mirstošo vardi».

- Liekas, ka ne, - misters Pikviks atsacīja.

- Jūs mani pārsteidzat, ser! - misters Leo Hanters izsaucās. - Tā radīja milzīgu sensāciju. Tā bija parakstīta ar «L» un astoņām zvaigznītēm un pirmo reizi parādījās kādā lēdiju žurnālā. Tā iesākās šādi:

Vai bez sāpēm vērot varu.

Ka tu, zaudējusi sparu,

Smagi dvešot, izlaid garu,

varde mirstošā!

- Skaisti, - misters Pikviks sacīja.

- Lieliski, - misters Leo Hanters atteica, - tik vienkārši!

- Ļoti, - misters Pikviks piebilda.

- Nākošais pants ir vēl aizkustinošāks. Vai man to nodeklamēt?

- Lūdzu, - misters Pikviks sacīja.

- Tas skan tā, - nopietnais vīrs turpināja vēl nopietnākā balsī.

Vai ar mežonīgu brēku

Ducis mazu necilvēku

Lika just tev rupju spēku,

varde mirstošā!

- Smalki pasacīts, - misters Pikviks teica.

- Katrs vārds savā vietā, ser, - katrs savā vietā, - misters Leo Hanters sacīja, - bet jūs dzirdēsit, kā misis Leo Hantere to pati noskandēs! Viņa, ser, to prot vislabāk celt priekšā. Viņa to nodeklamēs maskā, ser, rīt priekšpusdienā.

- Maskā!

- Kā Minerva. Bet es aizmirsu - tās būs brokastis ar maskām.

- Žēlīgais dievs! - misters Pikviks izsaucās, uzmezdams skatienu savam augumam. - Es taču nevaru…

- Nevarat, ser, jūs - un nevarat! - misters Leo Hanters attrauca. - Solomonam Lūkesam, ebrejam Haistrītā, ir tūkstošiem masku kostīmu. Padomājiet, ser, cik daudz piemērotu kostīmu jūs varat sev izvēlēties. Jūs varat būt Platons, Zenons, Epikūrs, Pitagors… viņi visi ir klubu dibinātāji.

- To es zinu, - misters Pikviks atteica, - bet, tā kā es nevaru sacensties ar šiem lielajiem vīriem, nevaru atļauties valkāt viņu tērpus.

Nopietnais vīrs dažas sekundes iegrima dziļās pārdomās un tad sacīja:

- Kad tā padomā, ser, tad es nezinu, vai misis Leo Hanterei lielāku prieku nesagādātu, ja viņas viesi redzētu tik slavenu džentlmeni kā jūs viņa paša ietērpā, nevis maskā. Man liekas, ka varu apsolīt attiecībā pret jums, ser, izņēmumu, - jā, jā, esmu pilnīgi drošs, ka misis Leo Hanteres vārdā drīkstu jums to apsolīt.

- Tādā gadījumā, - misters Pikviks sacīja, - es ar lielāko prieku ieradīšos.

- Bet es tērēju jūsu laiku, ser, - nopietnais cilvēks piebilda, it kā pēkšņi attapdamies. - Es zinu laika vērtību, ser. Es jūs nekavēšu. Tad es drīkstu pateikt misis Leo Hanterei, ka viņa var noteikti gaidīt jūs un jūsu ievērojamos draugus? Ar labu rītu, ser, esmu lepns, ka redzēju tik izcilu personu, - ne soli, ser, ne vārdu!

Un, nedodams misteram Pikvikam laiku kaut ko iebilst vai noliegt, misters Leo Hanters svinīgā gaitā aizgāja.

Misters Pikviks uzlika cepuri un devās uz «Pāvu», bet misters Vinkls ziņu par masku balli jau tur bija aiznesis pirms viņa.

- Misis Pota ies, - bija pirmais vārds, ar ko viņš apsveica savu vadoni.

- Tiešām? - misters Pikviks atsaucās.

- Kā Apolons, - atbildēja misters Vinkls. - Tikai Pots iebilst pret tuniku.

- Viņam taisnība. Viņam pilnīgi taisnība, - misters Pikviks sacīja ar uzsvaru.

- Ja, un tādēļ viņa nolēmusi uzvilkt baltu atlasa tērpu ar zelta vizuļiem.

- Bet tad jau neviens nezinās, ko viņa attēlo, - misters Snodgrass noteica.

- Protams, zinās, - misters Vinkls sašutis atbildēja. - Vai tad viņi neredzēs liru, ko?

- Patiešām, to es aizmirsu, - misters Snodgrass atteica.

- Es iešu, ģērbies kā bandīts, - misters Tapmens iejaucās.

- Ko! - teica misters Pikviks, piepeši saraudamies.

- Kā bandīts, - misters Tapmens mīlīgi atkārtoja.

- Jūs taču nedomājat sacīt, - misters Pikviks teica, ar svinīgu stingrību cieši uzskatīdams draugu, - jūs taču nedomājat sacīt, mister Tapmen, ka esat nodomājis sevi ieģērbt zaļa samta žaketē ar divas collas platiem atlokiem?

- Tāds ir mans nodoms, ser, - misters Tapmens attrauca iekarsdams. - Un kāpēc ne, ser?

- Tāpēc, ser, - misters Pikviks sacīja manāmi uztraucies, - tāpēc, ka jūs esat pārāk vecs, ser.

- Pārāk vecs! - misters Tapmens izsaucās.

- Un, ja vajadzīgs vēl kāds pamatojums iebildumam, - misters Pikviks turpināja, - jūs esat pārāk resns, ser.

- Ser, - sacīja misters Tapmens, un viņa sejā ieplūda tumšsārta kvēle, - tas ir apvainojums.

- Ser, - misters Pikviks attrauca tādā pašā tonī, - es jūs ne uz pusi neapvainoju tā, kā jūs apvainotu mani, parādīdamies manā klātbūtnē zaļā samta žaketē ar divas collas platiem atlokiem.

- Ser, - misters Tapmens teica, - jūs esat rupjš cilvēks.

- Ser, - misters Pikviks sacīja, - jūs pats tāds esat.

Misters Tapmens paspēra pāris soļu uz priekšu un nikni uzskatīja misteru Pikviku. Misters Pikviks atbildēja ar tādu pašu skatienu, ko viņa brilles sakoncentrēja fokusā, un ar katru elpas vilcienu pauda cīņas gatavību. Misters Snodgrass un misters Vinkls, redzot šādu scēnu starp diviem tādiem cilvēkiem, stāvēja kā pārakmeņojušies.

- Ser, - misters Tapmens sacīja pēc īsas pauzes, runādams zemā, aizslāpētā balsī, - jūs nosaucāt mani par vecu?

- Nosaucu, - misters Pikviks apstiprināja,

- Un resnu?

- Es to atkārtoju.

- Un rupju cilvēku?

- Tāds jūs esat.

Sekoja baismīga pauze.

- Mana pieķeršanās jūsu personai, ser, - misters Tapmens sacīja aiz uztraukuma drebošā balsī un runādams atrotīja piedurknes, - ir liela… ļoti liela… bet šai pašai personai man nekavējoties jāatmaksā.

- Panāciet šurp, ser! - misters Pikviks atbildēja.

Satraucošā dialoga pamudināts, šis varonīgais vīrs tiešām pieņēma paralītiķa stāju, kas, kā abi skatītāji nešaubīgi ticēja, bija domāta kā aizsardzības stāvoklis.

- Ko! - iekliedzās misters Snodgrass, pēkšņi atgūdams runas spēju, ko viņam bija laupījis ārkārtīgais pārsteigums, un metās starp abiem, riskēdams saņemt sitienu pa deniņiem no abām pusēm. - Ko! Mister Pikvik, uz jums lūkojas visa pasaule! Mister Tapmen! Jūs, tāpat kā mūs visus, apspīd viņa nemirstīgā vārda gaisma! Kaunieties, džentlmeņi, kaunieties!

Neparastās līnijas, ko acumirklīgā kaislība bija ievilkusi mistera Pikvika gaišajā un atklātajā pierē, viņa jaunajam draugam runājot, pamazām izzuda kā melna zīmuļa pēdas, kad tām pāri slīd dzēšamā gumija. Pirms misters Snodgrass beidza runāt, mistera Pikvika seja bija pieņēmusi savu parasto labvēlīgo izskatu.

- Es pārsteidzos, - misters Pikviks ieminējās, - ļoti pārsteidzos. Tapmen, dodiet roku!

Tumšās ēnas nozuda no mistera Tapmena sejas, kad viņš cieši satvēra sava drauga roku.

- Es arī biju pārsteidzīgs, - viņš sacīja.

- Nē, nē, - misters Pikviks pārtrauca, - vaina ir mana. Vai jūs vilksit zaļo samta žaketi?

- Nē, nē, - misters Tapmens atbildēja..

- Jūs to darīsit man par prieku, - misters Pikviks nobeidza.

- Labi, labi, vilkšu, - misters Tapmens attrauca.

Tūdaļ nolēma, ka misters Tapmens, misters Vinkls un misters Snodgrass tērpsies maskās. Tādējādi pašas siltākās un labākās jūtas paskubināja misteru Pikviku piekrist tādai izdarībai, no kuras viņa veselīgais saprāts būtu licis atturēties. Spilgtāku ilustrāciju viņa labajam raksturam būtu grūti iedomāties pat tad, ja šajās lappusēs attēlotie notikumi būtu pilnīgi izdomāti.

Misters Leo Hanters nebija pārspīlējis mistera Solomona Lūkesa krājumus. Viņa garderobe bija bagāta - ļoti bagātīga, varbūt ne stingri klasiska, ne arī gluži jauna, tāpat tajā nebija atrodams neviens apģērba gabals, kas būtu darināts precīzi pēc kāda laikmeta vai laika modes, bet viss bija vairāk vai mazāk nobārstīts vizuļiem, - un kas gan ir skaistāks par vizuļiem! Var iebilst, ka tie nav piemēroti dienas gaismai, bet katrs zina, kā tie mirdzētu, ja iedegtu lampas, un nekas nevar būt skaidrāks par to, ka tādā gadījumā, ja cilvēki rīko masku balles dienā un tērpi neizskatās gluži tik labi, kā tie izskatītos vakarā, vainīgi ir vienīgi cilvēki, kas rīko masku balles, bet nekādā ziņā nav apvainojami vizuļi. Tāds bija mistera Solomona Lūkesa pārliecinošais uzskats, un, šādu argumentu iespaidoti, misters Tapmens, misters Vinkls un misters Snodgrass ietērpās kostīmos, kādus viņa gaume un pieredze lika ieteikt kā šim gadījumam sevišķi piemērotus.

Pikvikiešu vajadzībām no «Pilsētas Ģerboņa» tika noīrēta kariete, un turpat pasūtīja ekipāžu, lai misteru un misis Potus nogādātu uz misis Leo Hanteres dārzu, kas, kā misters Pots, delikāti pateikdamies par ielūgumu, jau bija konfidenciālā kārtā paziņojis «Ītensvilas Avīzē», «sniegs visdažādākos un patīkamākos valdzinājumus - mulsinošu skaistuma un talanta mirdzumu - izšķērdīgu un dāsnu viesmīlību - un pāri visam - vislielāko krāšņumu visizmeklētākās gaumes robežās un greznību, ko padara izsmalcinātu pilnīga harmonija un visšķīstākā sadraudzība, ar ko salīdzināta pati Austrumu pasaku zemes teiksmainā greznība liktos ietērpta tikpat tumšās un drūmās krāsās, kādam jābūt tā īgnā un nevīrišķīgā radījuma prātam, kurš iedrošinājies ar savas skaudības indi aptraipīt sagatavošanās darbus, ko veikusi tikumīgā un augsti cildenā lēdija, uz kuras altāra top nolikta šī pazemīgā apbrīnas balva». Šī pēdējā kodīga sarkasma pilnā piebilde bija mērķēta «Neatkarīgajam», kas tādēļ, ka nebija ielūgts, četros avīzes numuros pēc kārtas pūlējās visu šo notikumu izsmiet, izmantojot vislielāko druku, turklāt saliekot visus īpašības vārdus ar lielajiem burtiem.

Rīts pienāca. Bija patīkami uzskatīt misteru Tapmenu pilnā laupītāja ietērpā ar ļoti ciešu žaketi, kas viņa plecus un muguru vērta līdzīgu adatu spilventiņam. Kāju augšdaļa bija iespīlēta īsās samta biksēs, bet apakšdaļu apņēma tas sarežģītais tinums, kas īpaši patīk laupītājiem. Bija patīkami uzlūkot viņa atklāto un godīgo seju, kas slējās no vaļējās krekla apkakles, apgādāta ar lieliskām ūsām un izkrāsota ar dedzinātu korķi, un vērot visu krāsu lentām izgreznoto, cukurgalvai līdzīgo platmali, ko viņam vajadzēja turēt uz ceļgaliem, tāpēc ka neviena mums zināma slēgtā kariete neļauj nevienam cilvēkam turēt šāda veida cepuri starp galvu un karietes jumtu. Tikpat jocīgi un patīkami bija ģērbies misters Snodgrass - zilā atlasa vamzī un apmetnī, ciešās balta zīda biksēs un kurpēs un sengrieķu bruņu cepurē, proti, tērpā, kas, kā katrs zina (un, ja arī nezina, toties misters Solomons Lūkess zina), neapstrīdami ir bijis parastais trubadūra ikdienas apģērbs no vissenākajiem laikiem līdz viņu pilnīgai izzušanai no zemes virsas. Tas viss bija patīkami, bet tas nebija nekas salīdzinājumā ar pūļa klaigāšanu, kad slēgtā kariete apstājās aiz mistera Pota ekipāžas, kas pati bija apstājusies pie mistera Pota durvīm, kuras atvērās un parādīja dižo Potu, ģērbušos kā krievu pristavu ar briesmīgu pātagu rokā, kas ļoti gaumīgi simbolizēja «Ītensvilas Avīzes» vareno spēku un šausmīgos cirtienus, kādus tā deva sabiedrības ienaidniekiem.

- Bravo! - no gaiteņa sauca misters Tapmens un misters Snodgrass, ieraudzīdami staigājošo alegoriju.

- Bravo! - no gaiteņa atskanēja mistera Pikvika balss.

- Urā! Lai dzīvo Pots! - pūlis kliedza.

Dzirdot šos apsveikumus, misters Pots, smaidīdams ar labvēlīgu cienību, kas pietiekami liecināja, ka viņš apzinās savu spēku un zina, kā to likt lietā, iekāpa karietē.

Tad no mājas iznāca misis Pota, kas būtu izskatījusies ļoti līdzīga Apolonam, ja nebūtu ģērbusies kleitā. Viņu pavadīja misters Vinkls, kuru tā gaiši sarkanajos svārkos būtu varējuši noturēt tikai par sportistu, ja viņš nebūtu izskatījies tikpat līdzīgs pastmeistaram. Pēdējais nāca misters Pikviks, kuram zēni aplaudēja tikpat spēcīgi kā pārējiem, droši vien domādami, ka viņa šaurās bikses un getras ir kaut kādas tumšo viduslaiku paliekas; un tad abi rati devās ceļā pie misis Leo Hanteres. Misters Vellers (kam bija jāpalīdz apkalpot viesus) bija novietojies uz bukas tai karietei, kurā sēdēja viņa kungs.

It visi - vīrieši, sievietes, zēni, meitenes un mazbērni, kas bija sapulcējušies aplūkot viesus masku balles apģērbos, spiedza aiz prieka un sajūsmas, kad misters Pikviks ar laupītāju pie vienas rokas un trubadūru pie otras soļoja uz dārza ieeju. Nekad nebija dzirdēti tā kliedzieni kā tie, kas sveica mistera Tapmena pūliņus nostiprināt sev uz pakauša cukurgalvai līdzīgo platmali, lai varētu ieiet dārzā pienācīgā stilā.

Viss bija sagatavots vislielākā mērā apburoši un pilnīgi atbilda pravietīgā mistera Pota paredzējumiem par Austrumu pasaku zemes krāšņumu, līdz ar to pietiekami pārliecinoši apgāzdams zemiskā «Neatkarīgā» ļaunprātīgos izdomājumus. Dārzs bija lielāks par vienu un ceturtdaļu akra un viss ļaužu pārpilns. Nekad nebija redzēts tāds skaistums, elegance un literatūras talantu mirdzums. Šeit, ģērbusies kā sultāne, bija jaunā lēdija, kas «Ītensvilas Avīzē» «taisīja» dzeju». Viņa balstījās uz rokas jaunam džentlmenim, kas «taisīja» kritikas nodaļu un atbilstoši tam bija ģērbies feldmaršala uniformā, ja neskaita zābakus. Šeit bija veseli pūļi šādu ģēniju, un katra saprātīga persona būtu uzskatījusi, ka ir pietiekoši liels gods satikties ar tiem. Taču vēl vairāk, še bija pusducis lauvu* no Londonas - rakstnieki, īsti rakstnieki, kas bija sarakstījuši veselas grāmatas un pēc tam tās iespieduši, - un šeit jūs varējāt tos redzēt staigājam līdzīgi parastiem cilvēkiem, smaidām un runājam - jā, un runājam diezgan lielas muļķības, bez šaubām, ar to labo nolūku, lai darītu sevi saprotamus apkārt esošajiem vienkāršajiem ļaudīm. Bez tam še bija orķestris kartona cepurēs, četri dziedātāji no nezināmas zemes savos nacionālajos tērpos un ducis īrētu viesmīļu savos nacionālajos tērpos - turklāt ļoti netīros tērpos. Un pāri visam - še bija misis Leo Hantere, kas, ģērbusies kā Minerva, saņēma viesus, vai kūsādama aiz lepnuma un apmierinājuma, kas sapulcējusi kopā šādus izcilus cilvēkus.

*======

Pusducis lauvu -tā ironiski apzīmēta grupa literātu un citu misis Hanteres viesu, kuri iedomājas sevi par «slavenībām». Šī iesauka saistās ar viņas uzvārdu (Hunter - mednieks vai medniece) un viņas vīra vārdu (Leo - lauva).

*======

- Misters Pikviks, kundze, - sacīja kāds apkalpotājs, kad šis džentlmenis ar cepuri rokā un ar laupītāju un trubadūru pie sāniem tuvojās prezidējošajai dievietei.

- Ko! Kur? - misis Leo Hantere izsaucās salēkdamās, tēlodama ārkārtēju pārsteigumu.

- Šeit, - misters Pikviks atsaucās.

- Vai tas ir iespējams, ka man patiešām ir laime uzlūkot pašu misteru Pikviku!- misis Leo Hantere izsaucās.

- Viņš pats, kundze, - atbildēja misters Pikviks, ļoti zemu palocīdamies. - Atļaujiet iepazīstināt manus draugus… misters Tapmens… misters Vinkls… misters Snodgrass… ar «Mirstošās vardes» autori.

Pavisam nedaudzi, atskaitot tos, kas paši mēģinājuši, zinās, kāds grūts process ir paklanīšanās, ja uzģērbtas zaļas, īsas samta bikses, cieti pieguļoša žakete un augsta cepure vai arī zils atlasa vamzis un baltas, cieši pieguļošas zīda bikses, vai korda bikses līdz ceļiem un atloku zābaki - apģērba piederumi, kas nav gatavoti pēc valkātāja mēra, bet uzvilkti viņam mugurā, nekādā ziņā nerēķinoties ar valkātāja un tērpa attiecīgajiem izmēriem. Nekad nebija redzētas tādas krampjainas kustības, kādas izdarīja mistera Tapmena augums, viņam nopūloties izskatīties brīvam un graciozam, ne arī tādas mākslīgas pozas, kādas rādīja viņa maskās ģērbtie draugi.

- Mister Pikvik, - misis Leo Hantere sacīja, - jums jāapsola, ka visu dienu paliksit pie maniem sāniem. Še ir simtiem ļaužu, kuri man katrā ziņā ar jums jāiepazīstina.

- Jūs esat ļoti laipna, kundze, - misters Pikviks atteica.

- Vispirms - šeit ir manas mazās meitenītes; es viņas gandrīz aizmirsu, - Minerva ieteicās, nevērīgi norādīdama uz divām pilnīgi pieaugušām jaunām lēdijām, no kurām vienai varēja būt ap divdesmit, bet otrai viens vai divi gadi vairāk un kuras bija ģērbtas ļoti meitenīgos tērpos, - vai nu tādēļ, lai pašas izskatītos jaunas, vai tādēļ, lai jaunāka izskatītos viņu māmiņa, par to misters Pikviks mums neko neziņo.

- Viņas ir ļoti skaistas, - misters Pikviks ieminējās, kad meitenes pēc iepazīstināšanas gāja projām.

- Viņas ir ļoti līdzīgas savai mātei, ser, - misters Pots majestātiski atteica.

- Ak jūs nerātni! - misis Leo Hantere izsaucās, rotaļīgi iesizdama pa redaktora roku ar vēdekli (Minerva ar vēdekli!).

- Kā ne, godājamā misis Hantere, - sacīja misters Pots, kas Alā izpildīja zvērināta taurētāja lomu, - jūs taču zināt, ka pagājušajā gadā, kad jūsu portrets bija izstādīts Karaliskajā akadēmijā, visi vaicāja, vai tā esat jūs vai jūsu jaunākā meita, jo jūs bijāt tik ļoti līdzīgas, ka nebija iespējams atšķirt.

- Nu labi, ja arī viņi tā teica, - kāpēc jums tas jāatkārto svešu klātbūtnē? - misis Leo Hantere teica, otrreiz ieplikšķinādama ar vēdekli «Ītensvilas Avīzes» snaudošajam lauvam.

- Grāf! Grāf! - misis Leo Hantere spalgi izsaucās, vērsdamās pie kāda svešzemju uniformā ģērbta cilvēka ar lielu vaigbārdu, kas patlaban gāja garām.

- Ā! Jūs man sauc? - grāfs atsaucās, pagriezdamies atpakaļ.

- Es vēlos sapazīstināt divus ļoti gudrus cilvēkus, - misis Leo Hantere sacīja. - Mister Pikvik, man ir liels prieks jūs iepazīstināt ar grāfu Smorltorku. - Un viņa steidzīgi pačukstēja misteram Pikvikam: - Slavens ārzemnieks… kopo materiālus savam lielajam darbam par Angliju… khem!…grāfs Smorltorks, misters Pikviks.

Misters Pikviks apsveica grāfu ar visu cieņu, kāda pienākas tik slavenam cilvēkam, un grāfs izvilka piezīmju grāmatiņu.

- Kā jūs teic, misis Hant? - grāfs jautāja, laipni uzsmaidīdams aplaimotajai misis Leo Hanterei. - Pig Vig vai Big Vig*… tā jūs sauc… advokāt?… ko? Es saprot - tas ir tā. Big Vig, - un grāfs gatavojās ierakstīt savā piezīmju grāmatiņā misteru Pikviku kā kādu džentlmeni no tiem, kas valkā likumnieka talāru un kas savu vārdu atvasinājis no profesijas, pie kuras pieder, kad iejaucās misis Leo Hantere.

*======

Big Wig (angl.) - «lielā parūka», t. i., garmataina parūka, ko pēc tradīcijām valkāja Anglijas valsts tiesneši un advokāti, pildot savus dienesta pienākumus. Ar iesauku «lielā parūka» tautas mutē apzīmēja arī tiesnesi vispār. Groteskais ārzemnieks, misis Hanteres viesis, sajaucis Pikvika uzvārdu ar vārdu Big Wig un uzskata, ka Pikviks pēc profesijas ir jurists.

*======

- Nē, nē, grāf, - lēdija sacīja, - Pik-viks.

- Ahā, saprot, - atbildēja grāfs. - Pīk - vārds, Vīkss -uzvārds; labs, ļoti labs. Pīk Vīks. Kā jums iet, Vīks?

- Pateicos, ļoti labi, - misters Pikviks atbildēja ar visu savu parasto pieklājību. - Vai jūs jau ilgi Anglijā?

- Ilgs - ļoti ilgs laiks - div nedeļs - vēl vairāk.

- Vai ilgi šeit paliksit?

- Vien nedēļ.

- Jums būs diezgan ko darīt, - misters Pikviks sacīja smaidīdams, - lai šajā laikā savāktu visus materiālus, kas jums vajadzīgi.

- Ē, tie ir savākts, - grāfs attrauca.

- Patiešām? - misters Pikviks teica.

- Tie ir te, - grāfs piebilda, nozīmīgi iesizdams ar pirkstu sev pa pieri. - Liels gramat mājās - pils ar piezīm - muziks, glezns, zināta, dzej, poltiks - viss liets.

- Vārds politika, ser, - misters Pikviks aizrādīja, - satur pats sevī grūtas un ļoti plašas studijas.

- Ā! - teica grāfs, atkal izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Dikt labs… jauks vārd, ar ko iesākt nodaļ. Četrdesmit septītā nodaļ. Poltiks. Vārds «poltiks» aptur pats no sev…

Un mistera Pikvika izteiciens tika ierakstīts grāfa Smorltorka piezīmju grāmatiņā ar tādām variācijām un piemetinājumiem, kādus diktēja grāfa bagātā fantāzija vai arī nepilnīgās valodas zināšanas.

- Grāf, - misis Leo Hantere ieteicās.

- Misis Hant? - grāfs atbildēja.

- Te ir misters Snodgrass, mistera Pikvika draugs un dzejnieks.

- Pagaidi - iesaucās grāfs, vēlreiz izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Virsraksti dzejs - nodaļ: literār draug - vārds Snovgrass, dikt labs. Iepazīstin ar Snovgrass - liels dzejniek, Pīk Vīkss draug - no misis Hant, kas uzrakstīj otr jauks dzejol - kā to sauc? - Vārds - «Mirstoš vārds» - ļot labs - paties ļot labs.

Grāfs atlika atpakaļ savu piezīmju grāmatiņu un, vairākkārtīgi klanīdamies un izsacīdams komplimentus, aizgāja, pilnīgi apmierināts, ka pie sava informācijas krājuma pievienojis vissvarīgākos un vērtīgākos faktus.

- Apbrīnojams cilvēks šis grāfs Smorltorks, - misis Leo Hantere sacīja.

- Spēcīgs domātājs, - Pots atsacīja.

- Cilvēks ar gaišu galvu un stipru garu, - misters Snodgrass piemetināja.

Klātesošo viesu koris uztvēra grāfam Smorltorkam veltīto slavas dziesmu, gudri kratīja galvas un vienbalsīgi nosaucās:

- Ļoti!

Tā kā sajūsma par grāfu Smorltorku bija ļoti liela, viņam būtu varējuši dziedāt slavas dziesmas līdz svētku beigām, ja četri no kaut kurienes atbraukuši dziedātāji, gleznaināka izskata dēļ nostājušies pie mazas ābelītes, nebūtu sākuši dziedāt savas nacionālās dziesmas, kas, kā likās, nebūt nebija grūti izpildāmas, jo priekšnesuma lielais noslēpums, šķiet, bija tāds, ka trīs no kaut kurienes atbraukušie dziedoņi rukšķēja, kamēr ceturtais kauca. Kad, visiem klātesošajiem skaļi aplaudējot, šis interesantais priekšnesums noslēdzās, tūliņ kāds zēns sāka locīties starp krēsla šķērskokiem un lēkt tam pāri, un līst tam apakšā, un gāzties ar to gar zemi, un darīt visu ko, atskaitot sēdēšanu uz tā, bet pēc tam izveidoja no savām kājām kaklasaiti un apsēja tās ap kaklu un tad parādīja, cik viegli cilvēks var kļūt līdzīgs lielam krupim; visas šīs izdarības sniedza sapulcētajiem skatītājiem lielu baudu un apmierinājumu. Pēc tam bija dzirdama misis Potas balss, kura vāji nočiepstēja kaut ko tādu, ko pieklājība lika uzskatīt par dziesmu, kas viss bija ļoti klasiski un pilnīgi atbilda kostīmam, jo Apolons pats bija komponists, un komponisti ļoti reti var nodziedat savas vai citu dziesmas. Tad misis Leo Hantere nodeklamēja savu slaveno odu «Mirstošā varde», ko vienreiz lika atkārtot un ko būtu likuši atkārtot otrreiz, ja lielākā daļa viesu, kas domāja, ka ir pēdējais laiks dabūt kaut ko ēdamu, nebūtu sacījuši, ka esot apkaunojoša lieta tā izmantot misis Hanteres labo sirdi. Tā, lai gan misis Leo Hantere izteica pilnīgu gatavību atkārtot odu vēlreiz, viņas laipnie un saprātīgie draugi negribēja par to ne dzirdēt; un, kad ēdamzāle tika atvērta, visi, kas kādreiz še jau bija viesojušies, ar vislielāko steigu spiedās tajā iekšā, jo misis Leo Hantere parasti rīkojās tā, ka ielūgumus izsūtīja simt cilvēkiem, bet brokastis sagatavoja ne vairāk kā piecdesmit personām vai, citiem vārdiem, baroja tikai pašus lielākos lauvas, atstājot mazākos dzīvniekus pašus savā ziņā.

- Kur misters Pots? - vaicāja misis Leo Hantere, novietodama iepriekš minētos lauvas ap sevi.

- Šeit es esmu, - redaktors atsaucās no vistālākā telpas gala, bez mazākajām cerībām dabūt barību, ja namamāte kaut ko nedarīs viņa labā.

- Vai jūs nenāksit pie mums?

- Ak, lūdzu, neraizējieties par viņu! - sacīja misis Pota vislaipnākajā balsī. - Jūs sev uzkraujat daudz nevajadzīgu rūpju, misis Hantere. Tev taču turpat būs ļoti labi, vai ne, dārgais?

- Protams, dārgā, - nelaimīgais Pots atbildēja ar greizu smaidu.

Te nu bija pātaga! Stipro roku, kas to ar tādu gigantisku spēku vicināja par sabiedrisko darbinieku galvām, paralizēja misis Potas valdonīgais skatiens.

Misis Leo Hantere lūkojās apkārt ar triumfējošu skatienu. Grāfs Smorltorks cītīgi rakstīja piezīmes par šķīvju saturu; misters Tapmens ar grāciju, kādu nekad nebija izrādījis neviens laupītājs, piedāvāja dažām lauvenēm omāru salātus; misters Snodgrass, «izgriezis pogas» jaunajam džentlmenim, kas atgrieza grāmatas «Ītensvilas Avīzei», bija iegrimis dzīvā sarunā ar jauno lēdiju, kas «taisīja» dzeju; un misters Pikviks centās būt patīkams visiem. Likās, ka izmeklēto pulciņš jau bija pilnīgs, taču misters Leo Hanters, kura uzdevums tādos gadījumos bija stāvēt durvīs un sarunāties ar mazāk ievērojamiem ļaudīm, piepeši iesaucās:

- Mana dārgā, misters Čarlzs Fic-Maršals nāk!

- Debestiņ, - misis Leo Hantere izsaucās, - cik ļoti es viņu gaidīju! Lūdzu, saspiedieties ciešāk, lai misters Fic-Maršals var tikt iekšā. Mans dārgais draugs, saki misteram Fic-Maršalam, ka viņam jānāk tieši pie manis, lai es viņu varu izrāt par tik vēlu ierašanos.

- Nāku, mana dārgā kundze! - sauca kāda balss. - Cik ātri vien varu - laužu, ka biezs, - istaba kā piebāzta - te ir ko pasvīst - jāā.

Misteram Pikvikam izkrita no rokām nazis un dakšiņa. Viņš paskatījās pāri galdam uz misteru Tapmenu, kas bija nometis savu nazi un dakšiņu un izskatījās tā, it kā bez vārda runas gatavotos iegrimt zemē.

- Ah! - izsaucās balss, kuras īpašnieks lauza sev ceļu caur pēdējiem divdesmit pieciem turkiem, virsniekiem, kavalieriem un Kārļiem Otrajiem, kas vēl atradās starp viņu un galdu. - Īsts veļas rullis - Beikera patente - pēc tādas spiešanas manos svārkos nevienas krunciņas - varēju uzvilkt veļu negludinātu, kad nācu - ha, ha! - nav slikta ideja - neparasta lieta gludināt veļu, kad tā mugurā, kaut gan - nogurdinošs process - ļoti.

Ar šiem aprautajiem izteicieniem galdam tuvojās jauns cilvēks, ģērbies flotes virsnieka uniformā, un pārsteigtie pikvikieši ieraudzīja savā priekšā gluži tādu augumu un sejas vaibstus kā misteram Alfrēdam Džinglam.

Ļaundaris tikko bija paspējis saņemt misis Leo Hanteres pasniegto roku, kad viņa acis sastapās ar mistera Pikvika sašutuma pilnajiem acu āboliem.

- Ai jā! - Džingls izsaucās. - Pavisam aizmirsu - nepateicu savus rīkojumus pasta puisim - tūliņ to izdarīšu - pēc minūtes atpakaļ.

- Mister Fic-Maršal, apkalpotājs vai misters Hanters to tūliņ izdarīs! - misis Leo Hantere sacīja.

- Nē, nē - es to izdarīšu - nebūšu ilgi - tūliņ atpakaļ, - Džingls attrauca.

Ar šiem vārdiem viņš pazuda pūlī.

- Vai atļausit man jums vaicāt, kundze, - sacīja uztrauktais misters Pikviks, pieceldamies no krēsla, - kas ir šis jaunais cilvēks, un kur viņš mīt?

- Tas ir bagāts džentlmenis, mister Pikvik, - misis Leo Hantere atteica, - ar ko es jūs ļoti vēlos iepazīstināt. Grāfs priecāsies ar viņu satikties.

- Jā, jā, - misters Pikviks steidzīgi piebilda. - Viņa dzīves vieta…

- Pagaidām Berijā, viesnīcā «Eņģelis».

- Berijā?

- Berijā-Sentedmondsā*, nedaudz jūdžu no šejienes. Bet, mīļais dievs, jūs taču, mister Pikvik, negatavojieties mūs atstāt; patiešām, mister Pikvik, jūs nedrīkstat tik ātri aiziet!

Bet, pirms vēl misis Leo Hantere beidza runāt, misters Pikviks jau bija izspiedies cauri pūlim un aizsniedzis dārzu, kur viņam pēc īsa brītiņa pievienojās misters Tapmens, kas bija draugam cieši sekojis.

- Tam nav nozīmes, - misters Tapmens sacīja. - Viņš ir prom.

- Es to zinu, - misters Pikviks attrauca, - un es viņam sekošu.

- Viņam sekot! Uz kurieni? - misters Tapmens jautāja.

- Uz «Eņģeli» Berijā, - misters Pikviks ļoti ātri atbildēja. - Kā lai mēs zinām, ko viņš tur patlaban piekrāpj? Reiz viņš piekrāpa kādu cienījamu vīru, un mēs bijām nevainīgais cēlonis. Otrreiz viņš to neizdarīs, ja es to varēšu aizkavēt. Es viņu atmaskošu. Sem! Kur ir mans apkalpotājs?

- Lūgtum, ser, - misters Vellers atsaucās, iznākdams no kādas vientuļas vietiņas, kur bija tukšojis madeiras pudeli, ko pirms vienas vai divi stundām bija nocēlis no brokastu galda. - Šite ir jūsu apkalpotājs, ser. Lepns uz savu titulu, kā teica dzīvais skilets, kad tie viņu rādīja cilvēkiem.

- Tūliņ sekojiet! - misters Pikviks uzsauca. - Tapmen, ja es palieku Berijā, jūs varēsit man sekot, kad es rakstīšu. Līdz tam - sveiki!

Iebilst nebija nozīmes. Misters Pikviks bija uztraukts un izlēmis, kā rīkoties. Misters Tapmens atgriezās pie saviem galda biedriem un pēc stundas bija noslīcinājis visas atmiņas par misteru Alfrēdu Džinglu jeb misteru Čarlzu Fic-Maršalu jautrā kadriļā un šampanieša pudelē. Pa to laiku misters Pikviks un Sems Vellers, sēdēdami pasta karietes jumta vietās, ar katru minūti samazināja attālumu starp sevi un veco labo pilsētu Beriju-Sentedmondsu.

XVI NODAĻA,

kas aptver pārāk daudz notikumu, lai tos varētu īsi aprakstīt

Visā gadā nav otra mēneša, kad dabā būtu vērojams lielāks skaistums kā augustā. Pavasarim ir daudz jaukumu, un maijs ir spirgts un ziedošs mēnesis, bet šī laika pievilcību pavairo tā kontrasts ar ziemu. Augustam nav šādu priekšrocību. Tas atnāk, kad mēs cita nekā neatceramies kā skaidras debesis, zaļus laukus un saldi smaržojošas puķes, kad atmiņas par sniegu, ledu un aukstajiem vējiem ir izzudušas no mūsu apziņas tikpat pilnīgi, cik pilnīgi tie paši pazuduši no zemes virsas, un tomēr - cik jauks ir šis laiks! Augļu dārzos un labības laukos dzirdamas darba šalkas; koki līkst zem sulīgo augļu nastas, kas liec to zarus līdz pat zemei; un labība, glīti sastatīta vai, it kā aicinot sirpi, viļņo ik vieglā vēja pūsmā, kas lido tai pāri, piešķir ainavai zeltainu nokrāsu. Visu zemi, šķiet, pārklājis rāms maigums, un, liekas, šis gadalaiks iespaido pat ratus, kuru lēno kustību pāri nopļautajam labības laukam var uztvert vienīgi ar aci, kamēr auss nesadzird nevienu skarbāku skaņu.

Kad kariete ātri traucas garām laukiem un dārziem, kas iežogo ceļu, sieviešu un bērnu pulciņi, kas liek grozos augļus vai lasa izkaisītās vārpas, uz brīdi apstājas darbā un, aizēnojot saulē nobrūnināto seju ar vēl brūnāku roku, ziņkārīgām acīm noskatās braucējos, kamēr dažs druķīgs zeņķis, vēl pārāk mazs darbam, bet pārāk draiskulīgs, lai to varētu atstāt mājās, rāpjas pāri groza malai, kurā tās drošības dēļ ielikts, un spārdās un kliedz aiz sajūsmas. Pļāvējs pārtrauc darbu un, rokas sakrustojis, apstājas, lai noskatītos uz garām joņojošo karieti; bet smagie darba zirgi apveltī straujos karietes vilcējus ar miegainu skatienu, kas saka tik skaidri, cik vien zirga skatiens spēj: «Ir jau ļoti jauki paskatīties, bet lēna staigāšana pa mīkstu lauku galu galā ir labāka nekā tāda karsta noraušanās pa putekļainu ceļu.» Nogriezdamies ceļa līkumā, jūs pametat skatienu atpakaļ. Sievietes un bērni ir atsākuši savu darbu; pļāvējs atkal noliecies pār labību; ratos aizjūgtie zirgi sākuši iet, un viss atkal atrodas kustībā.

Iespaids, ko radīja šāda aina, nepagāja secen mistera Pikvika jutīgajai uztverei. Aizrāvies ar lēmumu atmaskot bezgodīgā Džingla īsto seju ikkatrā vietā, kur tas vien sācis nodarboties ar krāpniecību, misters Pikviks sākumā sēdēja sevī iegremdējies un kluss, pārdomādams, kādā ceļā savu mērķi vislabāk sasniegt. Pamazām viņa uzmanību arvien vairāk un vairāk piesaistīja apkārtējie priekšmeti, un pēdīgi brauciens viņam sagādāja tādu baudu, it kā tas būtu uzsākts pasaulē vispatīkamākā iemesla dēļ.

- Brīnišķīgs skats, Sem, - misters Pikviks sacīja.

- Pārīgāks par skursteņiem, ser, - misters Vellers atbildēja, pielikdams roku pie cepures.

- Man liekas, ka jūs, Sem, visā savā dzīvē diez vai kaut ko citu esat redzējuši kā skursteņus, ķieģeļus un kaļķus, - misters Pikviks smaidīdams piemetināja.

- Es vienmēr nav bijs zābaktīrītājs, ser, - misters Vellers atteica, pakratīdams galvu. - Reiz es bij važoņa palīgs.

- Kad tas bija? - misters Pikviks jautāja.

- Kad mani pirmoreiz pa kaklu pa galvu izsvieda pasaulē, lai es paspēlē lēciņus ar viņas nepatikšanām, - Sems atbildēja. - No sākuma es bij ratiņstūmējs, tad pie ormaņa, tad izsūtāmais, tad zābaku tīrītājs. Nu es ir džentelmeņa apkalpotājs. Varbūtiņās kādudien pats būšu džentelmens ar pīpi mutē un lapeni mājas dārzā. Kas viņu zin? Es vismaz nejustos izbrīnējies.

- Jūs esat īsts filozofs, Sem, - misters Pikviks noteica.

- Tas, jādomā, mums ģimenē, ser, - misters Vellers paskaidroja. - Mans tēvs tagad ir stipri uz to pusi. Kad pamāte lamājas, viņš svilpo. Viņa paliek nikna un salauž šim pīpi, šis iziet ārā un dabu citu. Tad šī sāk dikti spiegt un krīt istērijā, bet viņš visā omulība pīpē, kamēr šī atkal nomierinās. Tā tak ir filozofija, ser, vai ne?

- Katrā ziņā ļoti labs aizvietotājs, - misters Pikviks smiedamies atbildēja. - Tā laikam, Sem, jums daudz pakalpojusi jūsu raibajā dzīvē.

- Ir pakalpojse, ser! - Sems izsaucās. - To jūs var droši sacīt. Kad es aizbēgu no nesēja un nebiju vēl salīdzs pie ormaņa, man divi nedēļi bij nemēbelēts dzīvoklis.

- Nemēbelēts dzīvoklis? - misters Pikviks pabrīnījās.

- Jā - zem Vaterlo tilta sausajām arkām. Prīmā guļvieta - desmit minušu gājiens līdz visām sabiedriskām iestādēm. Vienīgais, ko vare iebilst - zitivācija par daudz vējaina. Es tur redzēj dažu labu dīvainu skatiņu.

- To var ticēt, - misters Pikviks teica, izrādīdamies ļoti ieinteresēts.

- Tādus skatiņus, ser, - turpināja misters Vellers, - kas iedurtos jūsu labvēlīgajā sirdī un iznāktu pa otru pusi ārā. Kārtīgos klaidoņus jūs tur neredzēs; uz tiem var paļauties, ka tie zin ko labāku. Jauni nabagi, i sievišķi, i vīrišķi, kas vēl nav tikuši uz augšu savā profesijā, tie tur reizēm apmetas, bet visvairāk šito vientuļo vietiņu tumšajos kaktos salien tādi pavisam nogājšies, badā aizmiruši bezpajumta radījumi - nabaga radījumi, kuriem nesanāk pat ne divpensu virvei.

- Kas tā, lūdzu, par divpensu virvi, Sem? - misters Pikviks apjautājās.

- Divpensu virve, - misters Vellers atbildēja, - vienkārši ir lēta naktspatversme, kur gultas maksā divi pensi pa nakti.

- Kāpēc viņi sauc gultu par virvi? - misters Pikviks vaicāja.

- Lai dievs svētī jūsu nevainību, ser, tas nav tā, - Sems attrauca. - Kad lēdija un džentelmens, kam tas hotels pieder, tikko sāk savu veikalu, viņi mēdz klāt guļvietas uz grīdas, bet tas neatmaksājas, tāpēc ka iemītnieki neguļ vis mērenu divpensu miegu, bet velk vaļā ar gulēšanu līdz pusdienai. Tādēļ viņiem, tagad istabā ir izstieptas divi virves, tā ap seši pēdi viena no otras un trīs pēdi no grīdas; un guļvietas ir taisītas no rupja maisu audekla un izstieptas starp virvēm.

- Nu, nu? - misters Pikviks teica.

- Nu, - misters Vellers trauca tālāk, - šitā plāna priekšrocība ir acīm redzama. Ikrīt pulksten sešos viņi palaiž virves vienā galā vaļām, un gulētāji visi nogāžas lejā. Iznākums ir tāds, ka visi nu ir pilnīgi uzmodināti, rāmi pieceļas un iet prom. Lūgtum piedošanu, ser, - Sems ieteicās, piepeši pārtraukdams savu runāšanu, - vai tā būtu Berija-Sentedmondsa?*

*======

Berija-Sentedmondsa- pilsētiņa Safokas grāfistes rietumos, slavena ar milzīga, XI gadsimtā celta klostera drupām.

*======

- Tā pati, - misters Pikviks atbildēja.

Kariete rībēja pa mazas, glītas, pēc izskata rosīgas un tīras pilsētiņas labi bruģētajām ielām un apstājās pie lielas viesnīcas, kas atradās platā ielā, gandrīz tieši pretī vecajam klosterim.

- Un šis, - misters Pikviks sacīja, paskatīdamies uz augšu, - ir «Eņģelis». Šeit mēs izkāpsim, Sem. Bet nepieciešama zināma piesardzība. Noīrējiet atsevišķu istabu, bet nenosauciet manu uzvārdu! Jūs saprotat?

- Esiet mierīgi, ser, - misters Vellers attrauca, saprotoši pamirkšķinādams.

Un, izvilcis mistera Pikvika ceļa somu no pakaļējās kastes, kur tā bija steigā iesviesta, kad viņi kāpa karietē Ītensvilā, misters Vellers aizgāja pildīt savu uzdevumu. Istabu drīz vien noīrēja, un misters Pikviks tajā tika ievests bez kavēšanās.

- Tagad, Sem, - misters Pikviks sacīja, - pirmais, kas jāizdara, ir…

- Jāpasūta pusdienas, ser, - misters Vellers pārtrauca. - Ir jau krietni vēls, ser.

- Patiešām, - misters Pikviks atzina, paskatīdamies pulkstenī - Jums taisnība, Sem.

- Un, ja man bijse atļaušana dot padomu, ser, - misters Vellers piemetināja, - es pēc tam liktos uz kārtīgu nakts miegu un līdz rītam par to blēdi i netaujātu. Nekas, ser, nespirdzina labāk par miegu, - tā sacīja apkalpotāja, izdzerdama veselu olu biķerīti opija.

- Es domāju, ka jums taisnība, Sem, - misters Pikviks atteica. - Bet man vispirms jāpārliecinās, vai viņš ir šai mājā un negatavojas doties projām.

- Atstājiet to manā ziņā, ser, - Sems atsacīja. - Atļaujiet man pasūtīt kārtīgu maltīti, un, kamēr to pataisīs, es apakšā apprasīsies; piecās minūtēs, ser, es var izurbināt no apkalpotāja sirds katru noslēpumu.

- Dariet tā! - misters Pikviks bija ar mieru, un misters Vellers tūliņ aizgāja.

Pēc pusstundas misters Pikviks jau sēdēja pie ļoti sātīgām pusdienām, un pēc trim ceturtdaļām stundas misters Vellers atgriezās ar ziņām, ka misters Čarlzs Fic-Maršals devis rīkojumu saglabāt viņam istabu līdz turpmākajam norādījumam. Viņš gatavojoties pavadīt vakaru kādā privātā mājā kaimiņos, uzdevis apkalpotājam palikt nomodā, līdz viņš atgriezīsies, un savu sulaini paņēmis līdzi.

- Tagad, ser, - misters Vellers sacīja, nobeidzis savu ziņojumu, - ja es no rīta dabū parunāties ar šito te sulaini, tas man par savu saimenieku pastāstīs visu, kā vajga.

- Kā jūs to zināt? - misters Pikviks pārtrauca.

- Lai dievs jūs pasargā, ser, sulaiņi vienādiņ tā dara, - misters Vellers atbildēja.

- Ahā, to es biju aizmirsis, - misters Pikviks atteica. - Labi.

- Un tad jūs, ser, izgudros, kas vislabāk darāms, un mēs tad tā ar darīs.

Tā kā likās, ka šāds plāns ir vislabākais, tad pēdīgi arī vienojās pie tā palikt. Misters Vellers ar sava kunga atļauju devās pavadīt vakaru pēc sava prāta; un drīz vien pēc tam kāda kompānija, kas bija sapulcējusies bufetes istabā, vienbalsīgi izvēlēja viņu par priekšsēdētāju, un šo godājamo posteni viņš izpildīja bufetes pastāvīgajiem apmeklētājiem par tādu prieku, ka to skaļie smiekli un piekrišanas saucieni iespiedās mistera Pikvika guļamistabā un saīsināja viņa atpūtas dabisko laiku vismaz par trim stundām.

Nākamā rīta agrumā misters Vellers dzina ārā iepriekšējās nakts uzdzīves drudža paliekas ar puspensa dušas palīdzību (pierunājis kādu jaunu džentlmeni, kas darbojās staļļa nozarē, par šo monētu sūknēt viņam uz galvas un sejas ūdeni, līdz viņš kļūst pilnīgi atjaunots), kad viņa uzmanību piesaistīja kāds jauns puisis mīkleņu krāsas livrejā, kurš sēdēja sētā uz sola, lasīdams, kā likās, dziesmu grāmatu un izskatīdamies dziļi iegremdējies tajā, tomēr šad un tad uzmezdams skatienu indivīdam zem sūkņa, it kā viņam tomēr būtu zināma interese par šo izdarību.

«Tu ir jocīgs vecītis, kā es skatās,» misters Vellers nodomāja, kad viņa acis pirmoreiz sastapās ar mīkleņu krāsas drēbēs ģērbtā svešinieka skatienu. Svešajam bija liela, dzeltenīga, neglīta seja, dziļi iegrimušas acis un milzīga galva, no kuras nokarājās daudz gludu, melnu matu. «Tu ir jocīgs vecītis,» misters Vellers domāja, un, tā domādams, viņš turpināja mazgāties un par svešinieku vairs nedomāja.

Taču vīrs vēl arvien turpināja skatīties no savas dziesmu grāmatas uz Semu un no Sema uz dziesmu grāmatu, it kā viņš gribētu uzsākt sarunu. Tādēļ pēdīgi Sems, lai dotu tam izdevību, familiāri pamādams ar galvu, sacīja:

- Nu, priekšniek, kā klājas?

- Man prieks sacīt, ser, ka ļoti labi, - vīrs atsacīja, runādams ļoti apdomīgi, un aizvēra grāmatu. - Ceru, ka jums tāpat, ser?

- Nu, ja es nejuties tik līdzīgs staigājošai šņaba pudelei, tad man šorīt tā nebūtu jālīgojas, - Sems atbildēja. - Vai jūs, vecais, ir apmeties šitai viesnīcā?

Mīkleņu vīrs atbildēja apstiprinoši.

- Kā ta tas tā gadījās, ka jūs pagājšnakt nebij kopā ar mums? - Sems apvaicājās, berzēdams seju ar dvieli. «Tu, liekas, ir jautras dabas - izskats tik omulīgs kā dzīvai forelei kaļķu grozā,» misters Vellers piemetināja pie sevis.

- Es pagājušajā naktī biju līdzi savam kungam, - svešinieks atbildēja.

- Kā ta šo sauc? - misters Vellers jautāja, kļūdams tumši sarkans no pēkšņa uztraukuma un berzēšanas kopīgās iedarbības.

- Fic-Maršals, - mīkleņu vīrs atteica.

- Dodiet ķepu! - Sems sacīja, pieiedams viņam klāt. - Man gribētos ar jums iepazīties. Man, veco zēn, patīk jūsu izskats.

- Tas ir ļoti savādi, - mīkleņu vīrs atbildēja, izturēdamies ļoti vienkārši. - Man jūsējais patīk tik ļoti, ka es no pirmā acumirkļa, kad ieraudzīju jūs zem sūkņa, gribēju ar jums runāt.

- No tiesas?

- Goda vārds. Nu, vai tas nav savādi?

- Vienreizēji, - Sems atsacīja, domās priecādamies par svešinieka pielaidību. - Kāds jūsu goda vārds, patriarh?

- Džobs.

- Tas ir ļoti labs vārds - vienīgais, cik es zin, no kura nevar iztaisīt palamu. Un uzvārds?

- Troters, - svešinieks atteica. - Un jūsējs?

Sems turēja prātā sava kunga brīdinājumu un atbildēja: - Mans uzvārds ir Vokers* un mana kunga - Vilkinss. Vai jums šorīt nederētu kāda lāsīte, mister Troter?

*======

Vokers. -Uzvārdam, kuru Sems sev piedēvē, ir vairākas nozīmes. Tas nozīmē kā «kājāmgājēju», «staigātāju», tā arī neticīga izbrīna izsaucienu: «Nav tiesa!», «Vai tas varētu būt!» u. tml. Bez tam tā apzīmē arī blēžus, krāpniekus. Šīs vārdu spēles asprātība atklājas tikai saistībā ar uzvārdu, kuru nosaucis nepazīstamais, - Troters (trotter angliski - rikšotājs).

*======

Misters Troters piekrita šim patīkamajam priekšlikumam un, iebāzis grāmatu svārku kabatā, devās līdzi misteram Velleram uz bufeti, kur viņi drīz vien sāka apspriest kādu uzmundrinošu maisījumu, kas radās, sajaucot alvas traukā zināmu daudzumu britu džina ar smaržīgo krustnagliņu esenci.

- Un kāda ta ir jūsu vieta? - Sems ievaicājās, piepildīdams sava biedra glāzi otrreiz.

- Slikta, - Džobs atteica, smakšķinādams lūpas, - ļoti slikta.

- Vai no tiesas? - Sems nobrīnījās.

- Patiešām. Sliktākais tas, ka mans kungs taisās precēties.

- Nevar būt!

- Jā gan. Un visļaunākais vēl tas, ka viņš gatavojas aizbēgt ar kādu milzīgi bagātu mantinieci no internāta skolas.

- Skat, kāds pūķis! - Sems teica, atkal piepildīdams sava biedra glāzi. - Man domāt, tā ir kāda internāta skola šai pašā pilsētā, vai ne?

Lai gan šis jautājums tika uzdots visbezrūpīgākajā tonī, kāds vien iedomājams, Džobs Troters ar žestiem skaidri parādīja, ka viņš sapratis sava jaunā drauga kārošanu izvilkt no viņa atbildi. Viņš iztukšoja glāzi, noslēpumaini paskatījās uz savu biedru, vienu pēc otras pamirkšķināja abas mazās ačeles un pēdīgi izdarīja ar roku tādu kustību, it kā strādātu pie kāda iedomāta sūkņa roktura, ar to likdams saprast, ka viņš (misters Troters) apjēdzis, ka misters Semjuels Vellers viņu grib izsūknēt.

- Nē, nē, - misters Troters noslēgumā sacīja, - to katram nevar stāstīt. Tas ir noslēpums - liels noslēpums, mister Voker.

To sacīdams, mīkleņu vīrs apgrieza savu glāzi otrādi, tādējādi atgādinādams biedram, ka viņam vairs nekā nav atlicis ar ko remdēt slāpes. Sems ievēroja mājienu un, novērtēdams delikāto veidu, kādā tas tika izdarīts, lika vēlreiz piepildīt alvas trauku. To redzot, mīkleņu vīra mazās ačeles iemirdzējās.

- Tātadiņās noslēpums, - Sems noteica.

- Man gandrīz ir tādas aizdomas, - mīkleņu vīrs sacīja, ar apmierinātu seju sūkdams savu dzērienu.

- Jūsu kungs laikam ir varen bagāts, - Sems ieteicās.

Misters Troters smaidīja un, turēdams glāzi kreisajā rokā, ar labo četras reizes zīmīgi iesita pa savu mīkleņu krāsas bikšu kabatu, it kā likdams saprast, ka viņa kungs varētu darīt to pašu, nevienu daudz netraucēdams ar naudas žvadzoņu.

- Ak tā! - Sems teica. - Tad tāda tā spēlīte?

Mīkleņu vīrs zīmīgi pamāja ar galvu.

- Nu labi, bet vai jums, vecpuik, nenāk prātā, ka jūs būs īsts nelietis, ja ļaus savam kungam aizvest šito jauno lēdiju? - misters Vellers pārmeta.

- Es to zinu, - Džobs Troters sacīja, pavērsdams pret sarunu biedru dziļi noskumušu seju un klusi iekunkstēdamies. - Es to zinu, un tas jau mani tā nomāc. Bet ko es varu darīt?

- Darīt! - Sems teica. - Izstāstiet to visu tai priekšniecei un atstājiet savu kungu!

- Kas man ticēs? - Džobs Troters atbildēja. - Jauno lēdiju uzskata par nevainības un kautrības iemiesojumu. Viņa visu noliegs - un mans kungs tāpat. Kas ticēs man? Es pazaudētu savu vietu un tiktu apsūdzēts par sazvērestību vai par kaut ko tamlīdzīgu, - tas ir viss, ko es dabūtu par savu labo darbu.

- Jāndie tā, - Sems pārdomādams ieteicās. - Jāndie tā.

- Ja es zinātu kādu godājamu džentlmeni, kas varētu šo lietu uzņemties, - misters Troters turpināja, - es varētu kaut cik cerēt šo bēgšanu aizkavēt; bet te jau ir tās pašas grūtības, mister Voker, taisni tās pašas. Es šai svešajā vietā nepazīstu nevienu džentlmeni, un, ja arī pazītu, tad, desmit pret vienu, manam stāstam neticētu.

- Panāk šurpu! - Sems sacīja, pēkšņi pielēkdams kājās un satverdams mīkleņu vīru aiz rokas. - Es redz, ka mans kungs ir tas cilvēks, kas jums vajdzīgs.

Un pēc nelielas Džoba Trotera pretestības Sems aizveda savu jaunatrasto draugu uz mistera Pikvika istabu un stādīja to viņam priekšā līdz ar īsu tā dialoga atstāstījumu, ko nupat pasniedzām.

- Esmu ļoti apbēdināts, ser, ka man jāpiekrāpj mans kungs, - Džobs Troters sacīja, pielikdams pie acīm sārtu, rūtainu kabatas lakatiņu apmēram trīs kvadrātcollu lielumā.

- Šādas jūtas dara jums godu, - misters Pikviks atbildēja. - tomēr tas ir jūsu pienākums.

- Es zinu, ka tas ir mans pienākums, ser, - Džobs attrauca, stipri saviļņots. - Mums visiem vajadzētu censties izpildīt savu pienākumu, ser; un es arī pazemīgi cenšos izpildīt savējo, ser, bet tas ir smags pārbaudījums, ser, - pievilt savu kungu, ser, kura drēbes tu valkā un kura maizi ēd, pat ja viņš būtu nelietis.

- Jūs esat ļoti labs puisis, - misters Pikviks sacīja dziļi aizkustināts, - godīgs puisis.

- Nu, nu, - iejaucās Sems, kas ar manāmu nepacietību bija noskatījies uz mistera Trotera asarām, - izbeidziet šito ūdens laistīšanu. No tā tikpat nekāds labums neatlec.

- Sem, - misters Pikviks pārmetoši noteica, - man ļoti žēl, ka jums tik maz cienības pret šī jaunā cilvēka jūtām.

- Viņa jušanas visas ir ļoti labas, ser, - misters Vellers atteica. - un, tā kā tās ir tik ļoti labas un žēl bijs tās pazaudēt, es domā, ka viņam tas vajdzētu paturēt pašam savās krūtīs, nevis ļaut izgarot ar karstu ūdeni, īpašīgi tālab, ka no tam nav nekāds labums. Asaras vēl nekad nav uzvilkušas pulksteni vai iedarbinājšas tvaika mašiņu. Nākošu reizi, kad jūs, jauno cilvēk, iet ciemos, piebāž pīpi ar šitām te pārdomām un pagaidām liek to rozā kartūna lupatiņu kabatā. Tas nav tik glīts, ka jums vajdzētos vicināt to pa gaisu, it kā jūs bijs virves dancotājs.

- Manam apkalpotājam savā ziņā ir taisnība, - misters Pikviks sacīja, vērsdamies pie Džoba, - lai gan viņa domu izteikšanas veids ir diezgan parupjš un reizēm nesaprotams.

- Viņam, ser, pilnīgi taisnība, - misters Troters atbildēja, - saturēšos.

- Labi, - misters Pikviks sacīja. - Un tagad - kur ir šī internāta skola?

- Tā, ser, ir liela, veca sarkanu ķieģeļu ēka tūliņ aiz pilsētas, - Džobs Troters paskaidroja.

- Un kad, - misters Pikviks turpināja, - kad šo zemisko nodomu nolemts izpildīt… kad šai bēgšanai jānotiek?

- Nākošu nakti, ser, - Džobs atbildēja.

- Nākošu nakti! - misters Pikviks izsaucās.

- Jau šito pašu nakti, ser, - Džobs Troters apstiprināja. - Tas ir, kas mani tik ļoti uztrauc.

- Nekavējoties jāsāk rīkoties, - misters Pikviks sacīja. - Man tūliņ jārunā ar lēdiju, kas vada šo iestādi.

- Lūdzu piedošanu, ser, - Džobs iebilda, - bet šāda rīcība neko nedos.

- Kāpēc ne? - misters Pikviks jautāja.

- Mans kungs, ser, ir ļoti viltīgs cilvēks.

- To es zinu, - misters Pikviks sacīja.

- Un viņš, ser, ir tik ļoti piesaistījis vecās lēdijas sirdi, - Džobs turpināja, - ka viņa, neticētu nekam, ko par manu kunga stāstītu ļaunu, kaut jūs nomestos uz kailiem ceļiem un zvērētu, - sevišķi vēl tādēļ, ka jums nav nekādu pierādījumu, atskaitot apkalpotāja izteikumus, kurš, cik daudz viņa zina (un mans kungs noteikti, tā pasacīs), par kādu pārkāpumu ticis atlaists un nu stāsta to atriebdamies.

- Ko tad varētu darīt? - misters Pikviks ievaicājās.

- Veco lēdiju, ser, varētu pārliecināt tikai tad, ja manu kungu notvertu tieši bēgšanas brīdī, - Džobs atbildēja.

- Visām tādām vecām raganām notieši vajdzetos atdauzīt galvas pret ceļa stabiem, - misters Vellers piezīmēja iekavās.

- Bet es bīstos, ka pieķert viņu tieši bēgšanas brīdī būs ļoti grūti izpildāms uzdevums, - misters Pikviks ieminējās.

- Es nezinu, ser, - misters Troters sacīja, dažus acumirkļus padomājis. - Man liekas, ka tas ir ļoti viegli izdarāms.

- Kā? - bija mistera Pikvika jautājums.

- Nu, - misters Troters atbildēja, - mēs ar savu kungu saziņā ar divām iestādes apkalpotājām desmitos vakarā paslēpsimies virtuvē. Kad visi aizies pie miera, mēs iznāksim no virtuves, bet jaunā lēdija no savas guļamistabas. Pasta kariete gaidīs, un mēs aizbrauksim.

- Nu? - sacīja misters Pikviks.

- Nu, ser, es domāju, ka gadījumā, ja jūs gaidītu dārzā viens…

- Viens! - misters Pikviks sacīja. - Kāpēc viens?

- Man liekas ļoti dabiski, - Džobs atbildēja, - ka vecajai lēdijai nepatiktos, ja šādu nepatīkamu atklājumu izdarītu vairāku svešu personu priekšā. Arī jaunā lēdija, ser, - padomājiet par viņas jūtām.

- Jums pilnīgi taisnība, - misters Pikviks sacīja. - Šis apsvērums liecina par ļoti delikātām jūtām. Turpiniet, jums ir pilnīgi taisnība.

- Nu, es domāju, ser, ka gadījumā, ja jūs gaidītu dārzā viens un es jūs tieši pusdivpadsmitos ielaistu pa durvīm, kas ved uz dārzu no gaiteņa gala, jūs ierastos īstajā laikā, lai palīdzētu man izjaukt šī ļaunā cilvēka nodomus, kurš nelaimīgā kārtā ir ievilcis mani savos tīklos.

Še misters Troters smagi nopūtās.

- Par to nebēdājieties, - misters Pikviks mierināja. - Ja viņam būtu kaut viens graudiņš no tā jūtu smalkuma, ar ko izceļaties jūs, kaut gan jūs esat necilā stāvoklī, es uz viņu vēl varētu cerēt.

Džobs Troters zemu palocījās, un, par spīti mistera Vellera iepriekšējam aizrādījumam, viņa acis atkal pildījās asarām.

- Es nekad nav redzējs šitādu tipu, - Sems piebilda. - Lai velns mani parau, bet man rādās, ka viņam galvā ir ūdensvads un krāns stāv vienmēr vaļā.

- Sem, - misters Pikviks ļoti stingri uzbilda, - pievaldiet mēli!

- Labi, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Man šis plāns nepatīk, - misters Pikviks ieminējās pēc dziļām pārdomām. - Kāpēc es nevaru paziņot jaunās lēdijas draugiem?

- Tāpēc, ser, ka viņi dzīvo simt jūdžu no šejienes, - Džobs Troters atbildēja.

- Tad ta āķis! - misters Vellers pie sevis noteica.

- Tad šis dārzs, - misters Pikviks turpināja. - Kā es tajā tikšu iekšā?

- Mūris ir ļoti zems, ser, un jūsu apkalpotājs palīdzēs jums tikt pāri.

- Mans apkalpotājs palīdzēs man tikt pāri, - mehāniski atkārtoja misters Pikviks. - Jūs noteikti būsit šo durvju tuvumā, par kurām runājāt?

- Jums nebūs iespējams kļūdīties, ser. Tās ir vienīgās, kas ved uz dārzu. Pieklauvējiet pie tām, kad dzirdēsit pulksteni sitam, un es tūliņ atvēršu.

- Man šis plāns nepatīk, - misters Pikviks atkārtoja, - bet, tā kā citu nevaram izdomāt un uz spēles ir šīs jaunās lēdijas dzīves laime, es to pieņemu. Es noteikti tur būšu.

Tā otru reizi mistera Pikvika iedzimtā labsirdība ievilka viņu pasākumā, no kura viņš ar lielāko prieku būtu atturējies.

- Kāds ir tās mājas nosaukums? - misters Pikviks jautāja.

- Vestgeithauza, ser. Kad jūs iznāksit no pilsētas, pagriezieties mazliet pa labi. Tā stāv viena pati netālu no lielceļa, pie vārtiem ir misiņa plāksnīte ar uzrakstu.

- Es to zinu, - misters Pikviks sacīja. - Es to ievēroju kādreiz agrāk, kad biju šai pilsētā. Varat uz mani paļauties.

Misters Troters paklanījās otrreiz un gribēja iet, kad misters Pikviks iespieda viņam rokā gineju.

- Jūs esat lielisks puisis, - misters Pikviks teica, - un es apbrīnoju jūsu labo sirdi. Nekādas pateicības. Atminieties - vienpadsmitos.

- Nebaidieties, ka es to aizmirsīšu, ser, - Džobs Troters apgalvoja.

Ar šiem vārdiem viņš Sema pavadībā atstāja istabu.

- Es jums sacīs, - pēdējais teica, - ka šitentā raudāšana nav slikta izdoma. Par tādu samaksu mans raudātu kā noteku caurule lietus gāzē. Kā jūs to dabū gatavu?

- Tas nāk no sirds, mister Voker, - Džobs svinīgi atbildēja. - Sveiki, ser.

«Tu ir īsts mīkstpēdiņš. Šā vai tā, mēs no tevs dabūj ārā visu,» misters Vellers nodomāja, kad Džobs bija aizgājis.

Mēs nevaram precīzi izklāstīt, kādas domas pildīja Džoba Trotera galvu, tāpēc ka mēs nezinām, kādas tās bija.

Diena pagāja, pienāca vakars, un īsi pirms desmitiem Sems Vellers ziņoja, ka misters Džingls un Džobs kopā izgājuši, ka viņu bagāža sakravāta un ka viņi pasūtījuši karieti. Acīm redzot, bija iesākusies sazvērestības izpildīšana, kā misters Troters jau iepriekš pasacījis.

Pienāca pusvienpadsmit, un misteram Pikvikam bija laiks doties veikt savu delikāto uzdevumu. Atsacīdamies no Sema piedāvātā mēteļa, kas varētu būt par kavēkli kāpšanā pār mūri, viņš sava apkalpotāja pavadībā devās ceļā.

Bija pilns mēness, bet tas slēpās aiz mākoņiem. Nakts bija jauka, sausa, bet neparasti tumša. Takas, dzīvžogi, lauki, mājas un koki bija tīti dziļā tumsā. Gaiss bija karsts un spiedīgs, apvāršņa malā vāji plaiksnījās rūsa, un tas bija vienīgais, kas radīja pārmaiņu vienmulīgajā tumsā, kurā viss bija ietīts; nedzirdēja nekādu skaņu, atskaitot nemierīga sētas suņa riešanu tālumā.

Viņi atrada māju, izlasīja uzrakstu uz misiņa plāksnes, apgāja apkārt mūrim un apstājās tai vietā, kur tas viņus šķīra no dārza attālākā gala.

- Kad jūs, Sem, būsit palīdzējuši man tikt pāri, jūs atgriezīsities viesnīcā, - misters Pikviks sacīja.

- Labi, ser.

- Un jūs paliksit nomodā, kamēr es atgriezīšos.

- Skaidrs, ser.

- Saņemiet mani aiz kājas un, kad es sacīšu: «Pāri!» - uzmanīgi paceliet.

- Būs darīts, ser.

Paveicis šos priekšdarbus, misters Pikviks pieķērās pie mūra augšējās malas un deva pavēli: «Pāri!» - kas tika izpildīta ļoti burtiski. Vai nu viņa ķermeni zināmā mērā iespaidoja viņa gara elastība, vai arī mistera Vellera jēdziens par vieglu grūdienu bija mazliet rupjākas dabas, nekā to saprata misters Pikviks, taču palīdzības tiešās sekas bija tādas, ka šis nemirstīgais džentlmenis tika pārsviests mūrim pilnīgi pāri tieši puķu dobē, kur viņš, aplauzis trīs ērkšķogu krūmus un vienu rožu krūmu, pēdīgi izstiepās visā garumā.

- Es ceru, ser, ka jūs nesasitās, - Sems sacīja, skaļi čukstot, tiklīdz bija atjēdzies no pārsteiguma par sava kunga noslēpumaino pazušanu.

- Es, protams, pats nesasitos, Sem, - misters Pikviks atbildēja no mūra otras puses, - bet drīzāk domāju, ka jūs mani sasitāt.

- Jāndie nē, ser, - Sems atbildēja.

- Nekas, - misters Pikviks teica pieceldamies, - nav nekā vairāk ka dažas skrambas. Ejiet projām, citādi mūs izdzirdēs.

- Sveiki, ser.

- Sveiki.

Uzmanīgiem soļiem Sems Vellers aizgāja, atstādams misteru Pikviku vienu dārzā.

Ugunis laiku palaikam parādījās dažādos mājas logos vai arī atspīdēja no kāpņu telpām, it kā iemītnieki patlaban dotos pie miera. Cenzdamies neiet pārāk tuvu durvīm pirms norunātā laika, misters Pikviks ielīda kādā mūra stūrī un gaidīja, kad pienāks laiks.

Situācija bija tāda, kas varētu nomākt daudzu cilvēku garu. Taču Misters Pikviks neizjuta nedz nomāktību, nedz bažas. Viņš zināja, ka mērķis visnotaļ bija labs, un pilnīgi uzticējās augstsirdīgajam Džobam. Bija garlaicīgi, protams, lai nesacītu - pat drūmi, bet cilvēks ar rosīgu garu var vienmēr nodoties pārdomām. Misters Pikviks, gremdēdamies pārdomās, bija aizsnaudies, kad viņu pamodināja tuvējas baznīcas pulksteņa sitieni, nosizdami pusdivpadsmit.

«Ir laiks,» misters Pikviks domāja, uzmanīgi pieceldamies. Viņš paskatījās uz māju. Ugunis bija pazudušas un slēģi aizvērti - bez šaubām, visi gultās. Viņš piegāja uz pirkstgaliem pie durvīm un viegli pieklauvēja. Pagāja divas vai trīs minūtes bez jebkādas atbildes, viņš pieklauvēja otrreiz, mazliet skaļāk, un tad atkal, vēl skaļāk.

Pēdīgi kāpnēs bija dzirdams soļu troksnis, un tad pa atslēgas caurumu atspīdēja sveces gaisma. Pagāja labs brīdis, kamēr noņēma ķēdi un atvilka aizšaujamo. Tad durvis lēni atvērās.

Durvis vērās uz ārpusi, un, tām paveroties arvien plašāk un plašāk, misters Pikviks arvien vairāk un vairāk atkāpās aizdurvē. Kāds bija viņa pārsteigums, kad viņš, piesardzības dēļ mazliet paskatījies no savas paslēptuves, ieraudzīja, ka cilvēks, kas vēra durvis, nebija vis Džobs Troters, bet kāda kalpone ar sveci rokā! Misters Pikviks atrāva galvu atpakaļ ar tādu ātrumu, kādu rāda apbrīnojamais melodramatiskais aktieris Pančs, kad viņš guļ, uzglūnēdams plakangalvainajam komediantam ar skārda mūzikas kastīti.

- Tas būs bijis kaķis, Zāra, - meitene sacīja, uzrunādama kādu mājas iekšienē. - Kis, kis, kis! Pinc, pinc, pinc!

Bet, tā kā nevienu dzīvnieku šī labināšana nepievilināja, meitene lēni aizvēra durvis un atkal tās nostiprināja, atstādama misteru Pikviku taisni izstiepušos stāvam pie sienas.

«Tas nu ir ļoti savādi,» misters Pikviks prātoja. «Liekas, ka viņas ir palikušas nomodā ilgāk nekā parasti. Ārkārtīgi nepatīkami, ka viņi šādam nolūkam izvēlējušies no visām citām naktīm tieši šo, - ļoti nepatīkami.»

Šādi gudrodams, misters Pikviks uzmanīgi atgriezās mūra kaktā, kur viņš jau iepriekš bija slēpies, un gaidīja laiku, kad, pēc viņa domām, varētu atkārtot signālu.

Viņš tur nebija uzturējies ne piecas minūtes kad spilgtam zibens uzliesmojumam sekoja skaļš pērkona grāviens, kas ar briesmīgu troksni aizvēlās un aizrībēja tālumā, tad sekoja otrs zibens uzliesmojams, spožāks nekā pirmais, un otrs pērkona grāviens, skaļāks nekā pirmais; un tad sāka gāzt lietus ar tādu spēku un traku sparu, kas noslaucīja visu savā priekšā.

Misters Pikviks labi zināja, ka pērkona laikā koks ir ļoti bīstams kaimiņš. Viņam bija koks pa labi, koks pa kreisi, trešais koks priekšā un ceturtais aizmugurē. Ja viņš paliktu, kur bija, viņš varētu kļūt nelaimes gadījuma upuris; ja izietu dārza vidū, viņu varētu saņemt konstebls; vienu vai divas reizes viņš mēģināja pārkāpt pār mūri, bet, tā kā šoreiz palīgos nebija citu kāju, atskaitot tās, ar kurām daba viņu apgādājusi, vienīgais pūliņu rezultāts bija dažas ļoti nepatīkamas skrambas ceļgalos un stilbos un pamatīga izsviedrēšanās.

«Kāds drausmīgs stāvoklis!» misters Pikviks sacīja, pēc šiem vingrinājumiem apstādamies, lai noslaucītu pieri. Viņš palūkojās uz māju - viss bija tumšs. Tagad viņi noteikti bija aizgājuši gulēt. Viņš pamēģinās atkal dot signālu.

Uz pirkstgaliem misters Pikviks pārgāja pār mitro granti un pieklauvēja pie durvīm. Viņš aizturēja elpu un klausījās pie atslēgas cauruma. Nekādas atbildes. Ļoti savādi. Viņš pieklauvēja otrreiz. Klausījās atkal. Tad varēja sadzirdēt iekšpusē klusu sačukstēšanos, un kāda balss iesaucās:

- Kas tur ir?

«Tas nav Džobs,» misters Pikviks nodomāja, steigšus atkal piespiezdamies pie sienas aizdurvē. «Tā ir kāda sieviete.»

Viņš tik tikko bija paspējis formulēt šo secinājumu, kad trepju telpā tika atgrūsts vaļā logs un triju vai četru sieviešu balsis uzstājīgi atkārtoja jautājumu:

- Kas tur ir?

Misters Pikviks neuzdrošinājās pakustināt ne roku, ne kāju. Bija skaidrs, ka sacēlusies kājās visa iestāde. Viņš nolēma palikt, kur bija, līdz trauksme norims, un tad ar pārdabiskiem spēkiem tikt pāri mūrim vai arī iet bojā šai mēģinājumā.

Līdzīgi visiem mistera Pikvika lēmumiem, šis bija labākais, ko varēja pieņemt pašreizējos apstākļos, taču nelaimīgā kārtā tas bija dibināts uz pieņēmumu, ka viņas neuzdrošināsies atkal atvērt durvis. Kāds bija viņa apjukums, kad viņš dzirdēja, ka atkal noņem ķēdi un atvelk aizšaujamo, un redzēja durvis lēni veramies plašāk un plašāk! Soli pa solim viņš atkāpās stūrī, bet, lai darīja ko darīdams, šķērslis, ko radīja viņa paša persona, kavēja tās atvērt līdz galam.

- Kas tur ir? - no kāpņu telpas spiedza daudzbalsīgs soprānu koris, kas sastāvēja no šīs iestādes neprecētās vadītājas, trim skolotājām, piecām apkalpotājām un trīsdesmit audzēknēm, - visas pusapģērbtas un veselu mežu sprogu uztinamo papīriņu matos.

Misters Pikviks, protams, nesacīja, kas tur ir, un tad koris mainīja dziesmu un sāka vilkt:

- Ak kungs! Man ir tik bail!

- Virēja, - sacīja lēdija priekšniece, kas bija parūpējusies, lai atrastos uz visaugstākā pakāpiena visas grupas aizmugurē, - virēja, kāpēc jūs neizejat gabaliņu dārzā?

- Piedodiet, kundze, man negribas, - virēja atbildēja.

- Ak dievs, kāda tā virēja muļķe! - trīsdesmit audzēknes izsaucās.

- Virēja, - ar lielu cienību sacīja priekšniece, - esiet tik laipna un nerunājiet man pretī! Es prasu, lai jūs tūliņ izietu dārzā.

Šeit virēja sāka raudāt, un istabene sacīja, ka tas esot «kauns», par šādu līdzdalību dumpī uz vietas saņemdama uzteikumu pēc mēneša.

- Vai jūs dzirdat, virēja? - lēdija priekšniece sacīja, nepacietīgi piecirzdama kāju.

- Virēja, vai jūs nedzirdat, ko saka jūsu kundze? - trīs skolotājas uzstāja.

- Kas par nekaunīgu personu tā virēja! - trīsdesmit audzēknes sacīja.

Nelaimīgā virēja, tik neatlaidīgi spiesta, panāca pāris soļu uz priekšu un, turēdama sveci tā, ka pati nevarēja itin nekā saredzēt, paziņoja, ka nekā tur neesot un ka tas būšot bijis vējš. Tādēļ durvis jau patlaban gribēja aizvērt, kad kāda ziņkārīga audzēkne, kas bija paskatījusies pa durvju šķirbu, sāka šausmīgi spiegt, un tas acumirklī lika atkāpties virējai, istabmeitai un visām, kas bija pagājušas uz priekšu.

- Kas noticis mis Smizerei? - lēdija priekšniece vaicāja, kad iepriekš minētā mis Smizere turpināja brēkāt ar četru jaunu lēdiju spēku.

- Ak kungs! Mis Smizere, dārgā! - pārējās divdesmit deviņas audzēknes sauca.

- O, vīrietis… vīrietis… aiz durvīm! - mis Smizere spiedza.

Līdzko lēdija priekšniece izdzirda šo drausmīgo kliedzienu, viņa aizsteidzās uz savu guļamistabu, divreiz aizslēdza durvis un mierīgi paģība. Audzēknes, skolotājas un apkalpotājas, cita citu grūstīdamas, metās atpakaļ kāpnēs, un nebija gan vēl piedzīvota tāda spiegšana, ģībšana un spaidīšanās. Saceļoties šim juceklim, misters Pikviks iznāca no savas paslēptuves un nostājās sieviešu priekšā.

- Lēdijas… mīļās lēdijas! - misters Pikviks uzsauca.

- O, viņš sauc mūs par mīļām! - kliedza vecākā un neglītākā skolotāja. - O, nelietis!

- Lēdijas! - rēca misters Pikviks, ko šis bīstamais stāvoklis dzina izmisumā. - Paklausieties mani! Es neesmu laupītājs! Man vajag runāt ar iestādes priekšnieci!

- O, kāds negants briesmonis! - otra skolotāja spiedza. - Viņš vēlas mis Tomkinsu!

Atkal sākās vispārēja klaigāšana.

- Zvaniet kāda trauksmes zvanu! - ducis balsu kliedza.

- Nevajag… nevajag! - misters Pikviks sauca. - Paskatieties uz mani! Vai es izskatos pēc laupītāja? Manas dārgās lēdijas… jūs varat man sasiet kājas un rokas vai ieslēgt mani sienas skapī, ja gribat. Tikai paklausieties, kas man jāsaka… tikai paklausieties manī!

- Kā jūs iekļuvāt mūsu dārzā? - istabene izstostīja.

- Pasauciet priekšnieci, un es viņai izstāstīšu visu… visu, - misters Pikviks brēca, piepūlēdams savas plaušas līdz pēdējai iespējai. - Pasauciet viņu… tikai esiet mierīgas un pasauciet viņu, un jūs dzirdēsit visu.

Vai nu mistera Pikvika izskats, vai viņa izturēšanās, vai arī kārdinājums - tam sievietes daba nespēj pretoties - uzdzirdēt to, ko patlaban vēl klāj noslēpums, kaut cik nomierināja iestādes saprātīgāko daļu (apmēram četras personas). Tās ierosināja, ka misteram Pikvikam, lai pierādītu savu patiesīgumu, nekavējoties jāpadodas personiskās brīvības ierobežošanai, un, kad šis džentlmenis bija piekritis sarunai ar mis Tomkinsu no skapja iekšienes, kur dienas skolnieces karināja savas cepures un maizes somas, viņš tūliņ labprātīgi tajā iekāpa un tika pamatīgi ieslēgts. Tas atdeva drosmi pārējām; un, kad mis Tomkinsa bija vesta pie samaņas un nogādāta lejā, sarunas sākās.

- Ko jūs darījāt manā dārzā, vīrieti? - mis Tomkinsa vaicāja vājā balsī.

- Es nācu jūs brīdināt, ka viena no jūsu jaunajām lēdijām grib šonakt aizbēgt, - misters Pikviks atbildēja no skapja iekšienes.

- Aizbēgt! - reizē iekliedzās mis Tomkinsa, trīs skolotājas, trīsdesmit audzēknes un piecas apkalpotājas. - Ar ko?

- Ar jūsu draugu Čarlzu Fic-Maršalu.

- Manu draugu! Es tādu personu nepazīstu.

- Tad ar misteru Džinglu.

- Nekad savā mūžā neesmu šo vārdu dzirdējusi.

- Tad es esmu apmānīts un piekrāpts, - misters Pikviks izsaucās. - Esmu kritis par upuri sazvērestībai - ļaunai un zemiskai sazvērestībai. Aizsūtiet uz «Eņģeli», godājamā kundze, ja jūs man neticat. Es jūs lūdzu, kundze, aizsūtiet uz «Eņģeli», lai ierodas mistera Pikvika apkalpotājs.

- Viņam vajag būt cienījamam cilvēkam - viņš tur apkalpotāju, - mis Tomkinsa ieminējās rakstīšanas un rēķināšanas skolotājai.

- Manas domas, mis Tomkinsa, ir tādas, - rakstīšanas un rēķināšanas skolotāja atteica, - ka šis apkalpotājs tur viņu. Es domāju, ka viņš ir ārprātīgs, mis Tomkinsa, un tas otrais ir viņa sargs.

- Man liekas, jums pilnīgi taisnība, mis Gvina, - mis Tomkinsa

atbildēja. - Lai divas kalpones dodas uz «Eņģeli», un pārejās lai paliek šeit mūs apsargāt!

Tā divas kalpones aizsūtīja uz «Eņģeli» sameklēt misteru Semjuelu Velleru, bet pārējās trīs palika apsargāt mis Tomkinsu, trīs skolotājas un trīsdesmit audzēknes. Bet misters Pikviks apsēdās skapī zem sviestmaižu somiņām un, aicinādams sev palīgā filozofisko domu un rakstura stingrību, gaidīja vēstnešu atgriešanos.

Pagāja pusotras stundas, pirms viņas atgriezās, un, kad viņas bija atgriezušās, misters Pikviks bez mistera Semjuela Vellera balss uztvēra vēl divas balsis, kas viņa ausīm likās pazīstamas, bet, kam tās piederēja, to viņš neparko nevarēja atgādāties.

Sekoja ļoti īsa saruna. Durvis atslēdza. Misters Pikviks izkāpa no skapja un ieraudzīja visus Vestgeithauzas iemītniekus, misteru Semjuelu Velleru un… veco Vordlu līdz ar viņa nākamo znotu misteru Trandlu!

- Mans dārgais draugs! - sacīja misters Pikviks, piesteigdamies pie mistera Vordla un satverdams viņa roku. - Mans dārgais draugs, dieva dēļ, lūdzu, izskaidrojiet šai lēdijai šo nelādzīgo un šausmīgo situāciju, kādā esmu nostādīts. Mans apkalpotājs jums par to būs pastāstījis; sakiet vismaz, manu dārgo draudziņ, ka es neesmu nedz laupītājs, nedz ārprātīgais!

- Es to pasacīju, mans dārgais draugs. Es jau to pasacīju, - misters Vordls atbildēja, spiezdams sava drauga labo roku, kamēr misters Trandls spieda kreiso.

- Un, kas tā saka vai ir sacījs, ka viņš tas būtu, - misters Vellers iejaucās, panākdamies uz priekšu, - tas saka to, kas nav patiesība, bet ir tālu no tās, gluži pretēji, pavisai otrādi. Un, ja šitamā vietā ir kādi vīri, kas to sacījši, es ar prieku šamā pašā istabā dos viņiem ļoti pārliecinošu pierādījumu, ka viņi kļūdījšies, ja vien šīs ļoti cienījamās lēdijas būs tik labas, ka izies ārā un pasūtīs tos šurpu pa vienam.

Ļoti tekoši izteicis šo izaicinājumu, misters Vellers izteiksmīgi uzsita ar sažņaugto dūri pa plaukstu un draudzīgi pamirkšķināja mis Tomkinsai, ko pārņēma neaprakstāmas šausmas, dzirdot izteicienu, kas pieļāva iespēju, ka Vestgeithauzas internātskolā, kura domāta jaunām lēdijām, varētu atrasties kāds vīrietis.

Mistera Pikvika paskaidrojumi, pa daļai jau sniegti agrāk, drīz bija galā. Bet ne ceļā uz mājām kopā ar draugiem, ne vēlāk, kad tie pie liesmojoša kamīna ieturēja vakariņas, kas viņam tik ļoti bija vajadzīgas, no viņa nevarēja izdabūt nevienu vienīgu vārdu. Viņš likās apjucis un samulsināts. Vienreiz un tikai vienreiz viņš pagriezās pret misteru Vordlu un vaicāja:

- Kā jūs šeit gadījāties?

- Mēs ar Trandlu atbraucām uz šejieni mazliet pamedīt pirmajā datumā, - Vordls atbildēja. - Mēs ieradāmies šovakar un bijām pārsteigti, dzirdot no jūsu sulaiņa, ka arī jūs esot šeit. Bet es esmu priecīgs, ka jūs šeit esat, - jautrais večuks piebilda, uzsizdams viņam pa muguru. - Esmu priecīgs, ka jūs esat šeit. Mēs pirmajā sarīkosim jautras medības un dosim Vinklam vēlreiz izdevību, vai ne, veco zēn?

Misters Pikviks neatbildēja, viņš pat neapvaicājās par saviem draugiem Dinglijdellā un drīz pēc tam aizgāja gulēt, lūgdams Semam aiznest projām sveci, kad viņš zvanīs.

Pēc laiciņa atskanēja zvans un misters Vellers ieradās.

- Sem, - misters Pikviks sacīja, skatīdamies pār segām.

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

Misters Pikviks klusēja, un misters Vellers nogrieza svecei degli.

- Sem, - misters Pikviks atkārtoja it kā ar lielām pūlēm.

- Ser? - misters Vellers atsaucās otrreiz.

- Kur ir tas Troters?

- Džobs, ser?

- Jā.

- Prom, ser.

- Kopā ar savu kungu, man šķiet.

- Draugs vai kungs, lai kas viņš tāds nav, tas ir prom kopā ar viņu, - misters Vellers atbildēja. - Tie abi ir pāris, ser.

- Man liekas, ka Džingls nojauta manu nodomu un uzsūtīja jums to puisi ar visu šo stāstu, - kā slāpdams sacīja misters Pikviks.

- Tā būs, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tas viss, protams, bija meli.

- Viss, ser, - misters Vellers atteica. - Kārtīgi nostrādāts, ser; veikls triks.

- Nedomāju, ka nākamo reizi viņš gluži tik viegli tiks cauri, Sem, - misters Pikviks teica.

- Es ar nedomā, ser, ka viņš izspruks.

- Lai kad es šo Džinglu atkal satikšu, lai kur tas būtu, - misters Pikviks sacīja, pieceldamies gultā sēdus un dodams savam spilvenam briesmīgu sitienu, - es pats personīgi viņu pārmācīšu, piedevām tam, ka viņu celšu gaismā, ko viņš ir bagātīgi nopelnījis. Es to izdarīšu, vai arī mans vārds nav Pikviks.

- Un, kad es reiz dabūs ciet to melankālisko čiepstuli ar melniem matiem, - Seros sacīja, - ja es tad bez kādas mānīšanās neizspiedīs no viņa acīm druscīt īsta ūdens, tad mans vārds nav Vellers. Ar labu nakti, ser!

XVII NODAĻA,

kas rāda, ka reimatisma lēkme dažos gadījumos iedarbojas uz radošu garu kā rosinātājs faktors

Mistera Pikvika organisms, lai arī spēja izturēt ļoti ievērojamu piepūli un nogurumu, nebija drošs pret tādu likstu kombināciju, kādu viņš bija pārcietis tajā neaizmirstamajā naktī, kas aprakstīta iepriekšējā nodaļā. Apmazgāšana nakts laikā brīvā gaisā un žāvēšanās aizslēgtā skapī ir tikpat bīstama, cik neparasta. Misters Pikviks iegula ar reimatisma lēkmi.

Taču, lai arī lielā vīra miesīgie spēki tādā kārtā bija vājināti, viņa garīgajai enerģijai piemita agrākais spars. Viņa gars bija spraigs un labā oma atjaunojās. Pat īgnums, ko radīja nesenais piedzīvojums, bija izgaisis no viņa prāta, un viņš bez dusmām un apjukuma varēja pievienoties sirsnīgajiem smiekliem, kādus katrs atgādinājums par šo notikumu izraisīja misteram Vordlam. Pat vairāk. Divu dienu laikā, kamēr misters Pikviks bija saistīts pie gultas, pie viņa pastāvīgi atradās Sems. Pirmajā dienā tas centās uzjautrināt savu kungu ar anekdotēm un sarunām, otrajā misters Pikviks pieprasīja rakstāmo dēli, spalvu un tinti un visu dienu bija ļoti aizņemts. Trešajā dienā, būdams spējīgs jau sēdēt, viņš aizsūtīja apkalpotāju ar ziņu misteram Vordlam un misteram Trandlam, pavēstīdams, ka gadījumā, ja tie šovakar iedzertu savu glāzi vīna pie viņa, tie viņam sagādātu lielu prieku. Ielūgumu pieņēma ļoti labprāt, un, kad viņi bija nosēdušies pie vīna glāzēm, misters Pikviks, vairākkārt nosarkdams, nolasīja šādu nelielu stāstiņu, ko nupatējās slimības laikā pats «apstrādājis» pēc piezīmēm, kuras uzmetis, klausoties mistera Vellera nemāksloto stāstījumu.

DRAUDZES ĶESTERIS - STĀSTS PAR ĪSTU MĪLESTĪBU

Kādreiz kādā ļoti mazā lauku pilsētiņā, krietni tālu no Londonas, dzīvoja mazs cilvēciņš, vārdā Nataniēls Pipkins, kas bija mazas pilsētiņas draudzes ķesteris un dzīvoja mazā mājiņā mazajā Haistrītā desmit minūšu gājiena attālumā no mazās baznīciņas; viņu varēja katru dienu no deviņiem līdz četriem atrast mazliet apmācām mazus zēnus. Nataniēls Pipkins bija pieticīgs, nekaitīgs, labsirdīgs radījums ar augšup uzliektu degunu un uz iekšu ieliektām kājām, ar šķielējošām acīm un mazliet klibs; viņš sadalīja savu dienu starp baznīcu un skolu, cieši ticēdams, ka zemes virsū nav otra tik gudra vīra kā mācītājs, otras tik iespaidīgas telpas kā ģērbkambaris vai otras tik labi iekārtotas mācību iestādes kā viņa paša. Vienu un tikai vienu reizi savā dzīvē Nataniēls Pipkins bija redzējis bīskapu - īstu bīskapu ar rokām batista piedurknēs un ar parūku galvā. Viņš bija redzējis to staigājam un dzirdējis runājam iesvētībās, un šajā svarīgajā gadījumā Nataniēlu Pipkinu bija tā pārņēmusi cieņa un bijība, kad iepriekš minētais bīskaps uzlika roku uz viņa galvas, ka viņš tūlīt paģība un baznīcas sulainis viņu uz rokām iznesa ārā.

Tas bija liels notikums, satriecoša ēra Nataniēla Pipkina dzīvē, vienīgais, kas jebkad saviļņojis viņa mierīgās eksistences rāmo plūdumu, - kad kādā jaukā pēcpusdienā gadījās, ka viņš izklaidības brīdī pacēla acis no tāfeles, uz kuras sastādīja kādu briesmīgu uzdevumu ar salikto saskaitīšanu, ko atrisināt kādam palaidņa puikam, un tās piepeši apstājās pie Mērijas Lobsas ziedošās sejas; viņa bija iepretī dzīvojošā lielā seglinieka - vecā Lobsa vienīgā meita.

Mistera Pipkina acis gan bija bieži kavējušās pie Mērijas Lobsas glītās sejas arī agrāk - gan baznīcā, gan citās vietās, bet Mērijas Lobsas acis nekad nebija izskatījušās tik spožas un Mērijas Lobsas vaigi nekad nebija izskatījušies tik sārti kā tieši šoreiz. Tad nu nav brīnums, ka Nataniēls Pipkins nebija spējīgs novērst acis no mis Lobsas sejas; nav brīnums, ka mis Lobsa, pamanīdama, ka kāds jauns vīrietis uz viņu cieši noraugās, atrāvās no loga, pa kuru bija skatījusies, aizvēra to ciet un nolaida aizkaru; nav brīnums, ka Nataniēls Pipkins tūliņ pēc tam uzklupa jaunajam zeņķim, kas bija nogrēkojies, un izpļaukāja un izdunkāja to pēc sirds patikšanas. Tas viss bija ļoti dabiski, un par to nepavisam nav ko brīnīties.

Taču ir jābrīnās, ka cilvēks ar Nataniēla Pipkina noslēgto dabas nervozo temperamentu un ļoti niecīgajiem ieņēmumiem, sākot no šīs dienas, uzdrošinājās cerēt uz vecā, niknā Lobsa vienīgās meitas rokas un sirdi; uz lielā seglinieka vecā Lobsa meitu, kurš ar vienu spalvas vilcienu būtu varējis nopirkt visu ciematu un nemaz nebūtu sajutis izdevumus; vecā Lobsa, kuram, kā tas bija labi zināms, piederēja kaudzēm naudas, kas bija noguldīta tuvākās tirgus pilsētas bankā; vecā Lobsa, kuram, kā stāstīja, bija neskaitāmi un neizsmeļami dārgumi, noglabāti mazajā dzelzs seifā ar lielo atslēgas caurumu, seifā, kas atradās virs kamīna dzegas dibenistabā; vecā Lobsa, kurš, kā tas bija labi zināms, svinīgos gadījumos rotāja galdu ar īsta sudraba tējkannu, krējuma trauku un cukurnīcu, kas, kā viņš savā sirds lepnībā mēdza lielīties, būšot viņa meitas īpašums, kad tā atradīšot vīru pēc sava prāta. Es atkārtoju - tas dziļi pārsteidza un lika brīnīties, ka Nataniēls Pipkins varēja būt tik pārdrošs un vērst savas acis šai virzienā. Taču mīlestība ir akla, bet Nataniēls Pipkins šķielēja, un varbūt šie divi apstākļi kopā neļāva viņam redzēt lietas īstajā gaismā.

Ja vecajam Lobsam bijusi vismazākā vai visniecīgākā nojausma par Nataniēla Pipkina jūtām, viņš vienkārši būtu nolīdzinājis skolu līdz ar zemi vai iznīdējis skolotāju no zemes virsas, vai pastrādājis kādu citu tikpat šausmīgu varmācību un zvērību, jo viņš bija drausmīgs vīrs, šis vecais Lobss, kad bija aizskarts viņa lepnums vai kad viņš bija sakaitināts. Un kā viņš lādējās! Reizēm, kad viņš pārmeta slinkumu kaulainajam māceklim ar tievajām kājām, pār ielu vēlās un dārdēja tādas lāstu straumes, ka Nataniēls Pipkins drebēja aiz šausmām savās kurpēs un skolniekiem mati aiz bailēm sacēlās stāvus.

Nu tā. Dienu pēc dienas, kad skolā stundas bija beigušās un skolnieki aizgājuši, Nataniēls Pipkins apsēdās pie loga ielas pusē un, izlikdamies, ka lasa grāmatu, iesāņus skatījās pāri ielai, meklēdams Mērijas Lobsas spožās acis; un viņš tur nebija vēl nosēdējis daudz dienu, kad spožās acis parādījās pie kāda no augšējiem logiem, kā šķita - arī dziļi iegrimušas grāmatā. Tas bija burvīgi un iepriecināja Nataniēla Pipkina sirdi. Tas jau bija kaut kas - sēdēt tur stundām ilgi un skatīties uz šo skaisto sejiņu, kad meitenes acis bija nolaistas; bet, kad Mērija Lobsa sāka pacelt acis no grāmatas un mest savu starojošo skatienu uz Nataniēla Pipkina pusi, viņa sajūsmai un apbrīnai nebija nekādu robežu. Pēdīgi kādu dienu, kad Nataniēls Pipkins zināja, ka vecā Lobsa nav mājās, viņš bija tik pārdrošs, ka pameta Mērijai Lobsai gaisa skūpstu, un Mērija Lobsa neaizvēra vis logu un nenolaida aizkarus, bet pameta skūpstu viņam un atsmaidīja. Tādēļ Nataniēls Pipkins nolēma, ka viņš, lai būtu kas būdams, bez tālākas vilcināšanās atklās savas jūtas.

Mērijai Lobsai, vecā seglinieka meitai, bija glītākā kājiņa, jautrākā sirds, mīlīgākā sejiņa ar bedrītēm vaigos un iznesīgākais augums, kāds jebkad viegli lidinājies pār zemi, to pušķodams. Viņas dzirkstošajās acīs bija tik draiskulīga uguntiņa, kas būtu varējusi iekļūt daudz mazāk jūtīgās sirdīs nekā Nataniēlam Pipkinam, un viņas jautrie smiekli skanēja tik līksmi, ka, tos dzirdot, būtu smaidījis visīgnākais mizantrops. Pat vecais Lobss savā vislielākajā niknumā nevarēja pretoties piemīlīgās meitas glaimiem un, kad Mērija un tās māsīca Kēte - maza, viltīga, apburoša būtne ar pārgalvīgo skatienu - abas kopā ņēma veco vīru apstrādāt, ko, patiesību sakot, tās darīja ļoti bieži, viņš tām nebūtu varējis atteikt nekā pat tad, ja tās prasījušas daļu no neskaitāmajiem un neizsmeļamajiem dārgumiem, kas bija paslēpti no gaismas dzelzs seifā.

Nataniēla Pipkina sirds sāka spēcīgi dauzīties krūtīs, kad viņš kādā vasaras vakarā ieraudzīja mazo, pievilcīgo pārīti dažus simts jardu sev priekšā tai pašā laukā, pa kuru viņš daudzreiz bija klīdis līdz vēlai naktij un domājis par Mērijas Lobsas skaistumu. Taču, kaut arī viņš vientulībā bieži bija domājis, cik strauji pieietu pie Mērijas Lobsas, ja vien to varētu satikt, un teiktu tai par savām jūtām, - tagad, kad tā negaidot atradās viņa priekšā, viņš sajuta, ka visas asinis sakāpj sejā, acīm redzot, par lielu zaudējumu kājām, kas palikušas bez savas parastās tiesas, trīcēja zem viņa. Kad viņas apstājās, lai noplūktu ceļmalā puķi vai paklausītos kādu putnu, arī Nataniēls Pipkins apstājās un izlikās, ka nogrimis domās, un patiesībā tāds arī bija, jo prātoja, ko tam, dieva dēļ, darīt, kad viņas pagriezīsies atpakaļ, kam ar laiku neizbēgami jānotiek, un sastapsies ar to vaigu vaigā. Bet, lai gan viņš bijās iet tām tuvāk, viņš nespēja arī tās izlaist no acīm, tādēļ, kad tās gāja ātrāk, arī viņš gāja ātrāk, kad tās kavējās, arī viņš kavējās un, kad tās apstājās, arī viņš apstājās, un tā viņi būtu varējuši iet, kamēr iestājas tumsa, ja Kēte nebūtu zagšus palūkojusies atpakaļ un uzmundrinoši pamājusi Nataniēlam nākt tuvāk. Kētes rīcībā bija kaut kas tāds, kam nevarēja pretoties, un tādēļ Nataniēls Pipkins paklausīja aicinājumam, un, kad viņš bija labu brīdi sarcis un mazā, ļaunprātīgā māsīca krietni izsmējusies, Nataniēls Pipkins nometās uz ceļiem rasotajā zālē un paziņoja, ka ir nolēmis palikt tur uz mūžīgiem laikiem, ja viņam neatļaus piecelties kā Mērijas Lobsas atzītam mīlētājam. Par atbildi uz to rāmajā vakara gaisā atskanēja Mērijas Lobsas jautrie smiekli - tiem bija tik patīkama skaņa, ka, likās, nemaz netraucēja dabas mieru, - un mazā, ļaunprātīgā māsīca smējās vēl nevaldāmāk nekā iepriekš, un Nataniēls Pipkins sarka vairāk nekā jebkad. Pēdīgi Mērija Lobsa, ko vēl neatlaidīgāk lūdza mīlas nomocītais mazais vīriņš, novērsa seju un pačukstēja māsīcai, lai pasakot - vai vismaz Kēte tā pasacīja, - ka mistera Pipkina bildinājums viņu ļoti pagodinot, ka viņas roka un sirds esot tēva pārziņā, bet neviens nevarētu palikt vienaldzīgs pret mistera Pipkina labajām īpašībām. Tā kā to visu pasacīja ļoti nopietni un tā kā Nataniēls Pipkins gāja mājās kopā ar Mēriju Lobsu un šķiroties pūlējās to noskūpstīt, viņš iekāpa gultā kā laimīgs cilvēks un visu nakti sapņoja, ka atmīkstina veco Lobsu, atver naudas kasti un apprec Mēriju.

Nākamajā dienā Nataniēls Pipkins redzēja, ka vecais Lobss aizjāj ar savu veco, pelēko poniju, un, pēc tam kad mazā, ļaunprātīgā māsīca pa logu bija labu laiku rādījusi Nataniēlam Pipkinam dažādas zīmes, kuru nozīmi un mērķi viņš nekādā ziņā nevarēja saprast, pār ielu pārnāca kaulainais māceklis ar tievajām kājām un pasacīja, ka viņa saimnieks nebūšot mājās visu nakti un ka lēdijas gaidot misteru Pipkinu uz tēju tieši sešos. Kā todien pagāja mācības, to nedz Nataniēls Pipkins, nedz viņa skolnieki nezināja labāk kā jūs, bet kaut kā tās pagāja, un, kad zēni bija aizgājuši mājās, Nataniēls Pipkins līdz pat sešiem noņēmās ar ģērbšanos, kamēr bija apmierināts. Ne tādēļ viņš nopūlējās tik ilgi, ka būtu vajadzējis daudz laika, lai izvēlētos apģērba gabalus, ko uzvilkt, jo šai ziņā viņam nekādas izvēles nebija, bet apģērbt tos tā, lai viņš izskatītos pēc iespējas labāk, un pirms tam tos sapost - tas bija pietiekoši grūts un svarīgs uzdevums.

Sapulcējās ļoti patīkama, maza kompānija, kurā ietilpa Mērija Lobsa, viņas māsīca Kēte un trīs četras nebēdnīgas, labsirdīgas sārtvaidzes meitenes. Nataniēls Pipkins pats savām acīm varēja pārliecināties, ka valodas par vecā Lobsa bagātību nebija pārspīlētas. Uz galda bija īsta masīva sudraba tējkanna, krējuma krūze un cukura trauks, tad vēl īsta sudraba tējkarotes, ar ko apmaisīt tēju, un īstas porcelāna tasītes, no kurām to dzert, un tādi paši šķīvīši, uz kuriem uzlikt kūkas un maizītes. Vienīgais tumšais punkts visā šajā patīkamajā ainā bija Mērijas Lobsas brālēns - Kētes brālis, ko Mērija sauca par Henriju un kas, sēdēdams ar viņu vienā galda stūrī, likās pilnīgi piesaistījis sev visu Mērijas Lobsas uzmanību. Ir patīkami redzēt mīlestību ģimenes locekļu starpā, bet tā var arī aiziet pārāk tālu, un Nataniēlam Pipkinam negribot bija jādomā, ka Mērija Lobsa laikam gan ļoti mīl savus radiniekus, ja viņa tiem visiem izrāda tik daudz uzmanības kā šim brālēnam. Arī pēc tējas, kad mazā, ļaunprātīgā māsīca ierosināja iet vistiņās, šā vai tā gadījās, ka Nataniēls Pipkins gandrīz vienmēr bija aklais un vienmēr, kad tas notvēra brālēnu, arī Mērija Lobsa nebija tālu. Un, kaut gan mazā, ļaunprātīgā māsīca un citas meitenes viņam knieba un rāva viņu aiz matiem, un lika priekšā krēslus un tamlīdzīgi, Mērija Lobsa, kā likās, nekad nenāca viņa tuvumā. Un reizi - reizi - Nataniēls Pipkins būtu varējis zvērēt - viņš dzirdēja skūpstu, kam sekoja vājš Mērijas Lobsas protests un pa pusei apspiesti viņas draudzeņu smiekli. Tas viss bija dīvaini - ļoti dīvaini, un nav pasakāms, ko Nataniēls Pipkins būtu varējis vai nebūtu varējis šai sakarībā izdarīt, ja viņa domas pēkšņi nebūtu pavērstas citā virzienā.

Apstāklis, kas pavērsa viņa domas citā virzienā, bija skaļa klauvēšana pie ielas durvīm; cilvēks, kas sarīkoja šo skaļo klauvēšanu pie ielas durvīm, nebija neviens cits kā pats vecais Lobss, kurš negaidot bija atgriezies un dauzījās kā zārku taisītājs, jo viņš gribēja vakariņas. Tikko kaulainais māceklis ar tievajām kājām paziņoja uztraucošo vēsti, meitenes uzskrēja pa kāpnēm Mērijas Lobsas guļamistabā, bet brālēnu un Nataniēlu Pipkinu iegrūda divos virtuves skapjos tāpēc, ka labākas paslēptuves nebija; un, kad Mērija Lobsa un ļaunprātīgā, mazā māsīca bija tos novietojušas, viņas atvēra durvis vecajam Lobsam, kas, kā iesācis, tā nebija pārstājis klauvēt.

Nelaimīgā kārtā gadījās, ka vecais Lobss, būdams ļoti izsalcis, bija briesmīgi dusmīgs. Nataniēls Pipkins dzirdēja, ka viņš rūca kā vecs ķēdes suns ar aizsmakušu rīkli, un, kad vien istabā ienāca nelaimīgais māceklis ar tievajām kājām, vecais Lobss kā īsts saracēnis sāka viņu neganti lamāt, kaut gan, acīm redzot, tikai ar to mērķi un nolūku, lai atbrīvotu savu sirdi no dažiem liekiem lāstiem. Pēdīgi saraudzīja kaut ko ēdamu, uzsildīja un nolika uz galda, un vecais Lobss ķērās tam klāt, kā pienākas; un, īsā laikā notiesājis visu ēdamo, viņš noskūpstīja meitu un prasīja pīpi.

Daba bija novietojusi Nataniēla Pipkina ceļgalus ļoti tuvu vienu pie otra, bet, kad viņš dzirdēja veco Lobsu prasām pīpi, tie sāka sisties kopā, it kā vēlēdamies viens otru samalt miltos, jo tajā pašā skapī kurā viņš stāvēja, uz divi āķiem karājās lielā pīpe ar brūno kātu uz sudrabā kalto galviņu, pīpe, ko viņš pēdējo piecu gadu laikā katru pēcpusdienu un vakaru bija redzējis vecā Lobsa mutē. Abas meitenes nogāja pēc pīpes apakšstāvā un uzgāja pēc pīpes augšstāvā un meklēja visur, atskaitot to vietu, kur viņas zināja pīpi esam, un vecais Lobss pa to laiku ārdījās, ka bija ko pabrīnīties. Pēdīgi viņš iedomājās skapi un piegāja pie tā. Tādam mazam vīriņam kā Nataniēlam Pipkinam nebija nozīmes turēt durvis no iekšpuses, kad tāds liels stiprs vīrs kā vecais Lobss tās rāva vaļā no ārpuses. Vecais Lobss parāva, un vaļā tās bija, atklājot Nataniēlu Pipkinu, kas stāvēja iekšpusē taisni kā miets un šausmās drebēja no galvas līdz kājām. Žēlīgais dievs! Ar kādu drausmīgu skatienu vecais Lobss viņu uzlūkoja, vilkdams aiz apkakles ārā un turēdams izstieptā rokā!

«Ko, pie velna, jūs te meklējat?» vecais Lobss šausmīgā balsī prasīja.

Nataniēls Pipkins nespēja atbildēt, tādēļ vecais Lobss divas trīs minūtes kratīja viņu uz priekšu un atpakaļ, lai viņam sakārtotos domas.

«Ko jūs te meklējat?» Lobss rēca. «Man liekas, jūs te esat atnācis manas meitas dēļ.»

Vecais Lobss to sacīja vienīgi izsmiedams, jo viņš neticēja, ka mirstīga cilvēka pārgalvība būtu varējusi aizvest Nataniēlu Pipkinu tik tālu. Kāds bija viņa sašutums, kad šis nabadziņš atbildēja:

«Jā, mister Lobs, tā ir. Es atnācu jūsu meitas dēļ. Es viņu mīlu, mister Lobs.»

«Ko!? Jūs brēkulīgais, skābģīmainais, vārgais nelieti,» elsa vecais Lobss, ko šī šausmīgā atzīšanās bija paralizējusi, «ko jūs ar to domājat? Pasakiet man to skaidri! Nolādētais! Es jūs nožņaugšu!»

Ir ļoti iespējams, ka pārmērīgās dusmās vecais Lobss savus draudus būtu izpildījis, ja viņa roku nebūtu apturējusi kāda negaidīta parādība, proti, brālēns, kas, izkāpdams no skapja un pieiedams pie vecā Lobsa, sacīja:

«Ser, es nevaru atļaut, ka šis nekaitīgais cilvēks, ko meitenes šeit ataicināja joka dēļ, tik ļoti cēlā kārtā ņem uz sevi vainu (ja tā ir vaina), kas gulstas uz mani un ko esmu gatavs atzīt. Es mīlu jūsu meitu, ser, un ierados še ar nolūku viņu satikt.»

To dzirdot, vecais Lobss ieplēta acis ļoti plati, bet ne platāk kā Nataniēls Pipkins.

«Jūs?» sacīja Lobss, beidzot atguvis tik daudz elpas, lai varētu runāt.

«Es.»

«Bet es jums jau sen esmu aizliedzis ierasties šai mājā.»

«Tas tiesa, jo citādi šovakar man šeit nebūtu vajadzējis ierasties slepeni.»

Man nepatīkami to sacīt par veco Lobsu, bet es domāju, ka viņš būtu brālēnam sitis, ja viņa skaistā, mīļā meita ar spožajām acīm, kas bija pilnas asarām, nebūtu ieķērusies viņam rokā;

«Neaizturi viņu, Mērij,» jaunais cilvēks sacīja, «ja viņš vēlas mani sist, ļauj viņam. Ne par visām pasaules bagātībām es neaizskartu ne matu uz viņa sirmās galvas.»

Dzirdot šo pārmetumu, vecais Lobss nolaida acis, un tās sastapās ar meitas acīm. Esmu jau pāris reižu atzīmējis, ka tās bija ļoti spožas acis, un, lai arī tagad tās bija asaru pilnas, to iespaids nekādā ziņā nebija mazinājies. Vecais Lobss pagrieza galvu sāņus, it kā vairīdamies, lai tās viņu nepārliecinātu, un kā pēc likteņa lēmuma ieraudzīja mazo, ļaunprātīgo māsīcu, kas, reizē nobijusies par savu brāli un smiedamās par Natanielu Pipkinu, rādīja tik apburošu un tai pašā laikā mazliet blēdīgu sejiņu, ka katram vīrietim, vecam vai jaunam, bija ko paskatīties. Viņa pieglaimīgi palika savu roku zem vecā vīra rokas un kaut ko iečukstēja viņam ausī, un vecais Lobss nekā nevarēja darīt - viņam bija jāpasmaida, un tai paša laikā pāri viņa vaigu noritēja asara.

Piecas minūtes vēlāk no guļamistabas ķiķinādamas un kautrēdamās nonāca meitenes, un, kamēr jaunie ļaudis jutās pilnīgi laimīgi, vecais Lobss paņēma pīpi un aizsmēķēja, un ievērības cienīgs ir tas, apstāklis, ka tieši šī pīpe nomierināja un iepriecināja vairāk par visām citām, ko viņš bija smēķējis.

Nataniēls Pipkins domāja, ka labāk glabāt savu noslēpumu pie sevis, un, tā rīkodamies, pamazām ieguva pilnīgu vecā Lobsā labvēlību, kurš viņam ar laiku iemācīja smēķēt, un daudzus gadus pēc tam viņi jaukos vakaros mēdza sēdēt dārzā, ļoti cienīgi smēķēdami un dzerdami. Viņš drīz atspirga no savas mīlas kaites, jo draudzes grāmatā mēs atrodam viņu ierakstītu kā liecinieku Mērijas Lobsas un viņas brālēna laulību gadījumā. Un redzams arī, pēc citu dokumentu liecībām, ka kāzu naktī viņš ieslodzīts ciemata cietumā par to, ka, būdams pilnīgi piedzēries, ielās izdarījis dažādus izlēcienus, uz kuriem viņu sakūdījis kaulainais māceklis ar tievajām kājām.

XVIII NODAĻA,

kas īsumā apgaismo divus jautājumus - pirmkārt, histērijas varu un, otrkārt, apstākļu visspēcību

Divas dienas pēc misis Hanteres brokastīm pikvikieši palika Ītensvilā, ar bažām gaidīdami kādu ziņu no sava cienītā vadoņa. Misters Tapmens un misters Snodgrass vēlreiz bija pamesti kavēt sev laiku, ka paši prot, jo misters Vinkls, paklausīdams visneatlaidīgākajiem lūgumiem, turpināja uzturēties mistera Pota mājā un veltīt savu laiku viņa piemīlīgās dzīves biedres izklaidēšanai. Lai papildinātu abu laimi, viņu sabiedrībā šad tad netrūka arī paša mistera Pota. Dziļi iegremdējies pārdomās par sabiedrības labumu un «Neatkarīgā» iznīcināšanu, šis lielais vīrs nemīlēja nokāpt no savas garīgās augstienes līdz ikdienišķo garu zemajam līmenim. Taču šai gadījumā, it kā vēlēdamies parādīt uzmanību ikvienam mistera Pikvika sekotājam, viņš piekāpās, pieļāvās, nokāpa no pjedestāla un staigāja pa zemes virsu, labvēlīgi pieskaņodams savus izteicienus pūļa saprašanai un ārēji, ja arī ne garīgi, izskatīdamies kā viens no viņiem.

Tā kā šī slavenā sabiedriskā darbinieka izturēšanās pret misteru Vinklu bija šāda, viegli iedomāties, kāds liels pārsteigums attēlojās pēdēji minētā džentlmeņa sejā, kad, viņam vientulīgi sēžot ēdamistabā, durvis strauji atvērās un tikpat strauji aizvērās, ienākot misteram Potam, kas, majestātiski piesoļodams viņam klāt un atgrūzdams sāņus pretī pastiepto roku, nožņirkstināja zobus, it kā vēlēdamies labāk uzasināt to, ko gatavojās sacīt, un iesaucās griezīgā balsī: - Čūska!

- Ser! - misters Vinkls atsaucās, pielēkdams no krēsla.

- Čūska, ser! - misters Pots atkārtoja, paceldams balsi un tad pēkšņi to nolaizdams. - Es sacīju: čūska, ser, - saprotiet to, kā spējat!

Ja jūs esat no kāda cilvēka šķīries pulksten divos naktī, būdams ar to vislabākās draudzīgās attiecībās, un viņš jūs priekšpusdienā pusdesmitos apsveic kā čūsku, saprāts liek spriest, ka starplaikā ir noticis kaut kas nepatīkams. Tā prātoja arī misters Vinkls. Viņš atbildēja mistera Pota stingajam skatienam ar tādu pašu un, paklausīdams šī džentlmeņa aicinājumam, centās vārdu «čūska» saprast kā spēdams. Tomēr saprast nevarēja nekā, un tādēļ pēc dziļa klusuma, kas ilga dažas minūtes, viņš sacīja:

- Čūska, ser! Čūska, mister Pot! Ko jūs ar to domājat, ser?… Tas gan ir joks!

- Joks, ser! - Pots iekliedzās, likdams rokai izdarīt kustību, kas norādīja uz stipru vēlēšanos mest ar jaunsudraba tējkannu viesim pa galvu. - Joks, ser!… Bet nē, es savaldīšos, es savaldīšos, ser. - Un parādīdams savu savaldību, misters Pots atkrita krēslā, bet uz viņa lūpām parādījās putas.

- Manu dārgo ser, - misters Vinkls iesāka.

- Dārgo ser! - Pots attrauca. - Kā jūs, ser, uzdrīkstaties uzrunāt mani ar «dārgo ser»? Kā jūs, ser, uzdrošināties skatīties man acīs un tā sacīt?

- Labi, ser. Ja jau jūs tā runājat, - misters Vinkls atbildēja, - kā jūs, ser, iedrošināties skatīties man acīs un nosaukt mani par čūsku?

- Tādēļ, ka jūs tāds esat, - misters Pots atbildēja.

- Pierādiet to, ser! - misters Vinkls iekarsis attrauca. - Parādiet to!

Redaktora dziļdomīgajā sejā ievilkās ļauns vaibsts, kad viņš izvilka no kabatas šā rīta «Neatkarīgā» numuru un, iedurdams ar pirkstu kādā rakstā, pārmeta avīzi pār galdu misteram Vinklam. Šis džentlmenis to paņēma un izlasīja sekojošo:

«Mūsu tumsonīgais un nelietīgais laikabiedrs dažos riebīgos rakstos par nesenajām vēlēšanām šai pilsētā ir atļāvies apgānīt privātās dzīves svētumu, nepārprotamā kārtā pieskardamies mūsu pēdējā kandidāta - un, neņemot vērā viņam negodīgā kārtā sagādāto sakāvi, mēs piemetināsim: mūsu nākošā deputāta - mistera Fizkina privātajām darīšanām. Ko šis mūsu gļēvulīgais laikabiedrs domā? Ko šis huligāns teiktu, ja mēs, līdzīgi viņam, neievērotu sabiedriskās dzīves normas un paceltu to aizkaru, kas laimīgā kārtā noslēpj viņa privāto dzīvi no vispārības izsmiekla, lai neteiktu - vispārības riebuma? Kā būtu, ja mēs tikai norādītu un komentētu faktus un apstākļus, kas sabiedrībai zināmi un ko katrs var redzēt, atskaitot vienīgi mūsu kurmim līdzīgo laikabiedru? Kā būtu, ja mēs iespiestu sekojošo sacerējumu, ko saņēmām, stādamies pie šī raksta, no kāda talantīga pilsētiņa iedzīvotāja un mūsu korespondenta!

AKLAJAM KURMIM

Ak P., vai sirds tev manīja.

Kad kāzu zvani zvanīja,

Ka tā, kas toreiz tuva šķita,

Tik drīz jau lūkosies pēc cita?

Tad tu jau sen šo viltus rotu

Bez bēdām V***** kungam dotu.

- Kurš cilvēks, - misters Pots svinīgi vaicāja, - kurš cilvēks slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm, nelieti?

- Kurš slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm? - atkārtoja misis Pota, kuras pēkšņā ienākšana aizkavēja atbildi. - Kurš slēpjas zem V. un piecām zvaigznītēm? Nu, Vinkls, man liekas.

To sacīdama, misis Pota mīļi uzsmaidīja uztrauktajam pikvikietim un sniedza viņam roku. Apjukušais jaunais cilvēks to būtu saņēmis, ja neiejaucies sašutušais Pots.

- Atpakaļ, kundze, atpakaļ! - redaktors teica. - Dot viņam roku manu acu priekšā!

- Mister P.! - pārsteigtā lēdija izdvesa.

- Nožēlojamā sieviete, paskaties! - vīrs izsaucās. - Paskaties, kundzīt, - «Aklajam kurmim»! «Aklais kurmis», tas esmu es, kundzīt. «Tik drīz jau lūkosies pēc cita,» - to dari tu, kundzīt, tu.

Ar šo dusmu izvirdumu, ko tomēr pavadīja kaut kas līdzīgs trīsām, redzot sievas sejas izteiksmi, misters Pots nosvieda «Ītensvilas Neatkarīgā» pēdējo numuru viņai pie kājām.

- Nu, vai zini, ser, - pārsteigtā misis Pota sacīja, noliekdamās un paceldama avīzi. - Nu, vai zini, ser!

Sievas nicinošais skatiens lika misteram Potam sarauties. Viņš bija izmisīgi pūlējies uzkurināt drosmi, bet tā atkal dzisa ātri vien.

Izlasot šo mazo teicienu: «Nu, vai zini, ser,» - šķiet, ka tajā nebūtu nekā briesmīga, bet balss noskaņa, kādā to izsacīja, un skatiens, kas to pavadīja, abi likās norādām uz kādu atriebību, kas vēlāk nāks pār Pota galvu, un atstāja uz viņu spēcīgu iespaidu. Pat ļoti nepiedzīvojis novērotājs būtu varējis saskatīt viņa nemiera pilnajā sejā gatavību atdot savus Velingtona zābakus jebkuram labprātīgam atvietotājam, kas vien bijis ar mieru tajos šobrīd atrasties.

Misis Pota izlasīja rakstu, izgrūda skaļu kliedzienu un nogāzās visā garumā kamīna priekšā uz paklāja brēkdama, spārdīdama to ar kurpju papēžiem tā, ka šajā gadījumā nevarēja būt šaubu par viņas jūtu patiesīgumu.

- Mana mīļā, - pārbiedētais Pots sacīja, - es jau neteicu, ka es tam ticu… es…

Taču nelaimīgā vīra balss pazuda laulātās draudzenes spiedzienos.

- Misis Pota, es jūs ļoti lūdzu, cienījamā kundze, nomierinieties! - misters Vinkls ieteicās, bet spiedzieni un papēžu spērieni kļuva arvien skaļāki un biežāki.

- Mana dārgā, - misters Pots sacīja, - man ļoti žēl. Ja tu nedomā pati par savu veselību, padomā jel par mani, dārgā. Ap māju sapulcēsies cilvēku bars.

Bet, jo neatlaidīgāk misters Pots lūdza, jo sparīgāki kļuva brēcieni.

Taču laimīgā kārtā misis Potai bija miesassardze vienā personā - kāda jauna lēdija, kuras oficiālā nodarbošanās bija rūpēties par viņas tualeti, bet kura patiesībā prata būt noderīga daudzējādā ziņā un jo sevišķi vienā nozarē, proti, nemitīgi uzkūdīt un atbalstīt savu saimnieci visās iegribās un tieksmēs, kas bija pretējas nelaimīgā Pota gribai. Spiedzieni sasniedza šīs jaunās lēdijas ausis īstā laikā, un viņa iedrāzās istabā ar tādu ātrumu, kas draudēja sajaukt viņas ārkārtīgi mākslīgo cepurītes un matu sprogu sakārtojumu.

- Ak mana mīļā mīļā kundzīt! - miesassardze izsaucās, strauji nokrizdama uz ceļiem blakus misis Potai, kas visā garumā gulēja uz paklāja. - Ak mana mīļā kundzīt, kas jums noticis?

- Tavs saimnieks… tavs nežēlīgais saimnieks, - cietēja murmināja.

Pots acīm redzami sāka padoties.

- Tas ir kauns, - miesassardze pārmetoši iesaucās. - Es zinu, ka viņš jūs iedzīs nāvē, kundzīt. Mīļā nabadzīte!

Viņš atkāpās arvien vairāk. Pretējā puse uzbrūkot sekoja.

- Ak, neatstāj mani… neatstāj mani, Gūdvin! - misis Pota lūdza, histēriski satverdama minētās Gūdvinas roku. - Tu esi vienīgais cilvēks, Gūdvin, kas ir pret mani labs.

Pēc šī aizkustinošā lūguma Gūdvina nospēlēja pašsacerētu mājas traģēdiju un bagātīgi laistīja asaras.

- Nekad, kundzīt… nekad, - Gūdvina teica. - O, ser, jums vajadzētu būt rūpīgākam… patiešām vajadzētu. Jūs neaptverat, kādu ļaunumu jūs varat nodarīt kundzei; es zinu - kādu dienu jūs to nožēlosit… Es to vienmēr esmu teikusi.

Nelaimīgais Pots lūkojās biklām acīm, bet nesacīja ne vārda.

- Gūdvin, - misis Pota ieteicās vājā balsī.

- Jā, kundzīt? - Gūdvina atsaucās.

- Ja tu tikai zinātu, kā es šo cilvēku esmu mīlējusi…

- Nesabudiniet sevi, kundzīt, to atceroties, - miesassardze attrauca.

Pots izskatījās ļoti izbijies. Bija laiks viņu galīgi piebeigt.

- Un tagad, - misis Pota šņukstēja, - tagad, pēc visa tā, pret mani izturēties šādi, apkaunot un apvainot mani trešās personas klātbūtnē - pie kam šī persona ir gandrīz svešinieks. Bet es to necietīšu, Gūdvin, - misis Pota turpināja paceldamās, savas aizstāves roku balstīta, - mans brālis leitnants nāks palīgā. Es šķiršos, Gūdvin.

- To viņš, kundzīt, patiešām būtu pelnījis, - Gūdvina apliecināja.

Lai nu kādas domas mistera Pota smadzenēs pamodināja šķiršanās draudi, viņš sargājās tās izteikt un apmierinājās ar to, ka ļoti pazemīgi sacīja:

- Mana dārgā, vai tu mani neuzklausītu?

Jauna šņukstienu lēkme bija vienīgā atbilde, un misis Pota, kļūdama vēl histēriskāka, pieprasīja, lai viņai pasaka, kāpēc šī vispār dzimusi, kā arī vēlējās saņemt dažādas citas līdzīga rakstura ziņas.

- Mana dārgā, - misters Pots centās pierunāt, - nepadodies šīm jūtām. Es nekad, mana dārgā, neesmu ticējis, ka tam rakstam ir kāds pamatojums… neiespējami. Es tikai biju sadusmots, mana dārgā… varu sacīt - pārskaities… ka šī «Neatkarīgā» banda uzdrošinājusies to nodrukāt, - tas ir viss.

Un misters Pots uzmeta lūdzošu skatienu šīs nelaimes nevainīgajam cēlonim, it kā ļoti lūgdamies, lai nekā nesaka par čūsku.

- Un kā jūs, ser, domājat rīkoties, lai saņemtu gandarījumu? - jautāja misters Vinkls, kas atguva dūšu, redzēdams, ka Pots to pazaudē.

- Ak Gūdvin, - misis Pota sacīja, - vai viņš nopērs «Neatkarīgā» redaktoru ar pātagu… vai viņš grib to darīt, Gūdvin?

- Rāmi, rāmi, kundzīt, esiet mierīga! - miesassardze attrauca. - Es domāju, ka viņš to izdarīs, kundzīt, ja vien jūs vēlaties.

- Protams, - Pots sacīja, kad sieva izrādīja drošas pazīmes, ka var uznākt jauna lēkme. - Protams, es to izdarīšu.

- Kad, Gūdvin… kad? - misis Pota taujāja, vēl vienmēr svārstīdamās - krist vai nekrist histērijā.

- Tūliņ, protams, - misters Pots atbildēja, - šodien pat.

- Ak Gūdvin, - misis Pota turpināja, - tas ir vienīgais veids, kā atbildēt uz šiem apmelojumiem un gandarīt manu godu pasaules priekšā.

- Protams, kundzīt, - Gūdvina apstiprināja, - neviens vīrietis, kas ir īsts vīrs, kundzīt, nekavētos to izdarīt.

Tā kā histērijas negaiss vēl arvien mākuļoja gaisā, misters Pots vēlreiz sacīja, ka viņš to izdarīs, bet misis Potu bija ārkārtīgi satraukusi pati ideja, ka viņu vispār varējuši turēt aizdomās, tā ka viņa vairākkārt atradās uz jaunas lēkmes robežas un, bez mazākajām šaubām, būtu tajā atkal iekritusi, ja centīgā Gūdvina nenogurstoši nepūlējusies un ja uzvarētais Pots atkārtoti nelūdzis tam piedot; līdz pēdīgi, kad šis nelaimīgais cilvēks bija nobiedēts un pazemots līdz pienācīgajam līmenim, misis Pota atlaba un viņi gāja brokastīs.

- Jūs, mister Vinkl, taču neļausit, ka šīs zemiskās avīžu ķengas saīsina jūsu uzturēšanos šeit? - misis Pota ieminējās, smaidīdama caur asaru pēdām.

- Ceru, ka jūs to nedarīsit, - atbalstīja misters Pots, kas runājot izjuta vēlēšanos, kaut viņa viesis aizrītos ar grauzdētās maizes kumosu, ko tas šai mirklī lika pie lūpām, un tādā kārtā neizbēgami izbeigtu savu viesošanos. - Es ceru, ka jūs to nedarīsit.

- Jūs esat ļoti laipni, - misters Vinkls sacīja, - bet misters Pikviks ir atsūtījis vēstuli - to es uzzināju no mistera Tapmena zīmītes, ko man šorīt atnesa uz guļamistabu, - kurā viņš lūdz mūs šodien ierasties pie viņa Berijā, un mēs aizbraucam pusdienlaikā ar pasta karieti.

- Bet jūs taču atgriezīsities? - misis Pota vaicāja.

- Ak jā, noteikti, - misters Vinkls atbildēja.

- Vai tam var ticēt? - misis Pota sacīja, slepus uzmezdama viesim maigu skatienu.

- Pilnīgi, - misters Vinkls apgalvoja.

Brokastis pagāja klusumā, jo ikviens to dalībnieks domāja pats par savām personiskajām nepatikšanām. Misis Pota nožēloja kavaliera zaudēšanu, misters Pots - savu pārsteidzīgo solījumu nopērt «Neatkarīgo», misters Vinkls to, ka bez vainas nokļuvis tik nepatīkamā situācijā. Pusdienas laiks tuvojās, un pēc daudzām ardievām un solījumiem atgriezties viņš pēdīgi atbrīvojās no viesmīlīgās namamātes.

«Ja viņš kādreiz vēl atgriezīsies, es viņu noindēšu,» misters Pots nolēma, dodamies atpakaļ mazajā kabinetā, kur viņš gatavoja savas pērkonbultas.

«Ja es vēl kādreiz atgriežos un atkal sapinos ar šiem cilvēkiem,» misters Vinkls prātoja, dodamies uz «Pāvu», «tad es būtu pelnījis, ka mani pašu noper, un vairāk nekā.»

Viņa draugi bija gatavi, arī kariete gandrīz sagatavota, un pēc pusstundas viņi sāka ceļojumu pa to pašu ceļu, pa kuru tik nesen bija devušies misters Pikviks un Sems un kura poētisko un skaisto aprakstu, ko atstājis misters Snodgrass, mēs nejūtamies aicināti pasniegt lasītājam, jo esam jau kaut ko par to sacījuši.

Pie «Eņģeļa» durvīm viņus sagaidīja misters Vellers un ieveda mistera Pikvika istabā, kur, ne par mazu pārsteigumu misteram Vinklam un misteram Snodgrasam un ne par mazu apmulsumu misteram Tapmenam, viņi atrada veco Vordlu un Trandlu.

- Kā jums klājas? - vecais vīrs apvaicājās, satverdams mistera Tapmena roku. - Nedomājiet vairs par to un neskumstiet; tas, veco zēn, nekā nepalīdz. Viņas dēļ man patiktu, ka viņa būtu kļuvusi jūsējā, bet jūsu dēļ es esmu ļoti priecīgs, ka tas nav noticis. Tāds jauns puisis kā jūs kuru katru dienu var dabūt labāku… vai ne?

Izteicis šo mierinājumu, Vordls uzsita misteram Tapmenam pa muguru un sirsnīgi nosmējās.

- Nu, un kā klājas jums, mani mīļie draugi? - vecais džentlmenis jautāja, vienlaicīgi spiezdams rokas misteram Vinklam un misteram Snodgrasam. - Es nupat sacīju misteram Pikvikam, ka mēs jūs visus gaidīsim ziemassvētkos. Pie mums būs kāzas - šoreiz īstas kāzas.

- Kāzas! - misters Snodgrass izsaucās, stipri nobālēdams.

- Nu jā, kāzas. Bet nav ko baidīties, - labsirdīgais večuks trieca tālāk, - precas jau tikai, āre, šis te Trandls ar Bellu.

- Ak tā! - misters Snodgrass sacīja, atbrīvojies no mokošām šaubām, kas bija smagi uzgulušas viņa krūtīm. - Apsveicu, ser! Ko dara Džo?

- Viņš!… Kas šim kaiš, - vecais džentlmenis atbildēja. - Guļ, kā vienmēr.

- Un kā klājas jūsu mātei un garīdzniekam, un visiem pārējiem?

- Ļoti labi.

- Kur, - Tapmens ar pūlēm ieprasījās, - kur, ser, ir… viņa? - Un viņš novērsa seju un aizsedza acis ar roku.

- Viņa! - vecais džentlmenis atteica, saprotoši pakratīdams galvu. - Vai jūs domājat manu neprecēto radinieci, ko?

Misters Tapmens ar galvas mājienu lika saprast, ka jautājums attiecas uz pievilto Reišeli.

- O, viņa aizbrauca, - vecais džentlmenis paskaidroja. - Viņa dzīvo diezgan tālu no šejienes pie kāda radinieka. Viņa nevarēja satikt ar meitenēm, tādēļ es ļāvu, lai iet. Bet palūk! Pusdienas klāt. Jūs pēc brauciena būsit izsalkuši. Es gan esmu - bez kādas braukšanas; sēdīsimies klāt!

Maltītei tika parādīta pienācīgā cieņa, un, kad galds bija novākts un viņi sasēduši ap to, misters Pikviks, iesveldams lielas šausmas un sašutumu savos sekotājos, pastāstīja, ko viņš piedzīvojis un kā sekmējušas velnišķīgā Džingla viltības.

- Un reimatisma lēkme, ko es dabūju tai dārzā, - misters Pikviks noslēgumā piemetināja, - šobrīd dara mani nevarīgu.

- Man arī gadījās tāds kā piedzīvojums, - smaidot sacīja misters Vinkls, un, kad misters Pikviks apvaicājās, viņš pastāstīja par «Ītensvilas Neatkarīgajā» nodrukāto ļaunprātīgo apmelojumu un par viņa drauga redaktora uztraukumu pēc tam.

Mistera Pikvika piere, kad viņš klausījās šo stāstu, satumsa. Viņa draugi to ievēroja, un, kad misters Vinkls bija beidzis, iestājās dziļš klusums. Misters Pikviks izteiksmīgi uzsita ar dūri uz galda un sāka runāt.

- Vai tā nav dīvaina sagadīšanās, - misters Pikviks sacīja - ka mums, šķiet, nav lemts ieiet kāda cilvēka namā, nesagādājot viņam kaut kādas nepatikšanas? Vai tas, es vaicāju, neliecina par manu sekotāju takta trūkumu vai, vēl ļaunāk - ļaunprātīgu sirdi, - ka man tā kas jāsaka! - jo zem katra jumta, kur vien apmetas, viņi iztraucē kādas paļāvīgas sievietes dvēseles mieru un laimi? Vai tas nav, es vaicāju…

Misters Pikviks, pēc visa spriežot, būtu vēl kādu laiku tā turpinājis, ja Sems, ienākdams ar vēstuli, nebūtu pārtraucis viņa daiļvārdīgo runu. Viņš noslaucīja ar kabatas lakatiņu pieri, noņēma brilles, nospodrināja tās un atkal uzlika, un viņa balss bija atguvusi parasto maigo toni, kad viņš ieprasījās:

- Kas jums tur ir, Sem?

- Nupatās biju pastā un atradu šito te vēstuli, kas tur nogulējse divi dienas, - misters Vellers atbildēja. - Aizzīmogota ar oblati un aprakstīta lieliem burtiem.

- Es šo rokrakstu nepazīstu, - misters Pikviks sacīja, atplēsdams vēstuli. - Kungs, apžēlojies! Kas tas? Tas taču ir joks, tā… tā… nevar būt patiesība.

- Kas noticis? - visi klātesošie vaicāja.

- Nav taču kāds miris? - teica Vordls, ko uztrauca šausmas, kas atplaiksnījās mistera Pikvika sejā.

Misters Pikviks neatbildēja bet, pārmezdams vēstuli pār galdu un lūgdams, lai misters Tapmens izlasa to skaļi, atkrita krēslā, un viņa sejā atspoguļojās tāda trula pārsteiguma izteiksme, ko bez satraukuma nevarēja uzskatīt.

Misters Tapmens drebošu balsi izlasīja vēstuli, kuras noraksts šeit seko:

«Frīmenskortā, Kornhillā, 1827. g. 28. augustā.

Bārdla pret Pikviku.

Ser!

Tā kā misis Marta Bārdla mums ir uzdevusi ievadīt pret Jums lietu par laulības solījuma laušanu, sakarā ar ko sūdzētāja vērtē savus zaudējumus tūkstoš pieci simti mārciņu apmērā, mēs lūdzam Jūs pieņemt zināšanai, ka šai lietā pret Jums ir iesniegta sūdzība Vispārējo Sūdzību tiesā*, un lūdzam ar nākošo pastu mums paziņot Jūsu Londonas pilnvarotā vārdu, kurš uzņemsies šo lietu vadīt.

Paliekam, ser, Jūsu padevīgie kalpi

Dodsons un Fogs.

Misteram Semjuelam Pikvikam.»

*======

Vispārējo Sūdzību tiesa. -Civiltiesa, kurā bija nolikta Bārdlas un Pikvikā lietas iztiesāšana, pieder pie tā sauktajām vispārējo tiesību tiesām, kurās turējās pie vispārējo tiesību normām un tiesas procesa gaitas (Anglijā ne toreiz, ne vēlāk nebija likumu kodeksa). Izmantodami faktu, ka trūkst vienota likumu kodeksa, valdošajām šķirām, pakalpīgie Anglijas juristi bija pacentušies neiedomājami sarežģīt visus tiesāšanās procesus, tā ka abām pusēm prāvas gaitā bija neiespējami kaut ko apjēgt, un līdz ar to juristiem radās visas, iespējas rīkoties pilnīgi pēc sava prāta, ja vēl piebilstam, ka advokāta funkcijas bija mākslīgi saskaldītas starp dažādu kategoriju juristiem, tad kļūst skaidrs, cik progresīva jēga bija Dikensa sašutumam par Anglijas tiesisko kārtību un tieslietu organizāciju. Šis sašutums vērojams daudzos Dikensa darbos, bet visasāk tas izpaužas «Pikvikā», kur Dikenss devis satīrisku, bet ļoti pareizu tiesas procesa attēlojumu Vispārējo Sūdzību tiesā.

*======

Mēmajā pārsteigumā, ar kādu ikviens uzskatīja savu kaimiņu un visi kopā - misteru Pikviku bija kaut kas tik izteiksmīgs, ka šķita - visi baidījās runāt. Pēdīgi klusumu pārtrauca misters Tapmens.

- Dodsons un Fogs, - viņš mehāniski atkārtoja.

- Bārdla un Pikviks, - misters Snodgrass domīgi noteica.

- Paļāvīgu sieviešu dvēseles miers un laime, - misters Vinkls nomurmināja, izskatīdamies izklaidīgs.

- Tā ir sazvērestība, - misters Pikviks izsaucās, beidzot atguvis spēju runāt, - zemiska sazvērestība starp šiem diviem mantkārīgajiem advokātiem Dodsonu un Fogu. Misis Bārdla to nekad nedarītu… viņas sirds to nepieļautu… viņai nav iemesla to darīt. Smieklīgi… smieklīgi.

- Par viņas sirdi, - Vordls smaidīdams ieminējās, - jūs, protams, vislabāk varat spriest. Negribu jūs biedēt, bet man jāsaka, ka par viņas iemesliem Dodsons un Fogs var spriest daudz labāk nekā jebkurš no mums.

- Tas ir neģēlīgs mēģinājums izspiest naudu, - misters Pikviks sacīja.

- Cerēsim, ka tā, - misters Vordls atteica, īsi un sausi ieklepodamies.

- Kurš jebkad dzirdējis mani runājam ar viņu citādi, nekā īrnieks runā ar savu dzīvokļa saimnieci? - misters Pikviks turpināja. - Kurš mani kādreiz redzējis ar viņu kopā? Pat mani draugi, kas še klāt, nekad…

- Atskaitot vienu gadījumu, - misters Tapmens iebilda.

Misteram Pikvikam pārmainījās sejas krāsa.

- Ā, - misters Vordls novilka. - Tas ir svarīgi. Droši vien nekā aizdomīga nebija.

Misters Tapmens bikli paskatījās uz savu vadoni.

- Nu, - viņš sacīja, - nekā aizdomīga jau nebija, bet… es gan nezinu, kā tas gadījās… tā neapšaubāmi bija ieslīgusi viņa skāvienos.

- Žēlīgais tēvs! - misters Pikviks izsaucās, kad viņa apziņā spēji atdzīvojās atmiņas par minēto gadījumu. - Kāda briesmīga apstākļu sagadīšanās! Tā tas bija - tā tas bija.

- Un mūsu draugs viņu dedzīgi mierināja, - misters Vinkls diezgan ļaunprātīgi aizrādīja.

- Tā tas bija, - misters Pikviks atkārtoja. - Es to negribu noliegt. Tā tas bija.

- Ehē! - Vordls ieteicās. - Ja tas nav aizdomīgi, tad tomēr diezgan dīvaini - ko, Pikvik? Ak blēdis tāds - ak blēdis! - Un viņš smējās tik skaļi, ka sāka skanēt glāzes uz bufetes.

- Kāda drausmīga sagadījumu sakrišana! - misters Pikviks izsaucās, atbalstīdams zodu rokās. - Vinkl… Tapmen… lūdzu jūs piedot manus nesenos izteicienus. Mēs visi esam apstākļu upuri - un es jo sevišķi.

Izsacījis šo atvainošanos, misters Pikviks paslēpa galvu rokās un iegrima domās, bet Vordls apveltīja visus pārējos riņķī apkārt ar nozīmīgiem galvas mājieniem un acu mirkšķieniem.

- Taču es to noskaidrošu, - misters Pikviks izsaucās, paceldams galvu un uzsizdams ar dūri uz galda. - Es gribu redzēt šo Dodsonu un Fogu. Rīt es braucu uz Londonu.

- Rīt ne, - Vordls sacīja, - jūs vēl pārāk klibojat.

- Labi. Tad parīt.

- Parīt ir pirmais septembris, un jūs apsolījāties katrā ziņā izbraukt ar mums līdz sera Džefrija Menninga īpašumiem un kopā pabrokastot, ja arī nevēlaties piedalīties medībās.

- Labi, tad aizparīt, - misters Pikviks sacīja, - ceturtdien. Sem!

- Ser? - misters Vellers atsaucās.

- Paņemiet divas vietas ārpusē līdz Londonai uz ceturtdienas rītu - jums un man…

- Labi, ser.

Misters Vellers atstāja istabu un, sabāzis rokas kabatās un skatīdamies uz zemi, lēni devās izpildīt uzdevumu.

- Ir gan viens jocīgs zellis tas mans pavēlnieks, - misters Vellers runāja, lēni iedams pa ielu. - Ko domā - ņem un sapinas ar šito misis Bārdlu… un šai vēl mazs puika piedevām! Tā allažiņ notiek ar tiem večukiem, lai ar no skata viņi bijši nez cik cienīgi. Bet es gan nebij domājs, ka viņš tā ko var izdarīt… Es nebij domājs, ka viņš tā ko var izdarīt!

Tādā garā apspriezdams šo notikumu, misters Semjuels Vellers vērsa savus soļus uz pasta zirgu kantori.

XIX NODAĻA

Patīkama diena ar nepatīkamām beigām

Putni, dzīvodami svētīgā nezināšanā par sagatavošanās darbiem, kas bija paveikti, lai tos pārsteigtu pirmajā septembrī, savā laimīgajā dvēseles mierā un labsajūtā, bez šaubām, apsveica to kā vienu no jaukākajiem rītiem, ko tie piedzīvojuši šajā gadalaikā. Daža jauna irbīte, kas pašapmierināti tekalēja pa rugājiem ar visu uzpūtīgo jaunības švītību, un daža laba vecāka irbe, kuras apaļās actiņas vēroja šo vieglprātību ar gudra un piedzīvojuša putna nicību, vienlīdz nenojauzdamas tuvo galu, dzīves priecīgas un žirgtas baudīja svaigo rīta gaisu, bet pēc nedaudzām stundām jau gulēja nedzīvas pie zemes. Taču mēs kļūstam sentimentāli, - turpināsim.

Tātad, runājot skaidrā un lietišķā valodā, bija jauks rīts - tik jauks, ka gandrīz nevarēja ticēt nedaudzos Anglijas vasaras mēnešus jau pagājušus. Dzīvžogi, lauki un koki, pakalni un viršu klaji vēl rādīja skatītāja acij savas vienmēr mainīgās, sulīgi zaļās nokrāsas; gandrīz ne lapiņa vēl nebijā nokritusi, vienīgi tikko manāms dzeltenums bija iejaucies vasaras krāsu toņos, brīdinādams, ka sācies rudens. Debess bija bez mākoņiem, saule spīdēja silti un spoži, gaisā skanēja putnu dziesmas un neskaitāmu vasaras kukaiņu dūkšana; un kotedžu dārzi, ko pildīja puķes viskrāšņākajās un skaistākajās nokrāsās, smagajā rasā dzirkstīja kā mirdzošu dārgakmeņu kaudzes. Visur vēl varēja skatīt vasaras zīmogu, un neviena no tās skaistajām krāsām vēl nebija nobālējusi.

Tāds bija rīts, kad vaļējā kariete, kurā atradās trīs pikvikieši (misters Snodgrass bija atzinis par labāku palikt mājās), misters Vordls un misters Trandls, ar Semu Velleru uz bukas blakus kučierim, apstājās pie kādiem vārtiem ceļmalā, pie kuriem stāvēja garš, kaulains mežsargs un puszābakos un ādas getrās apāvies pusaudzis. Katram līdzi bija ietilpīga soma un pa pointeram.

- Paklausieties, - misters Vinkls čukstēja Vordlam, kamēr kalpotājs nolaida kāpšļus, - viņi taču nedomā, ka mēs nošausim tik daudz putnu, ar ko piepildīt šos maisus?

- Piepildīt! - vecais Vordls izsaucās. - Dievs, apžēlojies, jā! Jūs piepildīsit vienu un es otru; un, kad tie būs pilni, tad mūsu medību svārku kabatās saies vēl tikpat daudz.

Misters Vinkls izkāpa, neatbildēdams uz to ne vārda, bet klusībā nodomāja, ka tādā gadījumā, ja viņiem jāpaliek zem klajām debesīm, kamēr viņš piepildīs vienu no maisiem, visiem ir lielas izredzes saaukstēties.

- Si, Džuno!… Šurp, vecā! Gulsties, Džef, gulsties! - Vordls sacīja, glāstīdams suņus. - Sers Džefrijs, protams, vēl Skotijā, Martin?

Garais mežsargs deva apstiprinošu atbildi un diezgan pārsteigts skatījās gan uz misteru Vinklu, kas turēja savu šauteni tā, it kā vēlēdamies, lai viņa svārku kabata tam aiztaupītu pūles nospiest mēlīti, gan uz misteru Tapmenu, kas savējo turēja tā, it kā baidītos no tās, - un nav nekāda iemesla šaubīties, ka tas tiešām tā arī bija.

- Mani draugi, Martin, vēl nav visai pieraduši pie tādām nodarbībām, - Vordls paskaidroja, ievērodams mežsarga skatienu. - Jūs jau zināt - mūžu dzīvo, mūžu mācies. Viņi drīz vien būs labi šāvēji. Taču es lūdzu no sava drauga Vinkla piedošanu - viņam jau ir zināma prakse.

Pateikdamies par komplimentu, misters Vinkls vārgi pasmaidīja pār savu zilo kaklautu un kautrīgajā apjukumā tik dīvaini izrīkojās ar šauteni, ka gadījumā, ja ierocis bijis pielādēts, viņš neizbēgami būtu uz vietas nošāvies.

- Tādā veidā, ser, jūs nedrīkstat ar ieroci apieties, kad tas būs pielādēts, - garais mežsargs paskarbi uzsauca, - vai ar velns lai mani parauj, ja jūs kādu no mums nepataisīsit par auksto gaļu.

Tādējādi brīdināts, misters Vinkls spēji pārmainīja šautenes stāvokli un, to darīdams, visai spēcīgi iebelza ar laidi Semam pa galvu.

- Oho! - Sems noteica, paķerdams cepuri, kas bija notriekta zemē, un berzēdams sev deniņus. - Oho, ser, ja jūs tādā garā turpinās, jūs ar vienu šāvienu piepildīs vienu no šitiem maisiem un paliks vēl pāri.

Še puika ar ādas getrām sirsnīgi nosmējās un tad pūlējās izskatīties tā, it kā tas būtu bijis kāds cits, bet misters Vinkls majestātiski sarauca pieri.

- Kur jūs, Martin, likāt tam puikam mūs gaidīt ar uzkodām? - Vordls vaicāja.

- Pie Vientuļā koka pakalna pulksten divpadsmitos, ser.

- Tā taču nav sera Džefrija zeme, ko?

- Nē, ser, bet cieši tai klāt. Tā ir kapteiņa Boldviga zeme, bet tur mūs neviens netraucēs, un tur ir skaista pļaviņa.

- Labi, - vecais Vordls atteica. - Un tagad - jo ātrāk sākam, jo labāk, Tātad mēs sastapsimies divpadsmitos, Pikvik?

Misteram Pikvikam ļoti gribējās novērot medības, jo sevišķi tādēļ, ka viņš bija diezgan nobažījies par mistera Vinkla dzīvību un locekļiem. Turklāt tik vilinošā rītā bija ļoti nepatīkami griezties atpakaļ un atstāt draugus izklaidējamies. Tādēļ viņš atbildēja ļoti skumīgā balsī:

- Nu, es domāju, ka cits nekas man neatliek.

- Vai tad džentlmenis nav mednieks, ser? - garais mežsargs apvaicājās.

- Nē, - Vordls atbildēja, - un bez tam viņš klibo.

- Man ļoti gribētos iet līdzi, - misters Pikviks sacīja, - ļoti.

Sekoja īsa līdzjūtības pauze.

- Tur aiz dzīvžoga ir tačka, - puika ieteicās. - Ja džentlmeņa sulainis to stumtu pa taciņām, viņš varētu turēties mums līdzi, un mēs varētu to pārcelt pāri žogiem un citiem tādiem šķēršļiem.

- Tā lieta iet, - atsaucās misters Vellers, kas bija personīgi ieinteresēts, jo ļoti vēlējās redzēt medības. - Tā lieta iet. Labi teikts, puspuis. Es to dabūs vienā minūtē.

Bet te rādās grūtības. Garais mežsargs noteikti protestēja, ka medībās piedalās džentlmenis tačkā, jo tas esot visu nodibināto likumu un precedentu rupjš pārkāpums.

Tas bija nopietns, bet ne nepārvarams šķērslis. Kad mežsargs bija pierunāts un piekukuļots un kad viņš turklāt bija atvieglojis sirdi, iebelzdams pa galvu atjautīgajam jauneklim, kas pirmais ieteica izmantot mašīnu, misteru Pikviku tajā iesēdināja un mednieki devās ceļā; Vordls un garais mežsargs gāja pa priekšu, bet misters Pikviks tačkā, ko stūma Sems, noslēdza gājienu.

- Stāt, Sem! - misters Pikviks izsaucās, kad viņi bija tikuši pirmajam laukam līdz pusei.

- Kas tad nu? - Vordls uzprasīja.

- Es neatļaušu, ka šo tačku stumj uz priekšu kaut vienu soli, - misters Pikviks apņēmīgi sacīja, - ja Vinkls savu šauteni nenesīs kaut kā citādi.

- Kā tad man tā jānes? - nelaimīgais Vinkls vaicāja.

- Nesiet to ar stobru uz leju, - misters Pikviks atbildēja.

- Tā sportistam nepiestāv, - Vinkls iebilda.

- Man vienalga, vai sportistam tā piestāv vai nepiestāv, - misters Pikviks atcirta, - bet es negribu, ka mani nošauj tačkā par prieku kādam, kas norūpējies par savu izskatu.

- Es skatos, ka džentlmenis ātrāk nerimsies, kamēr nebūs kādā ietriecis savu lādiņu, - garais vīrs gremzās.

- Labi, labi… es jau, nekā nesaku, - nabaga Vinkls atteicas pagriezdams šautenes laidi uz augšu. - Nu tā.

- Mīļā miera dēļ jādara viss kas, - misters Vellers piemetināja un viņi atkal devās tālāk.

- Stāt! - misters Pikviks iesaucās, kad viņi bija nogājuši dažus jardus.

- Kas nu atkal? - Vordls noprasīja.

- Tapmena šautene nav droša; es zinu, ka nav, - misters Pikviks sacīja.

- Kā? Kas! Nav droša? - misters Tapmens vaicāja ļoti uztraukts.

- Jā, ja jūs to tā nesat, - misters Pikviks atteica. - Man ļoti nepatīkami izteikt vēl kādus iebildumus, bet es nevaru piekrist, ka mēs ejam tālāk, ja jūs to nenesat tāpat kā Vinkls.

- Es ar domāju, ka tā būtu labāk, ser, - garais mežsargs piebilda, - jo citādi jūs varat ielaist lādiņu pats sevī vai kādā citā.

Misters Tapmens ar vislielāko laipnību steidzīgi sagrieza ieroci, kā viņam ieteica, un visi no jauna devās uz priekšu; abi amatieri soļoja ar apgrieztiem ieročiem kā divi kareivji karaļa bērēs.

Piepeši suņi sastinga uz vietas, un mednieki, paspēruši piesardzīgu soli uz priekšu, arī apstājās.

- Kas suņiem noticis ar kājām? - misters Vinkls čukstēja. - Cik savādi viņi stāv!

- Vai nevarat klusāk? - čukstus atbildēja Vordls. - Vai tad jūs neredzat, ka viņi rāda?

- Rāda! - misters Vinkls atkārtoja, skatīdamies apkārt, it kā cerēdams ieraudzīt lauku ainavā kādu sevišķu jaukumu, kuram gudrie dzīvnieki aicinātu pievērst īpašu uzmanību. - Rāda! Uz ko viņi rāda?

- Turiet acis vaļā! - sacīja Vordls, kas šai satraukuma pilnajā mirklī jautājumam nebija pievērsis uzmanību. - Nu tad!

Atskanēja skaļš, švīkstošs troksnis, kas lika misteram Vinklam atlēkt atpakaļ, it kā viņš pats būtu izšāvis. Bliukš, bliukš! - atskanēja divi šāvieni; dūmi ātri aizkūpēja pār lauku un uzvijās gaisā.

- Kur viņi ir? - misters Vinkls taujāja, vislielākajā satraukumā grozīdamies uz visām pusēm. - Kur viņi ir? Sakiet, kad man šaut! Kur viņi ir?… Kur viņi ir?

- Kur viņi ir? - Vordls atkārtoja, paceldams pāri putnu, ko suņi bija nolikuši viņam pie kājām. - Kur viņi ir! Lūk, te viņi ir.

- Nē, nē, es domāju - tie citi, - apjukušais Vinkls sacīja.

- Šobrīd jau diezgan tālu, - Vordls atbildēja, aukstasinīgi pielādēdams savu šauteni.

- Ļoti ticams, ka pēc minūtēm piecām mēs uzdursimies citam bariņam, - garais mežsargs ieminējās. - Ja džentlmenis sāks šaut jau tagad, varbūt viņš dabūs lādiņu ārā no stobra tieši tad, kad irbes pacelsies.

- Ha, ha, ha! - misters Vellers ierēcās.

- Sem! - misters Pikviks apsauca, juzdams līdzi savam apjukušajam uti samulsušajam sekotājam.

- Ser?

- Nesmejieties!

- Skaidrs, ser.

Lai gūtu kompensāciju, misters Vellers, atrazdamies aiz tačkas, sašķobīja seju, par sevišķu uzjautrinājumu zeņķim ādas getrās, kurš palaida dižo smieklu un uz vietas dabūja dunku no garā mežsarga, kam arī vajadzēja kāda iegansta, lai aizgrieztos un paslēptu savu uzjautrinājumu.

- Bravo, veco zēn! - Vordls teica misteram Tapmenam. - Šoreiz jūs katrā ziņā izšāvāt.

- O jā,- misters Tapmens atbildēja ar manāmu lepnumu. - Es nospiedu mēlīti.

- Labi darīts. Nākošreiz jūs kaut kam arī trāpīsit, ja vien labi vērosit. Tas taču ir ļoti viegli, vai ne?

- Jā, tas ir ļoti viegli, - misters Tapmens sacīja. - Tomēr - kā tas sit pa plecu. Mani tikko nenogāza augšpēdu. Man nebija ne jausmas, ka šīs mazās šautenītes dod tādu atsitienu.

- Aha! - vecais džentlmenis smaidīdams atsaucās. - Pie tā jūs ar laiku pieradīsit. Nu tad… visi gatavībā… ar tačku viss kārtībā?

- Viss kārtībā, ser, - misters Vellers atbildēja.

- Tad uz priekšu!

- Turas stingri, ser, - Sems sacīja, paceldams tačku.

- Jā, jā, - misters Pikviks atbildēja, un viņi devās uz priekšu ar attiecīgo ātrumu.

- Tagad palieciet ar tačku uz vietas! - uzsauca Vordls, kad tā bija pārcelta pār žoga pāreju otrā laukā un misters Pikviks atkal novietots tajā.

- Kārtībā, ser, - misters Vellers atbildēja apstādamies.

- Nu, Vinkl, - vecais džentlmenis teica, - sekojiet man klusītēm un šoreiz nenokavējiet!

- Neraizējieties, - misters Vinkls atsacīja. - Vai viņi rāda?

- Nē, nē, vēl ne. Klusiņām, klusiņām!

Viņi zagās uz priekšu un būtu arī piegājuši klāt ļoti klusu, ja misters Vinkls, izdarīdams kaut kādas ļoti sarežģītas kustības ar savu šauteni, viskritiskākajā momentā nebūtu nejauši izšāvis pāri zēna galvai tieši uz to vietu, kur būtu atradušās garā vīra smadzenes, ja tur stāvējis viņš.

- Kāda velna pēc jūs to darījāt? - vecais Vordls iesaucās, kad putni neskarti aizlidoja.

- Es nekad savā mūžā neesmu redzējis tādu šauteni, - atbildēja nabaga Vinkls, lūkodamies uz aizslēgu, it kā tas varētu kaut ko līdzēt. - Tā šauj pati no sevis. Nudien, pati.

- Pati no sevis! - Vordls atsaucās mazliet aizkaitināts. - Es gribētu redzēt, ka tā pati no sevis kaut ko nošautu.

- Tas drīz vien notiks, ser, - garais vīrs piemetināja zemā, pravietiskā balsī.

- Ko jūs ar to gribat teikt, ser? - misters Vinkls dusmīgi noprasīja.

- Neko, ser, neko, - garais mežsargs atbildēja. - Man pašam nav ģimenes, ser; un šitā te puikas māte jau kaut ko saņems no sera Džefrija, ja dēlu nogalinās uz viņa zemes. Pielādējiet atkal, ser… pielādējiet!

- Ņemiet viņam šauteni nost! - no tačkas sauca misters Pikviks, kurā garā vīra neskaidrie mājieni bija pamodinājuši šausmas. - Ņemiet kāds viņam šauteni nost, vai dzirdat!

Tomēr neviens brīvprātīgi nepieteicās šo pavēli izpildīt; un misters Vinkls, uzmetis misteram Pikvikam spītīgu skatienu, pielādēja savu šauteni un devās uz priekšu kopā ar pārējiem.

Pamatojoties uz mistera Pikvika autoritāti, mēs uzskatām par savu pienākumu paziņot, ka mistera Tapmena rīcībā ar ieroci izpaudās daudz vairāk saprāta un apdomības nekā mistera Vinkla izdarībās. Taču tas nekādā ziņā nesamazina pēdīgi minētā džentlmeņa lielo autoritāti visās lietās, kas saistās ar sporta nozari; jo, kā misters Pikviks ļoti skaisti piezīmē, šādā vai tādā kārtā no neatminamiem laikiem jau ir gadījies, ka daudzi no labākajiem un spējīgākajiem filozofiem, kas bijuši īsti zinātnes spīdekļi teorijā, izrādījušies pilnīgi nespējīgi realizēt to praksē.

Mistera Tapmena rīcība, tāpat kā daudzi mūsu visievērojamākie atklājumi, bija ārkārtīgi vienkārša. Ar apdāvināta cilvēka attapību un prāta asumu viņš tūliņ bija aptvēris, ka divas galvenās lietas, kas jāievēro, ir šādas: pirmais - izšaut savu ieroci, nenodarot kaiti sev pašam, un otrais - izdarīt to bez briesmām klātesošiem. Un vislabākais, ko varēja darīt: pēc tam kad bija pārspētas grūtības vispār ķerties pie šaušanas, vajadzēja cieši aizvērt acis un izlaist šāviņu gaisā.

Vienubrīd atgadījās, ka pēc šī varoņdarba paveikšanas misters Tapmens, atvērdams acis, ieraudzīja treknu irbi, kas ievainota patlaban nokrita zemē. Viņš jau gribēja apsveikt misteru Vordlu par tā pastāvīgajām sekmēm, kad šis džentlmenis pienāca klāt un silti paspieda viņam roku.

- Tapmen, - vecais džentlmenis sacīja, - jūs izmeklējāt tieši šo putnu?

- Nē… - sacīja Tapmens, - nē.

- Jūs to darījāt gan, - Vordls sacīja. - Es redzēju, ka jūs to darījāt… es ievēroju, ka jūs viņu izmeklējāt… es novēroju, kā jūs. pacēlāt šauteni un nomērķējāt; un es varu sacīt, ka pats labākais šāvējs to nebūtu varējis izdarīt skaistāk. Jūs, Tapmen, šajās lietās esat vairāk piedzīvojis, nekā es domāju… jūs noteikti esat medījis jau agrāk.

Veltīgi misters Tapmens, kautrīgi smaidot, iebilda, ka viņš nekad neesot medībās bijis. Tieši šo smaidu uzskatīja par pierādījumu pretējam; un kopš tā laika viņa reputācija bija nodibināta. Tas nav vienīgais gadījums, kad reputācija iegūta tik viegli, un tādi laimīgi gadījumi notiek ne tikai irbju medībās.

Pa to laiku misters Vinkls zibsnīja, uguņoja un taisīja dūmus, negūdams nekādus taustāmus rezultātus, ko būtu vērts atzīmēt; dažreiz viņš izlaida savu lādiņu gaisā, bet dažreiz noblieza to tik tuvu zemei, ka abu suņu dzīvības atradās diezgan nedrošā un bīstamā stāvoklī. Kā šaušana tīras izpriecas dēļ tā bija ļoti daudzveidīga un interesanta, taču kā šaušana ar kādu noteiktu mērķi tā, visumā ņemot, laikam gan bija neveiksmīga. Ir atzīta aksioma, ka «katrai lodei ir savs mērķis». Ja to līdzīgā mērā attiecina arī uz skrotīm, tad tās, ko izšāva misters Vinkls, bija nelaimīgi atradeņi, kam laupītas to dabiskās tiesības un kas, izmestas pasaulē, klīst apkārt bez mērķa.

- Nu, - sacīja Vordls, iedams blakus tačkai un slaucīdams sviedru straumes, kaš lija no viņa jautrās, piesārtušās sejas, - karsta diena, vai ne?

- Patiešām, - misters Pikviks atbildēja. - Pat es izjūtu, ka saule briesmīgi karsē. Nevaru iedomāties, kā jūtaties jūs.

- Jā, - vecais džentlmenis atzina, - diezgan karsti. Taču ir jau pāri divpadsmitiem. Vai jūs redzat to zaļo pakalnu?

- Redzu.

- Tā ir tā vieta, kur ieturēsim brokastis; un, parauj jods, tur jau ir puika ar grozu, punktīgs kā pulkstenis!

- Tiešām, - misters Pikviks izsaucās atplaukdams. - Krietns zēns. Es viņam tūliņ iedošu šiliņu. Nu tad, Sem, brauc!

- Saturas, ser! - sacīja misters Vellers, ko iejūsmināja izredzes uz atspirdzinājumiem. - Nost no ceļa, ādas getras! Ja jūs cienī manu vērtīgo dzīvību, tad negāž mani apkārt, kā džentelmens teica kučieram, kad tas viņu veda uz Taibernu.*

*======

Taiberna -vieta Londonā, kur līdz 1783. gadam sodīja noziedzniekus. Vēl XVIII gadsimtā tā atradās divus trīs kilometrus aiz pilsētas robežām,; bet tagad - Oksfordstrīta rietumu galā.

*======

Un, paātrinādams soļus līdz žigliem rikšiem, misters Vellers veicīgi aizstūma savu kungu līdz zaļajam pakalnam, veikli izsēdināja viņu tieši blakus grozam un ar vislielāko ātrumu sāka to izkravāt.

- Teļgaļas pīrāgi, - misters Vellers sacīja, runādams pats ar sevi, kamēr viņš novietoja ēdamlietas zālē. - Laba lieta ir teļgaļas pīrāgs, ja jūs pazīst to lēdiju, kas viņu taisījse, un var būt drošs, ka tur iekšā nav kaķēns; taču galu galā, vai nav ar vienalga, reiz tie ir tik līdzīgi teļgaļai, ka paši pīrādznieki nevar atšķirt?

- Vai tiešām nevar, Sem? - misters Pikviks apvaicājās.

- Nevar, ser, - misters Vellers atbildēja, piedurdams roku pie cepures. - Es reiz dzīvoja vienā mājā ar kādu pīrāgu taisītāju, ser, tas bij dikti jauks cilvēks… vīrs ar galvu, jāndie… prata iztaisīt pīrāgus no visa kā. «Kas jums daudz kaķu, mister Bruks,» es šim saku, kad iepazinos ar viņu tuvāk. «Aha,» viņš atsaka, «ir savs mazumiņš,» viņš saka. «Jūs laikam ļoti mīlē kaķus,» es saku. «Citi cilvēki mīlē,» viņš saka un pamirkšķina man ar aci. «Taču patlaban kaķiem nav sezona, līdz ziemai,» viņš saka. «Nav sezona!» es saku. «Nē,» viņš saka, «tagad augļiem, kaķiem ne.» «Kā ta tā?» es saku. «Kā tā?» viņš saka. «Nu tā, ka es nekad neieies uz miesnieku kombinācijām uzturēt augstas gaļas cenas,» viņš saka. «Mister Veller,» viņš saka, spiež man roku, cik spēka, un čukst man ausī, «nestāstiet par to nevienam, bet viss atkarājas no pagatavošanas. Viņus visus var iztaisīt par cēliem dzīvniekiem,» viņš saka un rāda uz tādu makten jauku strīpainu kaķēnu, «un es no tiem pagatavo bifšteku, teļgaļu vai nieres, kā nu kuroreiz pieprasa. Un ne to vien,» viņš saka, «ja tik mainās tirgus pieprasījums un apetītei vajga dažādības, es vienā mirklī var iztaisīt no teļgaļas bifšteku, no bifšteka nieres vai no abiem diviem jērgaļu.»

- Tas, Sem, ir bijis ļoti atjautīgs jauneklis, - misters Pikviks teica, viegli nodrebinādamies.

- Bij ar, ser, - misters Vellers atbildēja, turpinādams tukšot grozu, - un pīrāgi bij debešķīgi. Mēle, tā ir varen laba lieta, ja tik nav sievieša mēle. Maize… šķiņķis - īsta bilde… aukstas vēršgaļas šķēles - ekur labs! Kas tur tajās māla krūzēs, jaunais delveri?

- Šitamā alus, - zēns atbildēja, noņemdams no pleca divas lielas māla pudeles, kas bija savienotas ar ādas siksnu, - otrā auksts punšs.

- Kopā ņemot, pamatīgs brokasts, - misters Vellers atzina, ar lielu apmierinājumu aplūkodams paša sakārtoto maltīti. - Nu, džentelmeņi, klūp virsū, kā angļi teica francūžiem, uzlikdami bajonetes.

Nevajadzēja otra uzaicinājuma, lai pamudinātu medniekus parādīt mielastam pienācīgo godu; un tikpat maz vajadzēja aicināt misteru Velleru, garo mežsargu un abus zēnus novietoties zālē mazliet tālāk un ķerties pie viņiem paredzētās uzkožamo daļas. Vecs ozols sniedza maltītes dalībniekiem patīkamu pavēni, bet viņu acīm pavērās krāšņs skats uz tīrumiem un pļavām, ko šķērsoja kupli dzīvžogi un ko bagātīgi greznoja šur tur augoši atsevišķi koki.

- Burvīgi… patiešām burvīgi! - izsaucās misters Pikviks, kura izteiksmīgās sejas āda saules staru ietekmē ātri kļuva sārta.

- Tā tas ir… tā tas ir, veco zēn, - Vordls atbildēja. - Nu ko, pa glāzei punša!

- Ar lielāko prieku, - misters Pikviks atteica, un apmierinājums, kas atspoguļojās viņa sejā pēc glāzes iztukšošanas, apliecināja atbildes patiesīgumu.

- Labs, - misters Pikviks atzina, nošmakstinādams lūpas. - Ļoti labs. Es izdzeršu vēl vienu glāzi. Auksts, ļoti auksts. Nu, džentlmeņi, - misters Pikviks turpināja, vēl arvien neatlaizdams krūzi, - tostu! Uz mūsu Dinglijdellas draugu veselību!

Tostam uzdzēra ar skaļiem piekrišanas saucieniem.

- Es jums pateikšu, ko darīšu, lai atkal atgūtu formu šaušanā, - ieteicās misters Vinkls, kas ar kabatas naža palīdzību ēda maizi un šķiņķi. - Es nolikšu izbāztu irbi uz staba gala un vingrināšos, iesākdams no neliela attāluma un pamazām to palielinādams. Man liekas, ka tā būs vislabākā vingrināšanās.

- Es zin kādu džentelmeni, ser, - misters Vellers sacīja, - tas ar darīja tāpat un iesāka no diviem jardiem, bet vairāk viņš ar nemēģināja, jo ar pirmo šāvienu bij aizbliezs putnu pavisam prom, tā ka pēcāk neviens vairs neatrada ne spalviņas.

- Sem, - misters Pikviks uzsauca.

- Ser? - misters Vellers atbildēja.

- Esiet tik labs un pataupiet savas anekdotes, kamēr tās kāds vēlēsies dzirdēt.

- Saprotu, ser.

Še misters Vellers tik izteiksmīgi pamirkšķināja aci, ko neaizsedza pie lūpām paceltā alus krūze, ka abus zēnus pārņēma krampjaini smiekli un pat garais vīrs atļāvās pasmaidīt.

- Tas tiešām ir lielisks auksts punšs, - misters Pikviks sacīja, nopietni noraudzīdamies uz māla pudeli, - un diena ir ārkārtīgi karsta, un… Tapmen, mans dārgais draugs, vai dzersim glāzi punša?

- Ar lielāko patiku, - misters Tapmens atbildēja.

Un, izdzēris šo glāzi, misters Pikviks izdzēra vēl vienu - tikai tādēļ, lai pārliecinātos, vai punšā nav apelsīna mizas, tāpēc ka apelsīna mizas viņam nepatīkot; un, atradis, ka mizu nav, misters Pikviks izdzēra vēl vienu glāzi uz viņu klātneesošā drauga veselību un tad sajuta neatliekamu vajadzību izdzert vēl vienu par godu nezināmajam punša gatavotājam.

Šī pastāvīgā glāžu tukšošana atstāja uz misteru Pikviku manāmu iespaidu; viņa seja izstaroja vissaulainākos smaidus, ap lūpām rotājās smiekli, bet acīs mirgoja labsirdīga jautrība. Pamazām padodamies uzbudinošā šķidruma iespaidam, ko vēl pastiprināja karstums, misters Pikviks izsacīja stipru vēlēšanos atcerēties kādu dziesmu, ko viņš dzirdējis bērnībā, bet, tā kā mēģinājums izrādījās neveiksmīgs, viņš centās stimulēt savu atmiņu ar jaunām punša glāzēm, taču, kā likās, panāca pilnīgi pretēju rezultātu, jo ne tikai vairs neatcerējās dziesmas vārdus, bet saka aizmirst, kā vispār kādu vārdu izrunā, un pēdīgi, piecēlies kājās, lai teiktu klātesošajiem daiļvārdīgu uzrunu, atmuguriski iekrita tačkā un acumirklī aizmiga.

Kad grozu atkal piekrāva un atrada, ka misteru Pikviku ir pilnīgi neiespējami uzmodināt no dziļā miega, brīdi apspriedās, vai labāk būtu misteram Velleram stumt savu kungu atpakaļ vai arī atstāt viņu, kur tas bija, kamēr visi varēs atgriezties. Pēdējo variantu atzina par labāko; un, tā kā nebija paredzēts uzkavēties ilgāk par stundu un tā kā misters Vellers ļoti lūdza, lai arī viņam atļauj piedalīties, nolēma misteru Pikviku atstāt guļam tačkā un atnākt pēc viņa atpakaļceļā. Tā viņi aizgāja, atstādami misteru Pikviku visai ērti krācam pavēnī.

Šķiet, nav nekāda saprātīga iemesla šaubīties par to, ka misters Pikviks koka ēnā būtu turpinājis krākt, līdz viņa draugi atgrieztos vai, ja tas nenotiktu, līdz zemi pārklātu vakara ēnas, - protams, ja pieņem, ka viņam būtu ļauts tur mierīgi palikt. Bet viņam nebija ļauts tur mierīgi palikt. Un, lūk, kas viņam to neļāva.

Kapteinis Boldvigs bija mazs, nikns vīrelis, kas valkāja sastīvinātu, melnu kaklautu un zilus svārkus. Kad viņam labpatika apstaigāt savus īpašumus, viņu pavadīja resns, misiņa apkalts niedres spieķis un dārznieks ar dārznieka palīgu (abi ar padevīgām sejām), kam (dārzniekiem, ne jau spieķim) kapteinis Boldvigs ar visu pienācīgo dižmanību un bargumu izdalīja savas pavēles, jo kapteiņa Boldviga sievasmāsa bija precējusies ar marķīzu, bet kapteiņa māja bija villa un viņa zeme - «īpašumi», un tas viss bija ļoti cildens, varens un dižs.

Misters Pikviks nebija gulējis pat ne pusstundu, kad mazais kapteinis Boldvigs abu dārznieku pavadībā nāca tieši uz turieni tik ātrā gaitā, cik ātri vien soļot viņam atļāva auguma izmēri un paša personas svarīgums. Nonācis ozola tuvumā, kapteinis Boldvigs apstājās, dziļi ievilka elpu un noskatījās uz apkārtējo ainavu tādām acīm, it kā domātu, ka tai vajadzētu būt dziļi pateicīgai, ka viņš to ievērojis, un tad izteiksmīgi uzsita ar spieķi pa zemi un pasauca vecāko dārznieku.

- Hant! - kapteinis Boldvigs sacīja.

- Jā ser, - dārznieks atsaucās.

- Rīt no rīta norullējiet šo vietu, - vai dzirdat, Hant?

- Jā, ser.

- Un pielūkojiet, ka turat man šo vietu labā kārtībā, - vai dzirdat, Hant?

- Jā, ser.

- Un atgādiniet man, ka jāizliek uzraksts pret robežas pārkāpējiem, pulvera lamatas* un tā tālāk, lai še nenāktu prastie ļaudis. Vai jūs dzirdat, Hant, vai dzirdat?

*======

Pulvera lamatas- īpašas lamatas ar spridzināmām vielām,ko zemesīpašnieki mēdza lietot savu robežu apsargāšanai pret malu medniekiem.

*======

- Es to neaizmirsīšu, ser.

- Lūdzu piedošanu, ser, - otrs vīrs ieteicās, pienākdams ar cepuri rokā.

- Nu, Vilkins, kas tad jums? - kapteinis Boldvigs noprasīja.

- Lūdzu piedošanu, ser… bet šodien te ir bijuši kādi robežpārkāpēji.

- Ko! - kapteinis Boldvigs izsaucās, nikni raudzīdamies apkārt.

- Jā, ser… man liekas, viņi šeit ir pusdienojuši.

- Kādi nolādēti pārdrošnieki! - kapteinis Boldvigs izsaucās, pamanījis zālē izkaisītās maizes drupatas un ēdiena atliekas. - Te viņi patiešām ir rijuši savu barību. Es vēlētos, kaut tie klaidoņi vēl būtu šeit! - kapteinis sacīja, sažņaugdams savu resno spieķi. - Es vēlētos, kaut tie klaidoņi vēl būtu šeit! - kapteinis saniknots atkārtoja.

- Lūdzu piedošanu, ser, - Vilkinss sacīja, - bet…

- Kas par bet? Ko? - kapteinis ierēcās, un, sekodamas Vilkinsa biklajam skatienam, viņa acis ieraudzīja tačku un misteru Pikviku.

- Kas jūs tāds esat, jūs nelieti? - kapteinis noprasīja, vairākkārt iebikstīdams misteram Pikvikam ar resno spieķi. - Kā jūs sauc?

- Auksts punšs, - misters Pikviks nomurmināja, atkal iegrimdams miegā.

- Ko? - kapteinis Boldvigs prasīja.

Nekādas atbildes.

- Kā viņš teica, kāds ir viņa vārds? - kapteinis pavaicāja.

- Man liekas, Punšs, ser, - Vilkinss atbildēja.

- Tā ir nekaunība, tā ir sasodīta nekaunība! - kapteinis Boldvigs iesaucās. - Viņš tikai izliekas, ka ir aizmidzis, - kapteinis piemetināja ļoti saniknots. - Viņš ir piedzēries… viņš ir piedzēries plebejs. Stumiet viņu prom, Vilkins, stumiet viņu tūliņ prom!

- Kurp lai viņu stumju, ser? - Vilkinss atjautāja ļoti nobijies.

- Stumiet viņu pie velna! - kapteinis Boldvigs atbildēja.

- Labi, ser, - Vilkinss sacīja.

- Stāt! - kapteinis pavēlēja.

Vilkinss tūliņ apstājās.

- Aizstumiet viņu, - kapteinis sacīja, - aizstumiet viņu uz lopu aploku, un tad redzēsim, vai viņš sevi sauks par Punšu, kad atjēgsies. Viņš par mani neņirgāsies… viņš neņirgāsies. Stumiet viņu prom!

Paklausot šim valdonīgajam rīkojumam, misteru Pikviku aizstūma; un dižais kapteinis Boldvigs, aiz sašutuma piepūties, turpināja savu pastaigu.

Neizsakāms bija mednieku pārsteigums, kad viņi atgriezušies atrada, ka misters Pikviks ir pazudis un paņēmis tačku līdzi. Tas bija noslēpumainākais un neizprotamākais gadījums, par kādu jebkad dzirdēts. Jau tas būtu ļoti dīvaini, ka klibs cilvēks pēkšņi ne no šā, ne no tā piecēlies kājās un aizgājis, bet tas, ka viņš joka pēc aizstūmis arī smagu tačku, bija vienkārši nesaprotami. Viņi visi kopā un katrs atsevišķi izmeklēja katru kaktiņu un stūrīti; viņi kliedza, svilpoja, smējās, sauca, bet panākumi bija tie paši. Misteru Pikviku nevarēja atrast. Dažas stundas nesekmīgi izmeklējušies, tie pēdīgi bija spiesti izdarīt nepatīkamo secinājumu, ka jāiet mājās bez viņa.

Pa to laiku misters Pikviks bija aizstumts uz lopu aploku un, cieši aizmidzis savā tačkā, tur atstāts par neizmērojamu prieku un apmierinājumu ne tikai visiem ciema puikām, bet arī trijām ceturtdaļām visu iedzīvotāju, kas bija sapulcējušies ap žogu un gaidīja viņu atmostamies. Ja jau viņi bija pārdzīvojuši vislielāko izpriecu, redzēdami to iestumjam aplokā, cik daudzu simtu reižu lielāka kļuva viņu sajūsma, kad, dažas reizes neskaidri iesaucies: «Sem!» - misters Pikviks piecēlās tačkā sēdus un ar neaprakstāmu pārsteigumu raudzījās cilvēku sejās ap sevi.

Skaļie pūļa izsaucieni, protams, bija signāls, ka viņš atmodies, un viņa negribot izteiktais jautājums: «Kas noticis?» - izraisīja jaunu kliedzienu brāzmu, kas, ja vien iespējams, bija skaļāka nekā pirmā.

- Tas tik ir joks! - pūlis rēca.

- Kur es atrodos? - misters Pikviks izsaucās.

- Lopu aplokā! - pūlis atbildēja.

- Kā es še nokļuvu? Ko es darīju? No kurienes mani atveda?

- Boldvigs!… Kapteinis Boldvigs! - bija vienīgā atbilde.

- Laidiet mani ārā! - misters Pikviks kliedza. - Kur ir mans sulainis? Kur ir mani draugi?

- Jums nav nekādu draugu. Urā!

Tad lidoja runkulis, tad kartupelis un tad ola - līdz ar citiem sīkiem priekšmetiem, kas liecināja par pūļa jautro noskaņojumu.

Neviens nevar pasacīt, cik ilgi šī scēna būtu turpinājusies vai cik daudz misteram Pikvikam būtu bijis jāizcieš, ja kāda ātri garām braucoša ekipāža nebūtu piepeši apstājusies un no tās nebūtu izkāpis vecais Vordls un Sems Vellers, no kuriem pirmais daudz īsākā laikā, nekā to var uzrakstīt, ja arī ne izlasīt, izlauzās blakus misteram Pikvikam un iesēdināja viņu ekipāžā tieši tajā mirklī, kad misters Vellers beidza trešo un pēdējo raundu savā divcīņā ar ciemata bīdlu.*

- Skrieniet pie tiesneša! - kāds ducis balsu kliedza.

- Skrien vien! - sacīja misters Vellers, uzlēkdams uz bukas. - Nodod sveicienus no mans - no mistera Vellera - tam tiesnešam un pasaka, ka es viņa bīdlu nolaidu no kājām un ka es, ja viņš nozvērinās jaunu, rīt atkal pienāks un pataisīs mīkstu to ar. Brauc, veco zēn!

*======

Bīdls- viszemākā draudzes (vai rajona) amatpersona, ko izvēlē draudzes locekļu - nodokļu maksātāju kopsapulce. No sākuma bīdls bija draudzes padomes kurjers, vēlāk viņa rokās pārgāja gādība par nabagiem, kuriem vajadzēja palīdzības vai kuri bijaievietoti darba namā (sk. romānu «Olivers Tvists»). Viņš arī gādāja par «kārtību» baznīcā dievkalpojuma laikā.

*======

- Līdzko atgriezīšos Londonā, es likšu pret šo kapteini Boldvigu uzsākt prāvu par nepamatotu ieslodzīšanu, - misters Pikviks sacīja, tikko ekipāža bija izbraukusi no ciemata.

- Liekas, ka mēs bijām pārkāpuši svešas robežas, - Vordls ieminējās.

- Man vienalga, - misters Pikviks attrauca. - Es uzsākšu prāvu.

- Nē, to jūs nedariet vis, - Vordls iebilda.

- Es to darīšu, pie… - Bet, tā kā Vordla sejā bija vērojama labsirdīga zobgalība, misters Pikviks pārtrauca iesākto un vaicāja: - Kādēļ ne?

- Tādēļ, - vecais Vordls atteica, pa pusei valdīdams smieklus, - tādēļ, ka to lietu varētu vērst pret vienu otru no mums un teikt, ka mēs esam iedzēruši pārāk daudz auksta punša.

Lai kā misters Pikviks pūlējās nesmaidīt, viņa sejā tomēr atplauka smaids; smaids izvērtās par smiekliem; smiekli par nevaldāmu smiešanos, un šī smiešanās pārņēma visus. Lai uzturētu labo omu, viņi apstājās pie pirmā krodziņa, kas ceļmalā gadījās, un pasūtīja katram glāzi groka, pie tam misteram Semjuelam Velleram krietni lielu un sevišķi stipru.

\s

XX NODAĻA,

kas rāda, ka Dodsons un Fogs bija darīšanu cilvēki, bet viņu klerki - ļaudis, kas mīl izpriecas, un kā notika aizkustinoša saruna starp misteru Velleru un viņa ilgi neredzēto tēvu; rāda arī, kādi izmeklēti gari sapulcējās pie «Žagatas un Stumbeņa» un kas par varenu nodaļu būs nākamā

Kornhillā, vistālākajā Frīmenskorta galā, kādas netīras mājas apakšstāva priekšistabā sēdēja misteru Dodsona un Foga četri klerki; misters Dodsons un Fogs bija divi viņa majestātes atorneji pie Karaļa Sola* tiesas un Vispārējo Sūdzību tiesas Vestminsterā, kā arī Augstākās Kanclera tiesas* solisitori*. Minētie klerki sava dienišķā darba stundās uztvēra no mīlīgās debesu gaismas un saules tikpat daudz, cik varētu cerēt saskatīt cilvēks, kas atrodas krietni dziļas akas dibenā, pie kam viņiem nebija tās izdevības, ko sniedz pēdējais stāvoklis, - proti, iespējas dienas laikā redzēt zvaigznes.

*======

* Karaļa Sola tiesa- viena notrimaugstākajām vispārējo tiesību tiesām (divas pārējās: jau minētā Vispārējo Sūdzību tiesa un Valsts Kases tiesa), kuras funkcijas gadsimtu gaitā stipri izmainījušās. Dikensa laikos tā bija augstākātiesa, kurā iztiesāja amatpersonu pārkāpumus - gan par valsts nodevību, gan par nesvarīgiem pārkāpumiem. Kaut gan tā skaitījās krimināltiesa, tās kompetencei bija pakļauta arī civillietu izmeklēšana, kuras dibinājās uz vispārējo tiesībunormām.

* Solisitors- zemākās pakāpes jurists ar aizstāvja kompetencēm (to solicit - aizstāvēt, aizbildināt kādu); šāds amats izveidojies sakarā ar Anglijas advokatūras sašķeltību dažādās kategorijās. Advokatūra bija organizēta pa kastām. Ar to Anglijas valdošās šķiras centās sasniegt divus mērķus: no vienas puses, paplašināt to advokātu kompetences,kurinākuši no aristokrātijas un lielburžuāzijas aprindām, bet nootras- sarežģīt tiesvedību un atņemt darba tautai iespēju aizsargātsavastiesības tiesasceļā,jo procesa vešana bija saistīta ar izdevumiem, kuri darbaļaudīm nebija pa kabatai. Dikenss, kas četrus gadus bija mācījies jurisprudenci (klerka amatā) solisitoru kantoros, tovisulieliski pārzināja, un neviens cits angļu rakstnieks nav pratis atmaskot Anglijas jurisdikcijas kroplīgumu ar tādu lietpratību un spēku. Arī advokatūras organizācijabijasvarīgs elements šajā jurisdikcijā. Vēsturiskās attīstības gaitā advokatūras institūta vairāk privileģētie valdošo šķiru slāņi atbīdīja sānis mazāk privileģētos un pēdīgi pats izspieda tos noinniem.Tādējādi personām,kaspiederēja pie mazturīgākiem buržuāzijas slāņiem, vajadzēja apmācīties praktizējošo juristu kantoros, strādājot par klerkiem pie saviem augstākajiem amata brāļiem - solisitoriem. Atšķirībā no pilntiesīga jurista (baristera) solisitoram arī vēlākos laikos vēl jākalpo par klerku trīs līdz piecus gadus, jāapmācāskādāviengadējā juristu skolā, kuru viņam norāda Juristu biedrība(kurā apvienojušies solisitori), un jānoliek eksāmens. Pēc tam viņam ir atļauts darbotiestikai grāfistes tiesās un miertiesās, bet visas pārējās tiesasviņamir slēgtas. Viņš drīkst vest vienīgi lietas, kas atrodas ārpus tiesas kompetencesunir starpnieks starp klientu unbaristeru,kuramviņšsagatavovisusmateriālus un kuršdrīkst uzstāties jebkurā no Anglijas neskaitāmajām tiesu instancēm.

* Kanclera tiesa- augstākā tiesa, kas neietilpst vispārējo tiesību tiesās un ir dibināta feodālisma agrīnajā periodā kā papildinājums toreizējai tiesu sistēmai, kasbalstījāsuzkaraļarīkojumiem, vispārējo tiesību normām un tiesas precedentiem. Tās priekšsēdētājs ir kanclers (tieslietu ministrs), kuru formāli neierobežo neparlamentārie likumi, ne paraduma tiesības, ne precedenti, bet kuram jāvadās vienīgi no «taisnīguma» un jāizdod «nolikumi» jauno, topošo tiesisku attiecību noregulēšanai. Šāda Kanclera tiesas prakse un kanclera «nolikumi» drīz vien noveda pie neatrisināmām pretrunām starp «taisnīgumā tiesu» un vispārējo tiesību tiesu», un līdz ar to radās lielas grūtības likuma izskaidrošanā un piemērošanā. Abu tiesas sistēmu procesu atšķirības vēl vairāk padziļināja šīs pretrunas, bet tiesas iestāžu tiesības pēc patikas izmantot gan «vispārējās tiesības», gan «taisnīguma tiesības» deva brīvu ceļu pilnīgai patvaļai tiesāšanā. Tāpēc nav brīnums, ka Dikenss ar īpašu niknumu vēršas pret Kanclera tiesu. Nejēdzīgo birokrātismu, ar kādu saistīti šās tiesas procesi, viņš plaši attēlojis romānā «Saltais nams», bet «Pikvikā» parāda tikai divus šās tiesas upurus: Flītas cietumā ieslodzīto «kanclera cietumnieku», kas, pavadījis tur divdesmit gadus, tā arī nomirst, nesagaidījis tiesas spriedumu, un vēl otru tā paša cietuma ieslodzīto - kurpnieku, kas jau divpadsmit gadu gaida tiesas lēmumu savā lietā.

*======

Misteru Dodsona un Foga klerku kantoris bija tumša, piepelējusi, pēc zemes smakojoša telpa ar augstu koka aizžogojumu, lai paslēptu klerkus no vienkāršo laužu acīm, ar pāri vecu koka krēslu, ļoti skaļi tikšķošu pulksteni, kalendāru, lietussargu statni, knaģu rindu cepuru uzkāršanai un dažiem plauktiem, uz kuriem bija novietoti numurēti netīru papīru saiņi, dažas vecas koka kastes ar papīra etiķetēm un dažāda izskata un lieluma tukšas māla tintes pudeles. Stikla durvis veda gaitenī, no kura bija izeja pagalmā; un šo stikla durvju priekšā piektdienas rītā pēc notikumiem, kuru patiesīgs atstāstījums sniegts iepriekšējā nodaļā, nostājās misters Pikviks, kam cieši uz pēdām sekoja Sems Vellers.

- Nāciet iekšā, ko jūs tur! - aiz šķērssienas iesaucās kāda balss, atbildot mistera Pikvika vieglajam klauvējienam pie durvīm.

Misters Pikviks un Sems tūdaļ iegāja.

- Misters Dodsons vai misters Fogs mājās, ser? - pieklājīgi vaicāja misters Pikviks, ar cepuri rokā pieiedams pie šķērssienas.

- Mistera Dodsona nav mājās, un misters Fogs ir ļoti aizņemts, - balss atbildēja, un tai pašā brīdī galva, kam šī balss piederēja, ar spalvu aiz auss palūkojās pār šķērssienu uz misteru Pikviku.

Tā bija pinkaina galva, kuras smilšu krāsas mati, vienā pusē ļoti rūpīgi pāršķirti celiņā un nogludināti ar pomādi, bija sagriezti pusapaļās astītēs ap plakanu seju, ko rotāja pāris mazu actiņu un izgreznoja ļoti netīra krekla apkakle līdz ar noruzējušu melnu kaklautu.

- Mistera Dodsona nav mājās, un misters Fogs ir ļoti aizņemts, - atkārtoja vīrs, kam piederēja šī galva.

- Kad misters Dodsons atgriezīsies, ser? - misters Pikviks apvaicājās.

- Nevaru pateikt.

- Vai misters Fogs būs ilgi aizņemts, ser?

- Nezinu.

Še vīrs ļoti apdomīgi sāka asināt savu spalvu, kamēr otrs klerks, kas zem savas pults vāka maisīja limonādes pulveri, atzinīgi nosmējās.

- Es domāju, ka pagaidīšu, - misters Pikviks sacīja.

Atbildes nebija; misters Pikviks nelūgts apsēdās un klausījās pulksteņa skaļajā tikšķēšanā un klerku pusbalsī risinātajās sarunās.

- Tas tik bij joks, vai ne? - sacīja viens no džentlmeņiem, kas bija ģērbies brūnos svārkos ar misiņa pogām, ar tinti notraipītās pelēkās biksēs un puszābakos, noslēgdams kādu mūsu ausis nesasniegušu stāstu par saviem iepriekšējā vakara piedzīvojumiem.

- Ellīgs joks… nudien, ellīgs joks, - limonādes pulvera maisītājs atsacīja.

- Toms Kammins bija priekšsēdētājs, - vīrs ar brūnajiem svārkiem teica. - Bija puspieci, kad es nokļuvu līdz Somerstaunai*, un tad es biju tik pilns, ka nekādi nevarēju atrast atslēgas caurumu un man vajadzēja uzbungāt veceni. Nezin, ko vecais Fogs sacītu, ja viņš to uzzinātu. Man liekas, es dabūtu vilka pasi.

Atsaucoties uz šo jautro piezīmi, visi klerki korī iesmējās.

- Šorīt bija labs joks ar Fogu, - vīrs brūnajos svārkos trieca tālāk. - Kamēr Džeks augšā kārtoja papīrus un jūs abi bijāt aizgājuši uz zīmogmarku biroju, Fogs bija šeit un taisīja vaļā vēstules. Tieši tobrīd ienāca tas vīrelis, pret ko mēs iesniedzām tiesas pavēsti Kembervilā*, jūs zināt… kā nu viņu sauca?

- Remsijs, - sacīja klerks, kas bija runājis ar misteru Pikviku.

*======

* Somerstauna- Londonas rajons ziemeļrietumos no Sitijas. Dikensa laikos tā bija vēl Londonas priekšpilsēta.

* Tiesas pavēste- šinī gadījumā tiesas rīkojums, kas atbilst mūsdienu izpildrakstam.

* Kembervila- Londonas aizupes rajons uz dienvidiem no Boro.

*======

- Pareizi, Remsijs, tas noplukušais klientelis. «Nu, ser,» saka vecais Fogs, nikni uz viņu skatīdamies, - jūs zināt, kā viņš to dara, - «nu, ser, jūs atnācāt norēķināties?» - «Jā, ser!» Remsijs atteica, iebāzdams roku kabatā un izvilkdams naudu, «parāds divas mārciņas un desmit» šiliņi, tiesas izdevumi trīs mārciņas un pieci šiliņi, un te tie ir, ser,» - un viņš grūti nopūtās, izvilkdams naudu, kas bija ietīta susināmā papīra gabaliņā. Vecais Fogs palūkojās vispirms uz naudu un tad uz viņu un tad ieklepojās pa savai vīzei, tā dīvaini, tā ka es sapratu, ka nu kaut kas būs. «Jūs varbūt nezināt, ka mēs esam iesnieguši deklarāciju reģistrēšanai*, kas ievērojami palielina izdevumus?» noprasīja Fogs.

*======

Iesnieguši deklarāciju reģistrēšanai- tas ir, parādzīme jau iereģistrēta kādas tieslietu kancelejas sarakstos, kur pēc likuma jāreģistrē visi tiesas dokumenti; šāda reģistrācija saistīta ar attiecīgiem tiesas izdevumiem, ar ko arī bezsirdīgais Fogs sabiedē nabaga Remsiju.

*======

«Ko jūs sakāt, ser!» izsaucās Remsijs satrūkdamies. «Termiņš beidzās tikai vakar, ser.» - «Es to tomēr saku,» teica Fogs, «mans klerks tikko aizgājis to reģistrēt. Mister Viks, vai tad misters Džeksons neaizgāja reģistrēt deklarāciju Balmena un Remsija lietā?» Es, protams, sacīju «jā», un tad Fogs ieklepojās atkal un skatījās uz Remsiju. «Mans dievs!» Remsijs izsaucās. «Bet es esmu nonācis gandrīz līdz ārprātam, kamēr sagrabināju šo naudu, un viss velti.» - «Pilnīgi,» vēsi sacīja Fogs, «tā ka ejiet vien atpakaļ, sagrabiniet drusku vairāk un atnesiet laikā!» - «Dieva vārds, es vairāk nevaru dabūt!» sacīja Remsijs, uzsizdams dūri uz galda. «Jūs man nedraudiet, ser,» sacīja Fogs, tēlodams iekarsumu. «Es jums nedraudu, ser,» teica Remsijs. «Jūs draudat gan,» sacīja Fogs, «ejiet ārā, ser; ejiet ārā no šīs iestādes, ser, un nāciet tad, ser, kad jūs zināsit, kā uzvesties.» Nu, Remsijs mēģināja vēl runāt, bet Fogs viņam neatļāva, un tā viņš iebāza naudu kabatā un izšļūca ārā. Tikko durvis bija aizvērušās, vecais Fogs pagriezās pret mani un ar mīlīgu smaidu sejā izvilka no svārku kabatas deklarāciju. «Viks,» saka Fogs, «ņemiet ormani un, cik ātri vien varat, brauciet uz Templu, un reģistrējiet šo te. Par tiesas izdevumiem nav ko bēdāt, jo viņš ir solīds cilvēks ar lielu ģimeni un pelna divdesmit piecus šiliņus nedēļā, un, ja viņš nodos mums advokāta garantiju*, kas viņam galu galā būs jādara, es zinu, ka viņa darba devēji parūpēsies, ka tiek samaksāts; tā mēs, mister Viks, varam izspiest no viņa visu, cik iespējams; un tas ir kristīgi, mister Viks, ja tā izdarām, jo, ja ņem vērā viņa lielo ģimeni un mazos ienākumus, tā viņam būs laba mācība turpmāk netaisīt parādus. Vai ne, mister Viks, vai ne?» Un, iedams prom, viņš smaidīja tik labsirdīgi, ka bija prieks uz viņu paskatīties. Viņš ir lielisks veikalnieks, - Vikss piebilda daiļas apbrīnas pilnā balsī, - nudien lielisks, vai ne?

*======

Advokāta garantijasaistību raksts par apņemšanos samaksāt parādu; - parādniekam (Remsijam) to vajadzēs izdot kreditora pilnvarniekam (Fogam). Vienīgais atvieglinājums, - ja samaksa aizkavētos, attiecīgā summa netiktu tūdaļ tiesas ceļā piedzīta, ja vien kreditors nešaubās, ka parāds tiks dzēsts. Fogs ar visādiem trikiem prot arvien atlikt parāda saņemšanu, tādā veidā palielinot Remsija tiesas izdevumus un līdz ar to arī. savu advokāta honorāru; kā redzams no romāna, viņš ir pārliecināts, ka Remsija darba devēji būs spiesti samaksāt visu pilnā mērā.

*======

Pārējie trīs no visas sirds pievienojās šīm domām, un stāsts tiem sagādāja neizsakāmu apmierinājumu.

- Šitie te ir jauki ļautiņi, ser, - misters Vellers pačukstēja savam kungam, - viņi jauki saprot jokus, ser.

Misters Pikviks piekrizdams pamāja un ieklepojās, lai pievērstu sev aiz šķērssienas sēdošo jauno džentlmeņu uzmanību, kuri, uzmundrinājuši garu ar šo nelielo savstarpējo sarunu, tagad visžēlīgi veltīja mazliet ievērības svešiniekam.

- Nezin vai misters Fogs tagad nav brīvs? - Džeksons ieteicās.

- Es palūkošos, - Vikss atbildēja, nesteidzīgi nokāpdams no sēdekļa. - Kādu vārdu man pieteikt misteram Fogam?

- Pikviks, - atbildēja šo memuāru slavenais varonis.

Misters Džeksons uzgāja augšstāvā ar ziņojumu un tūliņ atgriezās ar vēsti, ka misters Fogs pieņems misteru Pikviku pēc piecām minūtēm; to pateicis, klerks atkal ieņēma vietu pie savas pults.

- Kā viņš sacīja - kāds ir viņa vārds? - Vikss iečukstējās.

- Pikviks, - Džeksons atbildēja, - tas ir apsūdzētais Bārdlas un Pikvika lietā.

Aiz šķērssienas atskanēja pēkšņa kāju švīkāšana, kas jaucās ar apspiestiem smiekliem.

- Viņi bolī uz jums acis, ser, - misters Vellers čukstēja.

- Bola uz mani acis, Sem! - misters Pikviks attrauca. - Ko jūs ar to bolīšanu domājat?

Misters Vellers atbildes vietā parādīja ar īkšķi sev pār plecu, un misters Pikviks, palūkojies augšup, atklāja patīkamo faktu, ka visi četri klerki, pārkāruši galvas pār koka šķērssienu, rādot sejas, kas atspoguļoja vislielāko uzjautrinājumu, pamatīgi aplūko iedomātā sieviešu siržu lauzēja un sieviešu laimes postītāja augumu un vispārējo izskatu. Viņam paskatoties uz augšu, galvu rinda pēkšņi pazuda, un tūdaļ kļuva dzirdams, ka spalvas briesmīgā ātrumā ceļo pa papīru. Tad atskanēja kantorī pakārtais zvans, aicinādams misteru Džeksonu uz Foga kabinetu, no kurienes tas atgriezās ar ziņu, ka viņš (Fogs) esot gatavs pieņemt misteru Pikviku, ja tas uzkāptu augšstāvā. Saskaņā ar šo paziņojumu misters Pikviks uzkāpa augšstāvā, atstādams Semu Velleru apakšā. Pie otrā stāva sētas puses istabas durvīm skaidri salasāmiem burtiem bija uzrakstīti iespaidīgie vārdi: «Misters Fogs»; un, pieklauvējis pie tām un uzaicināts ieiet, Džeksons ieveda tur misteru Pikviku.

- Vai misters Dodsons ir šeit? - misters Fogs vaicāja.

- Nupat atgriezās, ser, - Džeksons atbildēja.

- Palūdziet, lai viņš ienāk.

- Jā, ser. Džeksons izgāja.

- Sēdieties, ser, - Fogs sacīja, - šeit ir avīze, ser; mans kompanjons tūliņ ieradīsies, un mēs, ser, varēsim par šo lietu parunāties.

Misters Pikviks apsēdās un paņēma avīzi, taču nelasīja, bet skatījās tai pāri un novēroja veikalnieku, kas bija gados vecāks vīrs ar piņņainu seju un veģetārieša izskatu, ģērbies melnos svārkos, tumši pelēkās biksēs un mazās, melnās getrās, - tāda tipa cilvēks, kas likās būtiska daļa no galda, pie kura viņš rakstīja, un kam bija tikpat daudz domu vai jūtu kā šim galdam.

Pēc dažām minūtēm, kas pagāja klusumā, ienāca misters Dodsons, tukls, reprezentabls barga izskata vīrs ar skaļu balsi, un saruna sākās.

- Šis te ir misters Pikviks, - Fogs sacīja..

- Ā! Jūs, ser, esat apsūdzētais Bārdlas un Pikvika lietā? - Dodsons sacīja.

- Jā, ser, - misters Pikviks atbildēja.

- Labi, ser, - Dodsons sacīja, - un ko jūs iesakāt?

- Jā! - piemetināja Fogs, iegrūzdams rokas bikšu kabatās un atmezdamies pret krēsla atzveltni. - Ko jūs iesakāt, mister Pikvik?

- Pagaidiet, Fog, - Dodsons sacīja, - ļaujiet man paklausīties, kas misteram Pikvikam sakāms.

- Es atnācu, džentlmeņi, - ierunājās misters Pikviks, mierīgi lūkodamies uz abiem kompanjoniem, - es atnācu šurp, džentlmeņi, lai izsacītu savu pārsteigumu, ar kādu pirms dažām dienām saņēmu jūsu vēstuli, un lai jautātu: kāds pamats jums var būt sūdzībai pret mani?

\s

- Kāds pamats… - Fogs paspēja vienīgi izsaukties, kad viņu jau pārtrauca Dodsons.

- Mister Fog, - Dodsons sacīja, - es runāšu.

- Lūdzu, atvainojiet, mister Dodson, - Fogs attrauca.

- Par sūdzības pamatu, ser, - Dodsons pamācoši turpināja, - jums jājautā jūsu sirdsapziņai un jūtām. Mēs, ser, rīkojamies vienīgi saskaņā ar mūsu klientes ziņojumu. Šis ziņojums, ser, var būt patiess vai arī nepatiess, tas var būt ticams vai arī neticams, bet, ja tas ir patiess un ja tas ir ticams, es, ser, nešaubīdamies teikšu, ka mūsu pamats lietas iesākšanai, ser, ir stiprs un nav satricināms. Varbūt jūs, ser, esat nelaimīgs cilvēks vai varbūt jūs esat viltnieks, bet, ja mani, ser, kā zvērināto uzaicinātu izteikt savas domas par jūsu izturēšanos es nevilcinoties apgalvotu, ka par to man var būt tikai vienas domas.

Še Dodsons ar apvainota tikuma sarga izskatu saslējās visā augumā un paskatījās uz Fogu, kurš iegrūda rokas vēl dziļāk kabatās un, dziļdomīgi pamādams, sacīja balsī, kas pauda vispilnīgāko piekrišanu:

- Pats par sevi saprotams.

- Jūs, ser, - izsaucās misters Pikviks, kura sejā attēlojās lielas ciešanas, - atļaujiet man apgalvot, ka esmu visnelaimīgākais cilvēks, ciktāl runa ir par šo gadījumu.

- Es ceru, ka tā ir, ser, - Dodsons atbildēja, - es ticu, ka jūs tāds varat būt. Ja jūs tiešām esat nevainīgs lietā, kurā esat apsūdzēts, tad jūs esat vēl nelaimīgāks, nekā, cik es varu ticēt, cilvēkam tas iespējams. Ko sakāt jūs, mister Fog?

- Es saku tieši to pašu, ko jūs, - Fogs atbildējai ar skeptisku smaidu.

- Paziņojums par lietas uzsākšanu*, ser, - Dodsons. turpināja, - tika iesniegts likumīgā kārtā. Mister Fog, kur ir praecipe grāmata*?

*======

* Paziņojums par lietas uzsākšanu- dokuments, kas, ja neskaita sīkas atšķirības, apmēram atbilst mūsdienu tiesas izsaukumam, ko nosūta atbildētājam.

* Praecipe grāmata- grāmata, kurā advokāti reģistrēja savu klientu dokumentus. Tās nosaukums cēlies no «Paziņojuma par lietas uzsākšanu», kas sākās ar vārdiem «Praecipe quoed» - «Paziņoju, ka…».

*======

- Lūdzu, - sacīja Fogs, pasniegdams kvadrātveidīgu grāmatu pergamenta vākos.

- Te ir šis ieraksts, - Dodsons turpināja - «Midlseksa. Atraitne Marta Bārdla v. Semjuels Pikviks. Zaudējumi 1500 mārciņas. Sūdzētāju pārstāv Dodsons un Fogs, 1827. g. 28. aug.» Viss pareizi, ser; pilnīgi pareizi.

Dodsons ieklepojās un paskatījās uz Fogu, kas savukārt sacīja:

- Pilnīgi.

Un tad viņi abi paskatījās uz misteru Pikviku.

- Vai man tātad jāsaprot, - misters Pikviks vaicāja, - ka jūsu nodoms tiešām ir šo lietu turpināt?

- Jāsaprot, ser? To jūs patiešām varat darīt,- Dodsons atbildēja, paradīdams kaut ko tik līdzīgu smaidam, cik nu viņa svarīgums atļāva.

- Un ka zaudējumi tiešām ir novērtēti tūkstoš piecsimt mārciņu apmērā? - misters Pikviks prašņāja.

- Pie tā jūs varat pievienot manu apgalvojumu, ka gadījumā, ja mēs būtu varējuši iespaidot mūsu klienti, tie, ser, būtu noteikti trīskārt lielākā apmērā, - Dodsons atbildēja.

- Man šķiet, misis Bārdla sevišķi uzsvēra, - Fogs piezīmēja, skatīdamies uz Dodsonu, - ka viņa savas prasības nesamazinās ne par fārtingu.

- Bez šaubām, - Dodsons stingri atbildēja.

Jo lieta bija tikko iesākta un nebūtu izdevīgi pieļaut, ka misters Pikviks izlīgst, pat tādā gadījumā ne, ja viņam būtu šāds nodoms.

- Tā kā jums nav nekādu priekšlikumu, ser, Dodsons turpināja, turēdams labajā rokā pergamenta loksnīti, bet ar kreiso mīlīgi spiezdams tās kopiju misteram Pikvikam rokā, - man nekas cits neatliek kā nodot jums šī paziņojuma kopiju. Oriģināls, ser, paliek šeit.

- Labi, džentlmeņi, labi, - misters Pikviks atteica pieceldamies un tai pašā laikā cēlās arī viņa dusmas. - Ar jums runās mans solisitors, džentlmeņi.

- Mēs ļoti priecāsimies, - Fogs attrauca, berzēdams rokas.

- Ļoti, - Dodsons piebilda, atvērdams durvis.

- Un, pirms es eju, džentlmeņi, - uztrauktais misters Pikviks teica, pagriezdamies atpakaļ, - atļaujiet man sacīt, ka no visām negodīgajām un blēdīgajām lietām…

- Pagaidiet, ser, pagaidiet! - ļoti pieklājīgi iejaucās Dodsons - Mister Džekson!… Mister Viks!

- Jā, ser, - abi klerki atsaucās, parādīdamies kāpņu apakšgalā.

- Es tikai vēlos, lai jūs paklausītos, ko šis džentlmenis saka, - Dodsons atbildēja. - Lūdzu, turpiniet, ser… man liekas, jūs teicāt visām negodīgajām un blēdīgajām lietām.

- To es teicu! - misters Pikviks attrauca galīgi pārskaities. - Es teicu, ser, ka no visām negodīgajām un blēdīgajām lietām, kādas jebkad mēģināts uzsākt, šī ir pati nekrietnākā. Es to atkārtoju, ser.

- Jūs dzirdējāt, mister Viks? - Dodsons sacīja.

- Jūs neaizmirsīsit šos izteicienus, mister Džekson? - Fogs piemetināja.

- Varbūt jums, ser, patiktos nosaukt mūs par krāpniekiem, - Dodsons sacīja. - Lūdzu, dariet to, ja jūs jūtaties tā noskaņots… lūdzu, ser, dariet vien to!

- Es to daru, - misters Pikviks atcirta. - Jūs esat krāpnieki.

- Lieliski, - Dodsons noteica. - Mister Viks, es ceru, jūs tur lejā varat dzirdēt.

- O jā, ser, - Vikss atsaucās.

- Varbūt panāciet pāris pakāpienu augstāk, ja labi nedzirdat, - Fogs piemetināja. - Turpiniet, ser, turpiniet! Vislabāk nosauciet mūs par zagļiem - vai varbūt jums patiktos vienam no mums uzbrukt. Lūdzu, dariet to, ser, ja jums kārojas; mēs ne mazākā mērā nepretosimies. Lūdzu, dariet to, ser!

Tā kā Fogs ļoti kārdinoši nostājās tādā attālumā, lai mistera Pikvika sažņaugtā dūre viņu varētu aizsniegt, nav daudz ko šaubīties, ka šis džentlmenis būtu paklausījis nopietnajam lūgumam, ja neiejaucies Sems, kas, izdzirdis strīdu, iznāca no kantora, uzkāpa pa trepēm un satvēra sava kunga elkoni.

- Nāciet nu prom! - misters Vellers sacīja. - Bumbiņas sišana jau ir jauka spēlīte, bet, ja jūs ir bumbiņa un divi likuma vīri - raketes, tad spēlīte metas pārāk uztraucoša, lai būtu patīkama. Nāk prom, ser. Ja jums sirds atvieglošanas dēļ vajgas kādam sadot, ies ārā pagalmā - un sadodat man, bet, ja tādas lietas darīs šepatās, tad tas iznāks par dārgu.

Un misters Vellers bez jebkādām ceremonijām novilka savu kungu lejā pa kāpnēm un ārā pagalmā un, nogādājis viņu drošībā Kornhillā, nostājās aiz viņa gatavībā sekot, kur vien viņš ietu.

Misters Pikviks izklaidīgi devās uz priekšu, šķērsoja ielu iepretī Menšenhauzam* un vērsa savus soļus uz Čīpsaidu. Sems jau sāka gudrot, uz kurieni viņi dodas, kad viņa kungs pagriezās atpakaļ un sacīja:

*======

Menšenhauzs- nams, kurā dzīvo Londonas lordmērs.

*======

- Sem, es tūliņ iešu pie mistera Perkera.

- Tieši tā ir tā vieta, ser, kur jums būtu vajdzējies aiziet jau vakar, - misters Vellers atbildēja.

- Laikam gan tā, Sem, - misters Pikviks atteica.

- Taisni tā, - misters Vellers apstiprināja.

- Labi, labi, Sem, - misters Pikviks atbildēja, - mēs tūdaļ iesim turp, bet, tā kā es esmu diezgan uztraucies, vispirms man gribētos izdzert glāzi silta groka. Kur es to varētu dabūt, Sem?

Mistera Vellera zināšanas par Londonu bija plašas un īpatnējas. Viņš atbildēja bez mazākās apdomāšanās:

- Otrais pagalms pa labu roku… priekšpēdējā māja tanī pašā pusē… iet tai kabīnē, kas ir pie pirmā kamīna, tāpēc kā tur galda vidū nav kājas, bet visiem citiem ir, - un tas ir ļoti neērti.

Misters Pikviks bez ierunām paklausīja sava sulaiņa norādījumiem un, pavēlēdams Semam sekot, iegāja norādītajā krodziņā, kur viņam ātri vien pasniedza karstu groku, kamēr misters Vellers, kas bija nosēdies pienācīgā attālumā, kaut arī pie viena galda ar savu kungu, tika apgādāts ar pinti portera. Telpa bija ļoti vienkārša un, acīm redzot, atradās sevišķā pasažieru kariešu ormaņu aizgādībā, jo dažādos nodalījumos dzēra un smēķēja vairāki džentlmeņi, kas, pēc izskata spriežot, visi piederēja pie šīs mācītās profesijas. Pie viņiem bija pieskaitāms arī kāds drukns, pavecs vīrs ar sarkanu seju, kurš sēdēja pretējā nodalījumā un saistīja mistera Pikvika uzmanību. Druknais vīrs sparīgi smēķēja, taču, ikreiz, kad bija ievilcis pusduci dūmu, izņēma pīpi no mutes un paskatījās vispirms uz misteru Velleru un tad uz misteru Pikviku. Pēc tam viņš paslēpa alus kausā tik daudz no savas sejas, cik atļāva kvartas kausa izmēri, un atkal paraudzījās uz Semu un misteru Pikviku. Tad izskatīdamies it kā dziļās domās nogrimis, ievilka vēl pusduci dūmu un atkal pavērās uz viņiem. Pēdīgi druknais vīrs, uzlikdams kājas uz sēdekļa un atbalstīdams muguru pret sienu, sāka kūpināt savu pīpi bez apstājas un skatīties caur dūmiem uz jaunpienācējiem, it kā būtu nolēmis tos izpētīt, cik sīki vien iespējams.

Sākumā misters Vellers druknā vīra izdarības nepamanīja, bet pēc laiciņa, ievērojis, ka mistera Pikvika. acis šad un tad pagriežas uz vientuļā sēdētāja pusi, arī viņš sāka skatīties tai pašā virzienā, apēnodams acis ar plaukstu, it kā puslīdz pazītu iepretī sēdošo cilvēku un vēlētos pilnīgi pārliecināties, vai tas ir īstais. Taču viņa šaubas ātri izgaisa, jo, kad druknais vīrs bija uzlaidis gaisā biezu pīpes dūmu mākoni, no viņa platajām šallēm, kas apņēma kaklu un krūtis, atskanēja aizsmakusi balss, kas dīvainā kārtā atgādināja vēderrunāšanu, lēni izsacīdama šādus vārdus:

- Paskat, Semmijs!

- Kas viņš ir, Sem? - misters Pikviks, apvaicājās.

- Nu, to gan es nebūtu ticējs, ser, misters Vellers atbildēja, pārsteigumā ieplētis acis. - Tas tak ir vecais.

- Vecais! - misters Pikviks sacīja. - Kāds vecais?

- Mans tēvs, ser, - misters Vellers atteica. - Kā sviežas, sencīt?

Tik skaisti izsacījis dēla mīlestības jūtas, misters Vellers atbrīvoja sev blakus vietu druknajam vīram, kas ar pīpi mutē un alus kausu rokā pienāca apsveicināties.

- Nu, Semmij, - tēvs sacīja, - es nav tevs redzējs kādus divus gadus vai vairāk.

- Mazāk nebūs, vecais buks, - dēls atbildēja. - Kā iet pamātei?

- Nu, Semmij, es tev sacīs tā, - misters Vellers seniors teica, kļūdams ļoti svinīgs, - nav bijs jaukāka sievišķa par šito atraiknīti, manu otro dēciņu - jauka radībiņa bij, Semmij; viss, ko es par viņu tagad var sacīt - atraiknēs viņa bij neparasti patīkama, tāpēc žēl, ka viņa savu stāvokli izmainījse. Par sievu viņa neder, Semmij.

- Vai no tiesas neder? - misters Vellers juniors pārjautāja. Misters Vellers vecākais pakratīja galvu un atbildēja ar nopūtu:

- Es to ir izdarījs vienu reizi par daudz, Semmij; vienu reizi par daudz. Ņem piemēru no sava tēva, manu zēn, un visā savā dzīvē ļoti. uzmanies ar atraiknēm, Semmij, it īpaši, ja viņas ir turējšas krodziņus.

Ar lielu patosu izteicis šo tēvišķīgo padomu, misters Vellers atkal piepildīja savu pīpi no skārda kastītes, ko nesāja kabatā, un, aizkūpinājis jauno pīpi ar vecās pirkstīm, sāka dūšīgi vien smēķēt.

- Lūgtu atvainošanu, ser, - viņš uzrunāja misteru Pikviku, pēc krietnas pauzes atsākdams sarunu, - ceru, ka es nebūs jūs kauč kā aizķērs, ser; ceru, ka jūs, ser, nav apprecējs atraikni.

- Neesmu gan, - misters Pikviks atbildēja smiedamies; un, kamēr misters Pikviks smējās, Sems Vellers čukstus informēja tēvu par attiecībām, kādās viņš atrodas ar šo džentlmeni.

- Lūgtu piedošanu, ser, - misters Vellers seniors teica, noņemdams cepuri, - ceru, ka jūs, ser, neatrod pie Semmija nekādas vainas.

- Itin nekādas, - misters Pikviks atsacīja.

- Prieks: to dzirdēt, ser, - vecais vīrs attrauca. - Es ir pamatīgi nopūlējies, viņu audzinādams; kad viņš bij mazs, es laidu, lai skraida pa ielām un pats tiek ar visu galā. Tas, ser, ir vienīgais ceļš, kā puiku padarīt izmanīgu.

- Pēc manām domām, diezgan bīstams audzināšanas veids, - misters Pikviks smaidīdams noteica.

- Un nav ar īsti drošs, - misters Vellers piemetināja, - mani nesen kārtīgi iznesa cauri.

- Nevar būt! tēvs izsaucās.

- Jā gan, - dēls atsacīja un tik nedaudzos vārdos, cik vien iespējams, izstāstīja, kā viņš iekritis Džoba Trotera izliktajās lamatās.

Misters Vellers seniors klausījās stāstu ar vislielāko uzmanību un, kad tas bija beidzies, sacīja:

- Vai viens no tiem zeļļiem nebij tievs un garš, ar gariem matiem un varen luknu mēli?

Misters Pikviks lāgā nesaprata apraksta pēdējo, daļu, bet, sapratis pirmo, uz labu laimi sacīja:

- Jā.

- Un tas otrs zellis ar melniem matiem un varen lielu galvu, mīkleņogu krāsas livrejā?

- Jā, jā, tas pats ir! - ļoti dzīvi atsaucās misters Pikviks un Sems.

- Tad manējs zin, kur viņi ir, un cauri, - misters Vellers noteica, - viņi ir Ipsvičā, droša lieta, abi divi.

- Nevar būt! - misters Pikviks izsaucās.

- Fakts, - misters Vellers apgalvoja, - un es jums pasacīs, kā manējs to zin. Es šad un tad brauc uz Ipsviču viena sava drauga vietā. Man izgadījās braukt taisni to dienu pēc tās nakts, kad jūs saķēra savu reimatismu, un pie «Melnā Puikas» Čelmsfordā*, - tā ir īstā vietiņa priekš šitādiem - es viņus uzņēmu, taisni līdz Ipsvičai, un tur, tā man sulains - tas ar to mīkleņogu livreju - sacīja, šie esmot nolēmuši apmesties uz ilgāku laiku.

*======

Čelmsforda - pilsētiņa trīsdesmit jūdzes uz ziemeļrietumiem no Londonas.

*======

- Es viņam sekošu, - misters Pikviks sacīja, - mēs varam apskatīt Ipsviču tikpat labi kā jebkuru citu vietu. Es viņam sekošu.

- Vai tu, tētuk, ir pilnīgi pārliecināts, ka tie bij viņi? - misters Vellers juniors jautāja.

- Pilnīgi, Semmij, pilnīgi, - tēvs atbildēja, - izskats viņiem ir makten zīmīgs; es vēl nobrīnējos, ka tas džentelmens tik dikti pamiljārs ar savu sulaini; un vēl kas - viņi sēdēja priekšā, tūliņās aiz bukas, un es dzirdē, kā viņi smējās un runāja, ka apstrādājši veco pulvermucu.

- Veco - ko tad? - misters Pikviks vaicāja.

- Veco pulvermucu, ser, un to viņi, šaubu nav, zīmēja uz jums. ser.

Nav nekā sevišķi zemiska vai šausmīga nosaukumā «vecā pulvermuca», taču tas nekādā ziņā nav ne goddevīgs, ne glaimojošs apzīmējums. Kopš brīža, kad misters Vellers sāka runāt, mistera Pikvika apziņā bija drūzmējušās atmiņas par visām pārestībām, ko viņš cietis no Džingla rokas; vajadzēja vēl tikai vienas spalviņas, lai svaru kauss nosvērtos, - un šī spalviņa bija «vecā pulvermuca».

- Es viņam sekošu! - misters Pikviks izsaucās, sparīgi uzsizdams pa galdu.

- Parītdien, ser, manējs brauks uz Ipsviču, - misters Vellers vecākais ieteicās, - no «Buļļa» Vaitčeplā*; un, ja jūs no tiesas domā braukt, tad brauc ar mani.

*======

Vaitčepla -Londonas ziemeļrietumu rajons, ko apdzīvo nabadzīgie. Šis rajons ir visnožēlojamākais visā Londonā. Šeit lielāko tiesu dzīvo trūcīgie imigranti.

*======

- Tā mēs arī darīsim, - misters Pikviks sacīja, - tieši tā; es varu aizrakstīt uz Beriju un paziņot viņiem, ka satiksimies Ipsvičā. Mēs brauksim ar jums. Bet nesteidzieties prom, mister Veller, - vai jūs nevēlētos kaut ko iedzert?

- Jūs ir ļoti lādzīgs, ser, - misters Vellers atbildēja, tūdaļ apstādamies, - varbūtiņās, ser, glāzīte šņaba, ko uzdzert uz jūsu veselībām un Semmija sekmēm, nenāktu par ļaunu.

- Protams, ne, - misters Pikviks attrauca. - Ēi, glāzi degvīna!

Degvīnu atnesa, un misters Vellers, palocījis galvu pret misteru Pikviku un pamājis Semam, ielēja to savā ietilpīgajā rīklē, it kā tā būtu nieka lāsīte.

- Dūšīgi, tēv! - Sems sacīja. - Bet piesargies, vecais puika, citādiņ tev atkal būs jāgaužas par veco kaiti - par ģikti.

- Pret to es ir atrads drošu līdzekli, - misters Vellers atsacīja, nolikdams glāzi.

- Drošu līdzekli pret ģikti? - misters Pikviks teica, steidzīgi izvilkdams piezīmju grāmatiņu. - Kāds tas ir?

- Ģikts, ser, - misters Vellers atbildēja, - ģikts ir kaite, kas ceļas no pārāk vieglas un ērtas dzīves. Ja jums, ser, kādreiz uzbrūk ģikts, apprecējiet tik atraikni, kam ir labi skaļa balss un kas prot to pienācīgi likt lietā, un jums nekādās vairs ģikts nebūs. Tā ir lieliska recepte, ser. Es to cītīgi lieto un var galvot, ka tā aizdzen katru slimību, kas ceļas no pārmērīgas omulības.

Atklājis šo vērtīgo noslēpumu, misters Vellers izdzēra pēdējās piles no glāzes, bēdīgi pamirkšķināja ar acīm, grūti nopūtās un lēni aizgāja.

- Nu, Sem, ko jūs domājat par to, ko jūsu tēvs saka? - misters Pikviks smaidīdams apjautājās.

- Ko es domā, ser? - misters Vellers atbildēja. - Nu, es domā, ka viņš ir laulības dzīves upuris, kā ar nožēlas asarām teica Zilbārža mājas kaplāns, apglabādams savu kungu.

Uz šiem īstajā vietā teiktajiem vārdiem nebija ko atbildēt, un tāpēc misters Pikviks, nokārtojis rēķinu, devās atkal uz Greizinnu*. Taču, kad viņš sasniedza tā vientulīgos dārzus, pulkstenis bija nositis jau astoņi un džentlmeņi dubļainās kurpēs, notraipītās baltās cepurēs un apdilušos uzvalkos, nepārtrauktā straumē plūzdami uz izejām, brīdināja viņu, ka lielākā daļa kantoru šai dienā jau slēgti.

*======

Greizinns- viens no inniem, kas izvietoti Londonas Tempļa rajona. Tiesu inni (kuru nosaukumi pārgājuši arī uz ēkām, kur dzīvoja innu locekļi) vēl lieku reizi pierāda, ka Anglijas advokatūra organizēta pēc šķiru principa. Jau XIII gadsimtā dibinātās juristu korporācijas - tā sauktie inni - bija monopolizējuši tiesības sagatavot pilntiesīgos juristus - baristerus, kas drīkstēja uzstāties visās Anglijas tiesās. Agrākajos laikos tiesu inni bija stingri aristokrātiskas korporācijas. Tos vadīja nevienā nekontrolēti innu oldermeņi (benčeri), kas jau senlaikus bija iekārtojuši juridiskas skolas, kuru studenti dzīvoja kopmītnēs pie šiem inniem un bija pakļauti kārtībai, kādu ieveduši benčeri. Ar laiku šinīs skolās, kurās mācību maksa bija krietni prāva, sāka uzņemt arī atsevišķas personas no buržuāziskām aprindām, taču korporāciju noslēgtais raksturs neizmainījās: juristi atorneji), kas praktisko apmācību bija guvuši advokātu kantoros un galvenokārt nāca no sīkburžuāzijas slāņiem, netika uzņemti tiesu innu korporācijās. Pie tam innu korporācijām izdevās saglabāt priekšrocību, ka vienīgi viņu locekļi drīkst uzstāties ikvienā Anglijas tiesā, tāpēc atornejiem, kuri, ka jau minējām, vēlāk saplūda ar solisitoriem, vajadzēja samierināties galvenokārt ar pilnvarnieku lomu. No otras puses, baristeru korporācijas noslēgtības rezultātā iesakņojas paradums, ka baristeri sazinājās ar saviem klientiem vienīgi ar solisitoru starpniecību, kuri tad arī līdz tiesas sēdes sasaukšanai veica visu materiālu sagatavošanas sarežģīto uzdevumu. Baristeru vidū bija grupa privileģētu juristu - karaliskie juriskonsulti; šo titulu drīkstēja lietot tikai nedaudzi augsti mācīti juristi, kurus sauca vēl arī par seržantiem, kas senāk atbilda mūsu tieslietu doktora zinātniskajam grādam. Tieši tāds karaliskais juriskonsults (seržants) vēl bez baristera piedalījās arī Pikvika prāvā, kā lasītājs uzzinās. Kaut gan šie karaliskie juriskonsulti formāli arī vēlāk skaitījās amatpersonas, tie tomēr pakļāvās innu vadībai. Noteikumi par uzņemšanu šajos innos kā Dikensa laikos, tā arī vēlāk bija šādi: kandidātiem pēc iestājpārbaudījuma jānobeidz trīsgadējs kurss juridiskā skolā, un bez lielās mācību maksas tam vēl jāiemaksā prāva summa par tiesībām kārtot izlaiduma eksāmenu (līdz divsimt mārciņu); pēc šī eksāmena kandidāts kļuva par tiesu inna locekli - baristeru. Bet iestāties tiesu inna juridiskajā skolā kandidātam bija atļauts tikai ar vienu noteikumu: Viņam bija jāuzrāda rekomendācija par savu «dižciltīgo vārdu». Acīm redzams, ka šis noteikums kā Dikensa laikos, tā arī vēlāk vēl vairāk pasvītro innu sastāva šķirisko raksturu. Tāda kārtība valdīja kā toreiz, tā arī vēlāk visos četros galvenajos innos - Greizinnā, Linkolnsinnā Midltemplā un Innertemplā, kā arī deviņos tiem pakļautajos sīkākajos innos.

*======

Uzkāpis pa četrām stāvām un netīrām kāpnēm, viņš redzēja, ka nojautas bijušas pareizas. Mistera Perkera «parādes durvis» bija slēgtas, un nāves klusums, kas sekoja mistera Vellera atkārtotajiem spērieniem pa tām, liecināja, ka darbinieki jau aizgājuši.

- Tas nu gan ir jauki, Sem, - misters Pikviks sacīja, - negribētu ne uz stundu atlikt satikšanos ar viņu. Es zinu, ka šonakt nevarēšu ne aci aizvērt, ja man nebūs tās mierinošās apziņas, ka esmu uzticējis šo lietu profesionālam cilvēkam.

- Parau, ser, pa kāpnēm nāk augšup kāda veca sieva, - misters Vellers atbildēja, - varbūt viņa zin, kur mēs kādu var atrast. Ei, veco lēdij, kurt ir mistera Perkera ļaudis?

- Mistera Perkera ļaudis, - vājā, nožēlojamā sieviete atteica, apstādamās, lai atvilktu elpu pēc kāpšanas pa trepēm, - mistera Perkera ļaudis ir aizgājši, un es nāku iztīrīt kantori.

- Vai jūs esat mistera Perkera kalpone? - misters Pikviks apjautājās.

- Es esmu mistera Perkera veļas mazgātāja, - vecā sieviete atbildēja.

- Jā, - klusā balsī misters Pikviks teica Semam, - tas ir dīvaini, Sem, ka šajās mājās šīs vecās sievietes sauc par veļas mazgātājām. Es nesaprotu, - kādēļ tas tā?

- Jādomā, tādēļ, ser, ka viņām nāvīgi nepatīk kauč ko mazgāt, - misters Vellers atbildēja.

- Nebūtu brīnums, - misters Pikviks atbildēja, skatīdamies uz veco sievieti, kuras āriene, tāpat kā kārtība kantorī, ko viņa tobrīd bija atvērusi, norādīja uz dziļi iesakņojušos nepatiku pret ziepju un ūdens lietošanu. - Vai jūs, mīļā sieviņ, nezināt, kur es varētu atrast misteru Perkeru?

- Nē, nezinu, - skarbi atcirta vecā sieviete. - Pilsētā viņš patlaban nav.

- Tas ir nelādzīgi, - misters Pikviks noteica. - Kur ir viņa klerks, - jūs nezināt?

- Jā, es zinu gan, kur viņš ir, bet viņš man vis paldies neteiks, ja pasacīšu to jums, - veļas mazgātāja atbildēja.

- Man pie viņa ir ļoti svarīgas darīšanas, - misters Pikviks ieminējas.

- Vai ta rītu tās nevarēs nokārtot? - sieviete teica.

- Ne tik labi, - misters Pikviks atbildēja.

- Labi, - vecā sieviete atteica, - ja gadās kaut kas ļoti svarīgs, man jāpasaka, kur viņš ir, tāpēc, man liekas, ka nebūs ar par ļaunu pateikt. Ja jūs aiziesit pie «Žagatas un Stumbeņa» un pie bufetes pajautāsit pēc mistera Lautena, jūs pie viņa aizvedīs, un viņš arī ir mistera Perkera klerks.

Saņēmuši šos norādījumus un piedevām uzzinājuši, ka attiecīgā viesnīca atrodas kādā šķērsieliņā un ka tai ir divas priekšrocības - tā esot kaimiņos Kleirmārketam un cieši klāt pie Ņūinna pakaļējās fasādes, - misters Pikviks un Sems laimīgi nokāpa pa ļodzīgajām kāpnēm un devās meklēt «Žagatu un Stumbeni».

Šo iecienīto tavernu, ko misters Lautens un viņa biedri bija izraudzījuši savai vakaru uzdzīvei, parasti ļaudis sauktu par krogu. Ka īpašnieks bija vīrs, kas prata pelnīt naudu, to pietiekami apliecināja fakts, ka zem dzertuves loga atradās maza piebūvīte, kas pēc lieluma un izskata atgādināja nestuves* un bija izīrēta kādam kurpju labotājam; un, ka viņš ir filantropiski noskaņots, bija redzams no protekcijas, kādu viņš izrādīja pīrādzniekam, kas, nebīdamies traucējumu, pārdeva savas delikateses pie paša sliekšņa. Apakšstāva logos, ko rotāja safrānkrāsas aizkari, karājās divi vai trīs iespiesti sludinājumi par Devonšīras sidru un Dancigas alu, bet liela, melna tāfele ar baltiem burtiem izglītotajai publikai pavēstīja, ka iestādes pagrabos atrodas 500 000 mucu divkāršā stiprā, atstājot cilvēku prātus diezgan patīkamās šaubās un neziņā par precīzo virzienu, kādā šī varenā ala varētu sniegties zemes dziļumos. Ja mēs vēl piemetinām, ka uz izkārtnes, kas bija cietusi no slikta laika, bija attēlota pa pusei izdzisusi žagata, kura cieši skatījās uz līku brūnas krāsas svītru, ko kaimiņi kopš mazotnes bija mācīti uzskatīt par «stumbeni», tad esam pasacījusi visu, kas sakāms par šīs ēkas ārpusi.

*======

Nestuves- uz kārtīm nesams slēgts krēsls ar lodziņiem, tas parādījās XVII gadsimtā un izzuda no lietošanas XIX gs. vidū.

*======

Kad misters Pikviks iegāja bufetes istabā, aiz šķērssienas parādījās kāda vecāka sieviete un nostājās viņam priekšā.

- Vai misters Lautens ir šeit, kundze? - misters Pikviks noprasīja.

- Jā, ser, ir, - saimniece atbildēja. - Ēi, Čārlij, aizved džentlmeni pie mistera Lautena!

- Pašlaik džentelmens nevar iet, - atsacīja neveikls trauku mazgātājs ar sarkaniem matiem, - jo misters Lautens dzied jautru dziesmu, un tas viņu traucēs. Viņš tūliņ beigs, ser.

Tikko sarkanmatainais trauku mazgātājs bija beidzis runāt, vienprātīga galda dauzīšana un glāžu šķindināšana liecināja, ka dziesma nupat beigusies, un misters Pikviks, palūdzis Semu uzkavēties bufetes istabā, lika sevi aizvest pie mistera Lautena.

Pēc paziņojuma: «Ar jums, ser, vēlas runāt viens džentelmens,» - kāds jauns cilvēks ar uzpūstu seju, kurš sēdēja galda galā priekšsēdētāja krēslā, diezgan pārsteigts paskatījās uz to pusi, no kuras atskanēja balss, un pārsteigums, likās, nebūt nemazinājās, kad viņa acis ieraudzīja cilvēku, ko viņš agrāk nekad nebija redzējis.

- Lūdzu, piedodiet, ser, - misters Pikviks sacīja, - un tāpat ļoti nožēloju, ka traucēju pārējos džentlmeņus, bet esmu ieradies ļoti svarīgā lietā, un, ja jūs būtu ar mieru šīs pašas istabas otrā galā piecas minūtes ar mani parunāt, es jums būtu ļoti pateicīgs.

Jaunais cilvēks ar uzpūsto seju piecēlās un, pievilcis kādu krēslu cieši blakus misteram Pikvikam tumšā istabas stūrī, uzmanīgi noklausījās viņa bēdu stāstu.

- Ā, - viņš teica, kad misters Pikviks bija beidzis, - Dodsons un Fogs - tie ir veikli zeļļi… Lieliski prot kārtot savas darīšanas Dodsons un Fogs, ser.

Misters Pikviks piekrita, ka Dodsons un Fogs esot veikli zeļļi, un Lautens turpināja:

- Perkera pašlaik nav pilsētā un līdz nākošās nedēļas beigām arī nebūs, bet, ja jūs gribat, lai jūsu lietu aizstāv, un atstāsit kopiju man, es varu izdarīt visu, kas vajadzīgs, līdz viņš atgriežas.

- Tieši tādēļ es šurp atnācu, - misters Pikviks atbildēja, pasniegdams dokumentu. - Ja gadās kaut kas svarīgs, jūs man varat rakstīt uz Ipsvičas pasta kantori.

- Kārtībā, - mistera Perkera klerks atbildēja un tad, redzēdams, ka mistera Pikvika acis ziņkārīgi pievērsušās galdam, piemetināja:

- Vai nevēlaties mums uz kādu pusstundiņu piebiedroties? Šovakar sapulcējusies lieliska kompānija. Šeit ir Semkina un Grīna vecākais klerks, Smitersa un Praisa kancelejas priekšnieks un Pimkina un Tomasa lietvedis - tas prot varenas dziesmas, jānudien, - un Džeks Bembers, un vēl daudz citu. Man šķiet, jūs nākat no laukiem. Vai nevēlaties mums piebiedroties?

Misters Pikviks nevarēja pretoties tik kārdinošai izdevībai pētīt cilvēku dabu. Viņš ļāva, ka viņu pieved pie galda, kur pēc pienācīgas iepazīstināšanas ar visu kompāniju viņu nosēdināja blakus priekšsēdētājam un viņš pasūtīja glāzi sava iemīļota dzērienā.

Gluži pretēji tam, ko misters Pikviks bija sagaidījis, iestājās dziļš klusums.

- Es ceru, ser, ka jums šāda lieta nav nepatīkama, - sacīja viņa kaimiņš pa labi, džentlmenis rūtainā kreklā ar mozaīkas aproču pogām un cigāru mutē.

- Itin nemaz, - misters Pikviks atbildēja. - Man tā ļoti patīk, lai gan es pats esmu nesmēķētājs.

- Man par sevi to negribētos teikt, - iejaucās kāds cits džentlmenis galda otrā pusē. - Man smēķēšana aizvieto ēšanu un gulēšanu.

Misters Pikviks paskatījās uz runātāju un nodomāja, ka būtu vēl labāk, ja tā viņam aizvietotu arī mazgāšanos.

Atkal sekoja pauze. Misters Pikviks bija svešinieks, un viņa ierašanās, acīm redzot, sabiedrību traucēja.

- Misters Grandijs tūliņ iepriecinās kompāniju ar dziesmu, -

priekšsēdētājs sacīja.

- Neiepriecinās vis, - misters Grandijs atteica.

- Kāpēc ne? - priekšsēdētājs apvaicājās.

- Tāpēc, ka nevar, - misters Grandijs atsacīja.

- Sakiet labāk, ka negrib, - priekšsēdētājs attrauca.

- Nu labi - negrib, - misters Grandijs atcirta.

Mistera Grandija kategoriskā atteikšanās iepriecināt kompāniju izraisīja jaunu pauzi.

- Vai tad neviens mūs neuzpurinās? - bezcerīgi ieminējās priekšsēdētājs.

- Kāpēc jūs pats mūs neuzpurināt, mister priekšsēdētāj? - no galda otra gala sacīja kāds jauns cilvēks ar vaigbārdu, šķielējošām acīm un vaļēju krekla apkakli (netīru).

- Klausieties, klausieties, - sacīja smēķējošais džentlmenis ar mozaīkas rotas lietām.

- Tāpēc, ka es protu tikai vienu dziesmu un to jau esmu nodziedājis, un, ja to pašu dziesmu tai pašā vakarā dzied divreiz, jāmaksā sods - pa glāzei visiem, - priekšsēdētājs paskaidroja.

Uz to nebija ko atbildēt, un atkal iestājās klusums.

- Es, džentlmeņi, - misters Pikviks ieminējās, cerēdams atrast tematu, ko varētu apspriest visi klātesošie, - es šovakar biju kādā vietā, ko jūs visi, bez šaubām, ļoti labi pazīstat, bet es tur nebiju iegriezies vairākus gadus un pazīstu to ļoti maz. Es, džentlmeņi, domāju Greizinnu. Šie vecie inni ir interesanti stūrīši tādā lielā pilsētā kā Londona.

- Pie joda, - sacīja priekšsēdētājs, čukstēdams pār galdu misteram Pikvikam, - jūs uzķērāt kaut ko tādu, pat ko vismaz viens no mums varētu runāt bez gala.. Jūs atraisīsit valodu vecajam Džekam Bemberam. Nav dzirdēts, ka viņš runātu par ko citu kā vien par šiem inniem, un viņš tajos ir tik ilgi nodzīvojis viens pats, līdz pa pusei sajucis prātā.

Cilvēks, par ko Lautens runāja, bija mazs, dzeltens vīriņš ar uzrautiem pleciem, kura seju misters Pikviks līdz šim nebija ievērojis tādēļ ka tam bija paradums sēdēt salīkušam, kad tas nerunāja. Tomēr, kad vecais vīrs pacēla savu krunkaino seju un pievērsa misteram Pikvikam spožo, pelēko acu aso, pētījošo skatienu, viņš nobrīnījās, ka tik neparasti sejas vaibsti kaut uz mirkli palikuši viņa nepamanīti. Vecā vīra sejā bija pastāvīgi sastindzis drūms smaids, zodu viņš ??? balstīja garā, kaulainā plaukstā ar neparasti gariem nagiem, un, kad viņš nolieca galvu sāņus un cieši skatījās no izspūrušo, sirmo uzacu apakšas, viņa glūnīgais skatiens pauda tādu dīvainu, mežonīgu viltību, kas bija tiešām atbaidoša.

Tāds bija cilvēks, kas tagad saslējās un ļāva plūst neapturamai vārdu straumei. Taču, tā kā šī nodaļa jau tā bijusi gara un tā kā šis vecais vīrs bija ievērojams cilvēks, būs pieklājīgāk pret viņu un ērtāk mums pašiem, ja ļausim viņam pašam izrunāties jaunā nodaļā.

XXI NODAĻA,

kurā vecais vīrs uzsāk runas par savu iemīļoto tematu un pastāsta stāstu par kādu dīvainu klientu

- Ko? - ieteicās vecais vīrs, kura izturēšanās un izskata īss apraksts noslēdza iepriekšējo nodaļu. - Ko? Kurš te runāja par inniem?

- Es, ser, - misters Pikviks atbildēja, - Es teicu ka šīs vecās mājas ir ļoti savdabīgas.

- Jūs! - nicinoši atcirta vecais vīrs. - Ko jūs zināt par to laiku, kad jauni cilvēki ieslēdzās šajās vientuļajās istabās un lasīja un lasīja, stundu pēc stundas, nakti pēc nakts, kamēr viņiem no šīm pusnakts stundām sajuka prāts, kamēr viņu garīgie spēki izsīka, kamēr rīta gaisma viņiem vairs nedeva ne spirgtumu; ne veselību un viņi gāja bojā, nedabiskā kārtā atdevuši savu jaunības enerģiju vecajai, sausajai grāmatai? Ja runā par vēlākiem laikiem, un gluži citādām dienām, ko jūs zināt par lēno nāvi no diloņa vai ātro nāvi no drudža - lieliskajiem «dzīves» un uzdzīves rezultātiem, - kam par upuri krituši cilvēki tajās pašas istabās? Kā jūs domājat, cik daudz veltīgu lūdzēju ir ar salauztu sirdi aizgājuši no advokāta kantora, lai atrastu atdusas vietu Temzā vai patvērumu cietumā? Tiešām, tās nav parastas mājas. To sienu vecajos apšuvumos nav neviena dēļa, kas nevarētu izkāpt nesienas un pastāstīt savu šausmu stāstu, ja tam būtu piešķirtas spējas runāt un atcerēties. Dzīves romantika, ser, dzīves romantika! Tagad tās liekas parastas mājas, bet es jums saku, tās ir vecas, dīvainas mājas, un es labāk noklausītos daudz leģendu ar baigiem nosaukumiem nekā patiesu stāstu par vienu no šiem dzīvokļiem.

Vecā vīra pēkšņajā enerģijā un tematā, kas to izraisīja, bija kaut kas tik neparasts, ka misteram Pikvikam neradās ko atbildēt, un vecais vīrs, apvaldījis satraukumu un no jauna parādīdams smīnu, kas bija izgaisis iepriekšējā uzbudinājuma laikā, sacīja:

- Paskatieties uz tām no cita viedokļa: tās ir ļoti parastas mājas un ne mazākā mērā nav romantiskas, bet cik lieliski tās piemērotas lēnai spīdzināšanai! Padomājiet par trūcīgu cilvēku, kurš iztērējis visus savus līdzekļus, kļuvis par ubagu un izspiedis naudu no saviem draugiem, lai varētu iegūt profesiju, kas viņam nekad nedos ne kumosu maizes. Gaidas… cerības… vilšanās… bailes… bēdas… nabadzība… cerību sabrukums un karjeras gals…. varbūt pašnāvnieks… varbūt dzērājs noplīsušās kurpēs. Vai man nav taisnība?

Un vecais vīrs berzēja rokas un smīnēja, it kā priecādamies, ka atradis jaunu redzes viedokli, no kura aplūkot savu iemīļoto tematu.

Misters; Pikviks ļoti ieinteresēts aplūkoja veco vīru, bet pārējie klātesošie smaidīja un klusēdami noskatījās.

- Ko jūs te runājat par vācu universitātēm! - mazais, vecais vīriņš teica, - Blēņas! Romantikas pietiek arī pie mums, un pēc tās nav jāiet ne pusjūdzes, tikai par to neviens nekad nedomā.

- Es tiešām nekad neesmu domājis par šādu romantiku, - smiedamies teica misters Pikviks.

- Skaidrs, ka ne, - mazais, vecais vīrs attrauca, - protams, ne. Kā man kāds draugs mēdza teikt: «Kas gan šajās istabās ir tik sevišķs?» - «Vecas, dīvainas mājas,» es teicu. «Nemaz ne,» viņš teica. «Vientuļas,» es teicu. «Ne drusku,» viņš teica. Kādu rītu, kad viņš gāja atvērt durvis, viņu ķēra trieka. Iekritis ar galvu pats savā vēstuļu kastē, viņš nogulēja tur pusotra gada. Visi domāja, ka viņš izbraucis no pilsētas;

- Un kā tad viņu beidzot atrada? - misters Pikviks jautāja.

- Oldermeņi* nolēma uzlauzt durvis, jo viņš nebija samaksājis īri par diviem gadiem. Tā arī izdarīja. Uzlauza atslēgu, un šveicaram, kas atvēra durvis, iekrita rokās noputējis skelets zilos svārkos īsās, melnās biksēs un zīda zeķēs. Lūk, tas gan ir savādi! Diezgan savādi, vai ne?

Mazais, vecais vīriņš nolieca galvu sāņus un neizsakāmi iepriecināts berzēja rokas.

- Es zinu vēl citu gadījumu, - mazais, vecais vīrs trauca tālāk, kad viņa smiekli bija mazliet aprimuši. - Tas notika Klifordsinnā. Kāda augšējā dzīvokļa iemītnieks - cilvēks ar sliktu slavu - ieslēdzās savas guļamistabas sienas skapī un iedzēra arsēnu. Pārvaldnieks domāja, ka tas aizbēdzis. Viņš atvēra durvis un izlika sludinājumu. Ieradās kāds cits cilvēks, noīrēja istabas, iekārtoja tās un apmetās tur uz dzīvi. Bet nezin kādēļ viņš nevarēja gulēt - vienmēr jutās satraukts, un viņam bija neomulīgi. «Jocīgi,» viņš saka. «Es iekārtošu otru telpu par guļamistabu, un šeit būs mans kabinets.» Viņš pārkravājās un naktī gulēja ļoti labi, bet pēkšņi atklāja, ka vakaros diezin kādēļ nevar lasīt: viņš bija nervozs un nemierīgs, visu laiku tikai apgrieza svecēm degļus un skatījās apkārt. «To es nevaru saprast,» viņš teica kādu vakaru, atgriezies no teātra un dzerdams glāzi auksta groka, atspiedies ar muguru pret sienu, lai nevarētu iedomāties, kā kāds viņam stāv aiz muguras. «To es nevaru saprast,» viņš teica, un tieši tad viņa skatiens krita uz nelielo sienas skapi, kas vienmēr bija stāvējis aizslēgts, un pār visu viņa stāvu no galvas līdz kājām pārskrēja trīsas. «Man jau agrāk ir bijusi šī dīvainā sajūta,» viņš teica. «Gribot negribot jādomā, ka ar šo skapi kaut kas nav kārtībā.» Viņš savaldījās, saņēma dūšu, ar vienu vai diviem biguļa sitieniem salauza atslēgu, atvēra durvis, un tur - tik tiešām - stūrī, izslējies visā garumā, stāvēja iepriekšējais iemītnieks, rokā cieši sažņaudzis mazu pudelīti, un viņa seja, - nu!

Kad vecais vīrs beidza runāt, viņš ar drūma prieka pilnu smaidu paskatījās apkārt uz izbrīnīto klausītāju uzmanīgajām sejām.

- Kādas savādas lietas jūs mums stāstāt, ser, - misters Pikviks sacīja, ar briļļu palīdzību uzmanīgi pētīdams vecā vīra seju.

- Savādas? - vecais, mazais vīrs teica. - Blēņas. Jums tās liekas savādas tādēļ, ka jūs par to nekā nezināt. Tās ir jocīgas, bet nemaz nav neparastas.

- Jocīgās! - negribot iesaucās misters Pikviks.

- Jā, jocīgas. Vai tad tā nav? - mazais, vecais vīrs atbildēja ar velnišķīgu smīnu un tad, nenogaidīdams atbildi, turpināja: - Es pazinu kādu citu cilvēku… pagaidiet… tas bija pirms četrdesmit gadiem… kurš noīrēja vecu, drēgnu, nolaistu dzīvokli vienā no visvecākajiem inniem, kas jau daudzus gadus bija stāvējis aizslēgts un tukšs. Vecas sievas daudz ko stāstīja par šo māju, un patīkama tā nebija nekādā ziņā, bet vīrs bija nabadzīgs, un istabas bija lētas, un tas viņam būtu pietiekošs iemesls pat tad, ja telpas bijušas desmit reižu sliktākas nekā patiesībā. Viņam vajadzēja nopirkt arī dažas satrunējušas mēbeles, kas atradās šajā dzīvoklī, un starp citu - arī kādu lielu, sagrabējušu koka skapi dokumentu uzglabāšanai ar prāvām stikla durvīm un zaļiem aizkariem iekšpusē. Šī manta viņam bija pilnīgi nevajadzīga, jo dokumentu, ko tajā uzglabāt, viņam nebija, bet savas drēbes viņš vienmēr nēsāja līdz - un tas nebūt nebija grūts darbs. Nu labi, viņš bija atvedis visas savas mantas - neiznāca ne pilns vezums - un, izkliedējis tās pa istabu tā, it kā gribēdams, lai četri krēsli izskatītos tik līdzīgi divpadsmit krēsliem, cik vien iespējams, vakarā apsēdās pie kamīna. Dzerdams pirmo glāzi viskija no tiem diviem galoniem, ko bija iegādājies uz parādu, viņš pārdomāja, vai kādreiz par to tiks samaksāts un, ja samaksās, tad pēc cik gadiem, - kad viņa skatiens krita uz koka skapja stikla durvīm. «Ā,» viņš saka, «ja man nebūtu vajadzējis nopirkt šo krāmu par vecā māklera noteikto cenu, es par to naudu būtu varējis iegādāties kaut ko labu. Lūk, ko es tev teikšu, vecais,» viņš sacīja, skaļi uzrunādams skapi, jo neviena cita viņam nebija ar ko sarunāties, «ja nebūtu tik liels darbs, tevi saplēšot, es tevi tūdaļ sadedzinātu kamīnā.» Tikko viņš bija izsacījis šos vārdus, tam likās, ka no skapja iekšienes atskan kaut kas līdzīgs klusam vaidam. Sākumā viņš izbijās, bet pēc īsām pārdomām nolēma, ka tas droši vien ir blakus dzīvoklī kāds jauns cilvēks, kas bijis viesos. Viņš uzlika kājas uz kamīna režģa un paņēma biguli, lai uzbikstītu uguni. Šai brīdī skaņa atkārtojās un viena no stikla durvīm, lēni atvērdamās, atklāja skapī stāvam bālu, izdilušu cilvēku notraipītā un nonēsātā uzvalkā. Cilvēks bija garš un tievs, viņa seja pauda rūpes un uztraukumu, bet viņa ādas krāsā un spocīgajā stāvā bija kaut kas tāds, kas nepiemīt nevienai šīs pasaules būtnei. «Kas jūs esat?» jaunais īrnieks izsaucās, kļūdams ļoti bāls, tomēr sažņaugdams biguli cieši rokā un nomērķēdams pret svešinieka seju. «Kas jūs esat?» - «Nemetiet man ar biguli!» svešais atbildēja, «Lai cik labi jūs nomērķētu, tas man izietu cauri bez pretestības un atsistos pret sienu aiz manis. Es esmu gars.» - «Un ko jūs, lūdzu, še gribat?» īrnieks šļupstēja. «Šai istabā,» parādība atbildēja, «es tiku izpostīts un kopā ar saviem bērniem kļuvu par ubagu. Šai skapī daudzus jo daudzus gadus krājās papīri. Šai istabā, kad es jau biju miris aiz bēdām un pieviltām cerībām, divas nelietīgas harpijas sadalīja bagātību, kuras dēļ es biju cīnījies visu savu nožēlojamo mūžu un no kuras mani nelaimīgie pēcnācēji beidzot nedabūja ne fārtinga. Es viņus aizbiedēju no šīs vietas un kopš tās dienas katru nakti - vienīgais laiks, kad varu atkal apmeklēt zemi, - klīstu pa vietām, kur tik ilgi esmu bijis nelaimīgs. Šis dzīvoklis ir mans. Atstājiet to man!» - «Ja jūs katrā ziņā gribat šeit spokoties,» sacīja īrnieks, kas pa parādības garlaicīgās runas laiku bija paspējis sakopot domas, «es ar lielāko prieku atsacīšos no savām tiesībām, bet ar jūsu atļauju es gribētu jums ko jautāt.» - «Sakiet vien!» bargi uzsauca parādība. «Labi,» īrnieks sacīja. «Es šos vārdus neattiecinu personiski uz jums, jo tie tādā pašā mērā attiecas gandrīz uz visiem spokiem, par kuriem esmu dzirdējis, bet man liekas kaut kā neloģiski, ka jūs, kam ir iespējams apmeklēt skaistākās vietas virs zemes, - jo man šķiet, ka attālums jums neko nenozīmē, - ka jūs vienmēr atgriežaties tieši tajās vietās, kur esat bijis visnelaimīgākais.» - «Dieva vārds, tā ir taisnība, es par to nekad nebiju padomājis,» sacīja spoks. «Redziet, ser,» īrnieks turpināja, «šī ir ļoti neomulīga istaba. Spriežot pēc šī skapja ārējā izskata, man gribētos teikt, ka tas nav gluži brīvs no blaktīm, un es patiešām domāju, ka jūs varētu atrast daudz ērtāku dzīvokli, nemaz nerunājot par Londonas klimatu, kas ir ārkārtīgi nepatīkams.»

- «Jums pilnīgi taisnība, ser,» spoks pieklājīgi sacīja, «tas man agrāk nekad nebija ienācis prātā. Es tūliņ izmēģināšu gaisa pārmaiņu,» - un runādams viņš tiešām sāka izgaist - viņa kājas jau bija gluži pazudušas. «Un, ser,» īrnieks sauca viņam pakaļ, «ja nu jūs būtu tik labs un arī pārējām lēdijām un džentlmeņiem, kuri pašlaik nodarbojas ar spokošanos vecās, tukšās mājās, iestāstītu, ka citur viņi varētu iekārtoties daudz ērtāk, jūs izdarītu sabiedrībai ļoti lielu pakalpojumu.» - «To es darīšu,» spoks atbildēja, «mēs laikam gan esam īsti stulbeņi - tiešām īsti stulbeņi. Es nevaru iedomāties, kā mēs varējām būt tādi muļķi.» Šos vārdus izteicis, spoks pazuda, un. kas vissvarīgākais, - piebilda vecais vīrs, ar asu skatienu aplūkodams klātesošos, - viņš nekad vairs nav atgriezies.

- Tas nav slikts stāsts, ja vien ir patiess, - sacīja vīrs ar mozaīkas aproču pogām, aizdedzinādams jaunu cigāru.

- Ja ir patiess! - ar ārkārtīgi nicinošu skatienu izsaucās vecais vīrs. - Man liekas, - viņš piemetināja, pievērsdamies Lautenam, - viņš tūdaļ sacīs, ka mans stāsts par dīvaino klientu, kas mums bija, kad es strādāju kāda atorneja kantorī, arī nav patiess. Es par to nebrīnītos.

- Par to es neuzdrošinos sacīt nekā, tāpēc ka šo stāstu es nekad neesmu dzirdējis, - mozaīkas izrotājumu īpašnieks piezīmēja.

- Es vēlētos, lai jūs, ser, to pastāstītu, - misters Pikviks ieteicās.

- Jā, dariet to, - Lautens teica. - Tikai es to esmu dzirdējis, bet esmu to gandrīz piemirsis.

Vecais vīrs paskatījās visapkārt un pasmīnēja vēl baigāk, it kā līksmodams par uzmanību, ko pauda visas sejas. Tad, ar plaukstu berzēdams zodu un skatīdamies griestos, it kā meklēdams aizmirstos faktus, viņš sāka stāstīt.

VECĀ VĪRA STĀSTS PAR DĪVAINO KLIENTU

- Nav svarīgi, - vecais vīrs sacīja, - kur un kā es uzzināju šo īso notikumu. Ja man būtu jāstāsta tādā kārtībā, kādā tas nonāca pie manis, man būtu jāsāk no vidus un, nonākot līdz beigām, jāatgriežas pie sākuma. Pietiks, ja sacīšu, ka daži no šajā stāstā minētajiem notikumiem norisinājās manu acu priekšā. Par pārējiem es zinu, ka tie ir notikuši, un vēl tagad dzīvo daži cilvēki, kas tos atceras pat pārāk labi.

Boro Haistrītā, netālu no Sentdžordža baznīcas, tai pašā ielas pusē, atrodas, kā gandrīz visiem zināms, mazākais mūsu parādnieku cietums - Māršelsija. Lai gan pēdējā laikā tas ļoti stipri atšķiras no tās netīrumu bedres, kāds kādreiz bijis, pat tagadējos uzlabotajos apstākļos tas sniedz maz pievilcības izšķērdētājiem vai mierinājuma neapdomīgajiem. Notiesātam noziedzniekam Ņugeitā* ir tikpat labs pagalms pastaigām svaigā gaisā kā maksāt nespējīgam parādniekam Māršelsijas cietumā.

*=====

Ņugeita- Londonas centrālais cietums kriminālnoziedzniekiem. Šis cietums atrodas Pāvila katedrāles rajonā; to pa daļai sagrāva 1780. gada nemieros, ko bija izraisījusi pretkatoliskā aģitācija (tā saucamais lorda Gordona dumpis, ko Dikenss aprakstījis romānā «Barnebijs Radžs»), bet pēc tam atkal atjaunoja. Pagājušā gadsimta 80. gados tas tika slēgts.

*=====

Varbūt tās ir tikai manas iedomas, vai arī es varbūt domās nevaru atšķirt vietu no vecām atmiņām, kas ar to saistītas, bet šo Londonas daļu es nevaru paciest. Iela ir plata, veikali plaši, dzirdams garām braucošo ratu troksnis un nemitīgā straumē plūstošo cilvēku soļi - visādas dzīvās satiksmes skaņas dzirdamas no rīta līdz pusnaktij, bet apkārtējās ielas ir netīras un šauras; nabadzība un netikums pūžņo pārpildītajās šķērsieliņās, trūkums un posts ir ieslodzīts šaurajā cietumā, un vismaz manām acīm liekas, ka visa apkārtne ir tumša un drūma un tai piemīt tāda kā netīra un slimīga nokrāsa.

Daudz acu, kuras tagad jau sen slēdzis kaps, pirmo reizi ieejot pa vecā Māršelsijas cietuma vārtiem, uz šo ainu ir nolūkojušās diezgan vieglprātīgi, jo izmisums reti kad ierodas kopā ar pirmo smago likteņa sitienu. Cilvēks uzticas nepārbaudītiem draugiem, viņš atceras, cik daudz reižu viņa jautrie biedri laipni piedāvājuši pakalpojumu, kad viņam tie nav bijuši vajadzīgi; viņam ir cerības - laimīgas nezināšanas cerības, un, lai gan viņš varbūt ir saliecies no pirmā trieciena, šīs cerības viņa krūtīs uzplaukst un īsu laiku zied, līdz novīst aiz vilšanās un atstātības apziņas smaguma. Cik drīz šīs pašas acis dziļi iegrimušas kvēloja sejās, kas bija novājējušas no bada un ieslodzījumā kļuvušas bālas, jo tajās dienās nebija tukši vārdi sacīt, ka parādnieki sapuva cietumā bez cerībām uz atsvabināšanu un bez izredzēm uz brīvību! Šī nežēlība pilnos apmēros vairs nepastāv, bet no tās ir atlicis vēl diezgan daudz, lai varētu atgadīties notikumi, kas liek sirdij asiņot.

Pirms divdesmit gadiem šo ietvi deldēja kādas mātes un bērna soļi. Dienu pēc dienas, tikpat noteikti kā rīta atnākšana, viņi ieradās pie cietuma vārtiem; bieži vien, pavadījuši nakti raizēs, bēdās un nemierā, viņi tur ieradās veselu stundu par agru, un tad jaunā māte, pazemīgi atkāpdamās, aizveda bērnu pie vecā tilta un, pacēlusi viņu rokās, lai parādītu tam vizošo ūdeni, ko krāsoja rīta saules gaisma un saviļņoja rosīgā gatavošanās uz darbu un izpriecām, kāda šajā agrajā stundā vērojama uz upes, mēģināja pievērst bērna uzmanību šim skatam. Bet drīz viņa to nolika zemē un, paslēpusi savu seju šallē, ļāva vaļu asarām, kas aptumšoja acis, jo bērna vājajā un slimīgajā sejā neparādījās neviena ziņkārības vai prieka dzirksts. Viņam vēl nebija daudz atmiņu, un tās visas bija vienādas - tās visas bija saistītas ar viņa vecāku nabadzību un postu. Stundu pēc stundas viņš bija sēdējis uz savas mātes ceļiem un ar bērnišķīgu līdzjūtību vērojis asaras, kad ritēja pār viņas seju, lai tad klusu paslēptos kādā tumšā kaktiņā, kur elsoja, kamēr iemiga. Pasaules skarbā īstenība un daudzi no tās ļaunākajiem trūkumiem - izsalkums un slāpes, aukstums un nabadzība - tas viss viņam bija pazīstams kopš apziņas pamošanās, un, lai gan no izskata viņš bija bērns, viņam trūka bērna vieglās sirds un dzirkstošo acu.

Tēvs un māte nolūkojās uz viņu un tad viens uz otru ar mokošām domām, ko neuzdrošinājās izpaust vārdos. Veselīgais, spēcīgais vīrs, kas būtu varējis izturēt gandrīz katru piepūli, panīka stingrajā ieslodzījumā un pārpildītā cietuma neveselīgajā gaisā. Vājā un trauslā sieviete cieta kā miesīgas, tā garīgas mokas, un bērna jaunā sirds lūza.

Pienāca ziema un līdz ar to nedēļām ilgas auksta lietus gāzes. Nabaga sieviete bija pārvietojusies uz kādu nožēlojamu istabiņu tuvu pie vīra ieslodzījuma vietas, un, lai gan šī pārmaiņa bija notikusi pieaugošās nabadzības dēļ, viņa tagad jutās laimīgāka, jo atradās tuvāk vīram. Divus mēnešus viņa ar savu mazo pavadoni, kā paraduši, vēroja vārtu atvēršanos. Kādu dienu viņa pirmo reizi neatnāca. Uzausa nākošais rīts, un viņa atnāca viena. Bērns bija miris.

Tie, kas ar aukstu prātu runā, ka nāve nabadzīgās aprindās mirušajam nozīmējot laimīgu atbrīvošanos no mokām un pakaļpalicējiem žēlsirdīgu atsvabināšanu no izdevumiem, - tie nezina, kādas sāpes sagādā šie nāves gadījumi. Kluss mīlestības un rūpju pilns skatiens tad, kad visas citas acis ir auksti novērsušās, apziņa, ka viena būtne jūt mums līdzi un mūs mīlē tad, kad visi citi mūs ir atstājuši, - tas visdziļākajās bēdās ir tāds atbalsts, stiprinājums un mierinājums, ko nevar atlīdzināt ne ar kādu bagātību un ko nevar dāvāt nekāda vara. Bērns bija stundām sēdējis pie vecāku kājām, pacietīgi salicis mazās rociņas un pacēlis vājo, bālo sejiņu pret viņiem. Tie bija redzējuši viņu vīstam dienu pēc dienas, un, lai gan viņa īsā dzīve bija pagājusi bez prieka un tagad viņš bija iegājis mierā, kādu, bērns būdams, šajā pasaulē nebija pazinis, tie bija viņa vecāki, un šis zaudējums dziļi ievainoja to dvēseles.

Tiem, kas redzēja pārmaiņas mātes sejā, bija skaidrs, ka nāve drīz izbeigs viņas ciešanas un pārbaudījumus. Vīra cietuma biedri nevēlējās viņu traucēt viņa bēdās un nelaimē un atstāja viņam vienam pašam mazo istabiņu, kurā viņš agrāk bija dzīvojis kopā ar diviem biedriem. Sieva apmetās pie tā, un tur viņas dzīve bez sāpēm, bet arī bez cerībām pamazām dzisa.

Kādu vakaru tā zaudēja samaņu sava vīra rokās, un viņš to aiznesa pie atvērtā loga, lai gaiss to atspirdzinātu, bet tad mēness gaisma, kas gaiši apspīdēja tās seju, atklāja viņam tādu pārmaiņu tās vaibstos, kas viņam lika sagrīļoties kā bezpalīdzīgam bērnam.

«Ļauj man apsēsties, Džordž,» viņa vājā balsī sacīja.

Viņš to nosēdināja, bet pats apsēdās tai blakus, paslēpa seju rokās un sāka raudāt.

«Ir ļoti grūti atstāt tevi, Džordž,» viņa turpināja, «bet tā ir dieva griba, un tas tev ir jāpacieš manis dēļ. Ak, kā es dievam pateicos par to, ka viņš paņēma mūsu zēnu! Bērns tagad ir laimīgs un atrodas debesīs. Ko viņš iesāktu šeit bez mātes!»

«Tu nemirsi, Mērij, tu nemirsi!» vīrs izsaucās, pielēkdams kājās. Viņš ātri soļoja pa istabu, dauzīdams sev galvu ar sažņaugtām dūrēm, tad, atkal nosēdies sievai blakus un turēdams viņu savās rokās, mierīgākā balsī piebilda: «Saņemies, manu mīļo meitēn, - lūdzu, lūdzu, saņemies! Tu vēl kļūsi vesela.»

«Nekad, Džordž, nekad vairs,» mirstošā sieviete atteica. «Lai mani tagad apglabā blakus manam nabaga zēnam, bet apsoli man, ka tad, ja tu kādreiz atstāsi šo briesmīgo vietu un kļūsi bagāts, tu mūs aizvedīsi uz kādu klusu lauku kapsētu, tālu tālu prom - ļoti tālu no šejienes, lai mēs varētu atdusēties mierā. Mīļo Džordž, apsoli man to!

«Es to izdarīšu, es to izdarīšu,» vīrs sacīja, izmisumā nomezdamies viņas priekšā uz ceļiem. «Runā vēl, Mērij, kaut vienu vārdu! Vienu skatienu… tikai vienu!…»

Viņš apklusa, jo roka, kas bija apskāvusi viņa kaklu, kļuva stinga un smaga. No vārgajām krūtīm izlauzās dziļa nopūta, lūpas sakustējās, un sejā atmirdzēja smaids, bet lūpas bija bālas, un smaids pārvērtās par stingu un spokainu grimasi. Viņš bija palicis viens.

Šai naktī savas nabadzīgās istabiņas klusumā un vientulībā nelaimīgais vīrs, nometies ceļos blakus sievas līķim, piesauca dievu par liecinieku briesmīgam zvērestam, ka, no šīs stundas sākot, viņš veltīs sevi atriebībai par viņas un sava bērna nāvi, ka no šī brīža līdz mūža galam visa viņa enerģija būs virzīta uz šo vienu mērķi, ka viņa atriebība būs neatlaidīga un briesmīga, ka viņa naids būs mūžīgs un neapslāpējams un vainīgais tiks vajāts līdz pasaules galam.

Dziļākais izmisums un gandrīz necilvēcīgas kaislības šai vienā naktī bija tik briesmīgi pārvērtušas viņa izskatu, ka nelaimes biedri, viņam garām ejot, izbijušies atrāvās. Viņa acis bija pielijušas asinīm, seja nāvīgi bāla un augums salīcis it kā aiz vecuma. Dvēseles ciešanās viņš bija gandrīz izkodis cauri apakšlūpai, un asinis, kas plūda no ievainojuma, bija ritējušas lejup pa zodu un notraipījušas kreklu un kaklautu. Viņš neraudāja un nežēlojās, bet klīstošais skatiens un bezmērķīgā steiga, ar kādu viņš soļoja šurp un turp pa pagalmu, liecināja par uguni, kas viņā dega.

Sievas līķi vajadzēja bez kavēšanās izvest no cietuma. Šo paziņojumu viņš uzņēma ļoti mierīgi un atzina, ka tā ir pareizi. Gandrīz visi cietuma iemītnieki bija sapulcējušies pie līķa iznešanas; parādoties atraitnim, viņi pašķīrās uz abām pusēm; tas ātri devās uz priekšu un viens pats nostājās mazajā, iežogotajā laukumiņā pie vārtiem, no kurienes pūlis ar instinktīvu smalkjūtību bija atkāpies. Vīri uz pleciem lēni iznesa vienkāršo zārku. Pūlī iestājās nāves klusums, ko pārtrauca tikai sieviešu skaļās vaimanas un nesēju šļūcošie soļi uz akmens bruģa. Viņi sasniedza vietu, kur stāvēja atraitnis, un apstājās. Viņš uzlika roku uz zārka un, mehāniski sakārtojis līķautu, ar ko tas bija apsegts, deva zīmi, lai iet tālāk. Slēdzēji pie cietuma vārtiem noņēma cepures, kad zārku nesa garām, un nākamajā mirklī smagie vārti aiz tā aizvērās. Viņš ar tukšu skatienu paskatījās uz pūli un smagi nogāzās zemē.

Lai gan daudzas nedēļas, kas sekoja pēc tam, viņš dienām un naktīm mocījās briesmīgos drudža murgos, tomēr apziņa par pārciesto zaudējumu un atmiņas par doto zvērestu neatstāja viņu ne uz brīdi. Ainas mainījās viņa acu priekšā, vienu vietu nomainīja otra, un notikums sekoja notikumam drudžainā steigā, bet tiem visiem bija kāds sakars ar viņa vienīgo lielo mērķi. Viņš brauca kuģī pa bezgalīgu jūras klaju. Pār viņu bija asinssarkanas debesis, un zem viņa visapkārt virda un viļņojās nikni, sabangoti ūdeņi. Viņiem priekšā atradās otrs kuģis, kas ar pūlēm cīnījās pret kaucošo vētru; tā mastos plīvoja skrandās saplēstas buras un uz klāja drūzmējās cilvēki, piesējušies pie bortiem, pār kuriem ik mirkli gāzās milzīgi viļņi, aizraudami dažus nāvei nolemtos putojošā jūrā. Viņi devās tikai uz priekšu, šķeldami rēcošās ūdens masas ar tādu ātrumu un spēku, kam nekas nevarēja pretoties, un, uzskrienot priekšējā kuģa pakaļgalam, sadragāja to zem sava ķīļa. No milzīgā ūdens virpuļa, ko sacēla grimstošais kuģis, pacēlās tik skaļš un griezīgs brēciens - simtu nelaimīgo slīcēju nāves kliedzieni, kas saplūda vienā briesmīgā kaucienā, - ka tas atskanēja tālu pāri dabas spēku kara saucieniem un atbalsojās un atkal atbalsojās, līdz šķita pāršķeļam gaisu, debesis un okeānu. Bet kas tad tas - tā vecā, sirmā galva, kas parādījās virs ūdens un, izmisīgi skatoties visapkārt un brēcot pēc palīdzības, cīnījās ar viļņiem? Viens skatiens, un viņš bija pārlēcis pār kuģa bortu un ar spēcīgiem roku vēzieniem peldēja tai klāt. Viņš to sasniedza, viņš bija tai cieši līdzās. Tie bija viņa vaibsti. Vecais vīrs redzēja viņu tuvojamies un veltīgi pūlējās izvairīties no viņa tvēriena. Bet viņš to cieši sagrāba un pavilka zem ūdens. Dziļāk, dziļāk viņu! Piecdesmit asu dziļumā! Pretošanās kļuva arvien vājāka un vājāka, līdz pilnīgi izbeidzās. Vecais vīrs bija miris, viņš to bija nogalinājis un izpildījis savu zvērestu.

Viņš basām kājām vientuļš klīda pa liela tuksneša kvēlojošām smiltīm. Smiltis viņu slāpēja un darīja aklu, smalkie graudi piepildīja visas viņa ādas poras un padarīja viņu gandrīz ārprātīgu. Milzīgas smilšu masas, ko nesa uz priekšu vējš un kam spīdēja cauri kvēlojošā saule, kustējās tālumā kā dzīvas uguns stabi. Pie viņa kājām izkaisīti gulēja šajā drūmajā tuksnesī bojā gājušo cilvēku kauli, visu apkārtni apņēma baiga gaisma; cik tālu vien skatiens sniedza, bija redzamas tikai lietas, kas iedvesa bailes un šausmas. Veltīgi pūlēdamies izgrūst izbaiļu kliedzienu, jo mēle bija pielipusi pie aukslējām, viņš kā ārprātīgs traucās uz priekšu. Ar pārdabisku spēku viņš brida pa smiltīm, līdz, noguruma un slāpju pieveikts, bez samaņas nokrita pie zemes. Kas bija tas smaržīgais svaigums, kas viņu atdzīvināja, kas tā bija par burbuļojošu skaņu? Ūdens! Tiešām, tas bija avots, un dzidrā, svaigā straume plūda viņam pie kājām. Viņš padzērās pēc sirds patikas un, atlaidis savus sāpošos locekļus uz krasta, iegrima patīkamā aizmirstībā. Viņu pamodināja tuvojošos soļu troksnis. Kāds vecs vīrs ar sirmu galvu grīļodamies nāca šurp, gribēdams remdināt savas dedzinošās slāpes.

Atkal šis pats. Viņš apcirta rokas ap vecā vīra ķermeni un nelaida to klāt. Tas cīnījās un kliedza, lūgdamies ūdens - tikai vienu lāsīti ūdens, lai glābtu savu dzīvību. Bet viņš turēja veco vīru cieši un kārīgām acīm nolūkojās uz tā mokām, un, kad tā nedzīvā galva nokrita uz viņa krūtīm, viņš aizspēra līķi projām ar kāju.

Kad drudzis viņu atstāja un apziņa atgriezās, viņš pamodās un uzzināja, ka ir brīvs un bagāts. Viņš uzzināja, ka tēvs, kas būtu ļāvis viņam nomirt cietumā - būtu! - un kas bija ļāvis tiem, kuri viņam dārgāki par paša dzīvību, nomirt trūkumā un ar salauztām sirdīm, ko ārstu zāles nevar izārstēt, - bija atrasts miris savā dūnu gultā! Tēvam bija pieticis cietsirdības padarīt savu dēlu par ubagu, bet, lepodamies ar savu veselību un spēku, viņš bija atlicis testamenta sastādīšanu, līdz bija jau par vēlu, un tagad viņš citā pasaulē varēja griezt zobus, domādams par bagātību, ko viņa aizmāršība bija atstājusi dēlam. Dēls pamodās, lai uzzinātu to, un pamodās vēl kam vairāk. Viņš atcerējās mērķi, kura dēļ dzīvoja, un atcerējās, ka viņa ienaidnieks bija viņa paša sievastēvs - cilvēks, kas viņu bija iemetis cietumā un kas pats savu meitu un tās bērnu, kuri pie viņa kājām lūdza žēlastību, bija aiztriecis no durvīm. Ak, kā viņš nolādēja savu vājumu, kas viņam pašlaik liedza būt darbīgam un sparīgam, lai izpildītu atriebības plānu!

Viņš lika, lai viņu aizved no šīs ciešanu un bēdu vietas un pārvieto klusā mītnē pie jūras krasta - ne tādēļ, ka viņš cerētu atgūt savu dvēseles mieru vai laimi, jo tā bija viņu atstājusi uz mūžu, bet lai atjaunotu savu snaudošo enerģiju un pārdomātu savu lielo mērķi. Un tur kāds ļauns gars viņam deva izdevību pirmajai un visbriesmīgākajai atriebībai.

Bija vasara, un, nogrimis parastajās drūmajās domās, viņš pret vakaru mēdza iziet no sava vientuļnieka mitekļa, dodamies pa šauro taku zem klintīm uz mežonīgu un vientuļu vietu, ko savos klejojumos bija iemīļojis. Tur viņš mēdza apsēsties uz klints atradzes un, paslēpis seju rokās, palika tā stundām ilgi - dažreiz tik ilgi, līdz bija iestājusies pilnīga nakts un draudīgās klintis virs galvas meta garas ēnas, klādamas biezu tumsu pār visu, kas viņam apkārt.

Kādā rāmā vakarā viņš atkal sēdēja savā vecajā vietā, šad un tad paceldams galvu, lai novērotu kādas kaijas lidojumu vai uzmestu acis sārti mirdzošajai takai, kas, sākdamās okeāna vidū, likās, noveda tieši līdz tai vietai, kur riet saule, - kad apkārtnes dziļo klusumu iztraucēja skaļš sauciens pēc palīdzības; viņš klausījās, šaubīdamies, vai dzirdējis pareizi; tad sauciens atkārtojās ar vēl lielāku spēku, un, pielēkdams kājās, viņš steidzās uz to pusi, no kuras tas atskanēja.

Viss bija tūliņ skaidrs: krastā atradās izsvaidīti apģērba gabali, viļņos netālu no krasta tikko bija saredzama cilvēka galva, un kāds vecs vīrs, izmisumā lauzīdams rokas un saukdams pēc palīdzības, skraidīja šurpu turpu. Slimais cilvēks, kura spēki bija jau pietiekami atjaunojušies, nosvieda svārkus un metās pie jūras, gribēdams ienirt un izvilkt slīcēju krastā.

«Pasteidzieties, ser, dieva dēļ! Palīdziet, palīdziet, ser, debesu mīlestības dēļ! Tas ir mans dēls, ser, mans vienīgais dēls!» izmisumā sauca vecais vīrs, traukdamies viņam pretī. «Mans vienīgais dēls, ser, mirst sava tēva acu priekšā!»

Pēc pirmā vārda, ko izrunāja sirmgalvis, svešinieks apstājās un, rokas sakrustojis, palika nekustīgi stāvam.

«Lielais dievs!» vecais vīrs iekliedzās atkāpdamies. «Heilings!»

Svešinieks smaidīja un klusēja.

«Heiling,» izmisis sacīja vecais vīrs, «Heiling, manu mīļo zēn, paskatieties, nu paskatieties!» Un, elpai aizraujoties, nelaimīgais tēvs norādīja uz vietu, kur jauneklis cīnījās ar nāvi.

«Klausieties,» vecais sauca, «viņš kliedza atkal! Viņš vēl ir dzīvs. Heiling, glābiet viņu, glābiet viņu!»

Svešinieks atkal pasmaidīja un palika nekustīgs kā statuja.

«Es jums esmu darījis pāri,» vecais vīrs brēca, nokrizdams uz ceļiem un lauzīdams rokas. «Atriebieties, atņemiet man visu, atņemiet man dzīvību, iemetiet mani ūdenī pie jūsu kājām, un, ja cilvēks var nomirt nepretojies, es miršu, nepakustinādams ne roku, ne kāju! Dariet to, Heiling, dariet to, bet glābiet manu zēnu! Viņš ir pārāk jauns, Heiling, pārāk jauns, lai mirtu.»

«Paklausieties,» svešinieks sacīja, stingri satverdams vecā vīra roku. «Es gribu dzīvību pret dzīvību, un šeit ir viena no tām. Mans bērns nomira sava tēva acu priekšā daudz lielākās mokās un sāpēs, nekā patlaban pārcieš šis savas māsas apmelotājs. Jūs smējāties… jūs smējāties savai meitai sejā, kad nāve jau bija uzlikusi viņai savu roku… jūs smējāties par mūsu ciešanām toreiz. Ko jūs par tām domājat tagad? Paskatieties, paskatieties!»

Runādams svešinieks norādīja uz jūru. Pār tās līmeni izdzisa vājš kliedziens; mirstošā cilvēka pēdējā nāves cīņa dažus mirkļus saviļņoja ūdeni, un tad vieta, kur viņš bija nogrimis savā priekšlaicīgajā kapā, vairs nebija atšķirama no apkārtējiem ūdeņiem.

Bija pagājuši trīs gadi, kad kāds džentlmenis izkāpa no privātas karietes pie kāda Londonas advokāta durvīm, kurš toreiz bija pazīstams kā ne sevišķi izvēlīgs savos darījumos, un lūdza ar viņu sarunu svarīgā lietā. Lai gan viņš, acīm redzot, bija vēl diezgan jauns, seja viņam bija bāla, kalsna un drūma; un nemaz nevajadzēja asās advokāta uztveres, lai ar vienu skatienu atklātu, ka slimība un ciešanas viņa izskatu bija pārvērtušas vairāk, nekā laiks to būtu varējis izdarīt divos mūžos.

«Es vēlētos, lai jūs uzņematies nokārtot dažus manus juridiskos darījumus,» svešinieks sacīja.

Advokāts padevīgi paklanījās un paskatījās uz lielo vīstokli, ko džentlmenis turēja rokā. Viņa apmeklētājs ievēroja šo skatienu un turpināja.

«Tā nav parasta lieta,» viņš sacīja, «un šos papīrus es esmu ieguvis ar lielām grūtībām un izdevumiem.»

Advokāts vēl bažīgāk paskatījās uz papīru saini, bet viņa apmeklētājs, to atraisīdams, parādīja daudz parādzīmju līdz ar daudzu citu dokumentu kopijām un dažādiem aktiem.

«Par šiem papīriem,» klients sacīja, «cilvēks, kas tos parakstījis, ir, kā jūs redzat, apņēmies samaksāt lielas naudas summas dažu gadu laikā. Toreiz starp viņu un cilvēkiem, kuru rokās šie papīri vispirms nonāca un no kuriem es tos visus pamazām ieguvu par trīskāršu un četrkāršu vērtību, pastāvēja mutiska vienošanās, ka šo aizņēmumu termiņus līdz zināmam laikam arvien pagarinās. Šī vienošanās nekur nav rakstiski apstiprināta. Pēdējā laikā viņš ir cietis daudz zaudējumu, un, ja viņam uzreiz būtu jāsamaksā visi šie parādi, tas viņu izputinātu.»

«Tas viss kopā ir vairāki tūkstoši mārciņu,» advokāts konstatēja, pārlūkodams papīrus.

«Tā ir,» klients atteica.

«Kā tad mēs rīkosimies?» advokāts jautāja.

«Rīkosimies!» negaidīti sparīgi iesaucās klients. «Liksim lietā visu likuma mašinēriju, katru viltību, ko var izdomāt gudrs prāts un izpildīt nelietīga sirds; godīgus un negodīgus līdzekļus, atklātu likuma apiešanu, ko atbalsta visizveicīgāko juristu viltība. Es gribu redzēt, ka viņš mirst šausmīgā un moku pilnā nāvē. Es gribu redzēt, ka viņu izputina, atņem un pārdod viņa zemi un mantu, padzen viņu no mājām, liek viņam vecuma dienās ubagot un nomirt cietumā.»

«Bet izdevumi, manu dārgo ser, izdevumi par visu šo,» advokāts iebilda, atguvies no acumirklīgā pārsteiguma. «Ja apsūdzētais ir nabadzīgs, ser, kas tad samaksās izdevumus?»

«Nosauciet jebkuru summu,» svešinieks atteica, un viņa roka uztraukumā trīcēja tik stipri, ka viņš gandrīz nevarēja noturēt spalvu, ko runādams bija satvēris. «Jebkuru summu - un tā būs jūsu. Nebīstieties, cilvēk, nosaukt man to! Es nedomāšu, ka tas ir par daudz, ja vien jūs varat sasniegt manu mērķi.»

Advokāts uz labu laimi nosauca prāvu summu kā avansu, lai nodrošinātos pret iespējamiem zaudējumiem, bet vairāk gan kārodams pārliecināties, cik tālu viņa klients tiešām grib iet, nekā cerēdams, ka viņa prasības apmierinās. Svešinieks izrakstīja čeku savam baņķierim par visu šo summu un aizgāja.

Čeku apmaksāja, un advokāts, redzēdams, ka uz dīvaino klientu var paļauties, nopietni ķērās pie darba. Vairāk nekā divus gadus bez pārtraukuma misters Heilings veselām dienām sēdēja kantorī, šķirstīdams arvien pieaugošās papīru kaudzes. Acis tam priekā mirdzēja, kad tas atkal un atkal pārlasīja protestus, lūgumus pēc termiņu pagarinājuma, norādījumus par neizbēgamu sabrukumu, kas draud pretējai pusei. Lūgums sekoja lūgumam un process procesam. Visiem lūgumiem pēc īsas termiņa pagarināšanas sekoja tikai viena atbilde: jāmaksā. Zemi, mājas, iekārtu - visu pēc kārtas paņēma daudzie izpildraksti, un arī vecais vīrs pats būtu ticis ieslodzīts cietumā, ja nebūtu izglābies no ierēdņu modrības un aizbēdzis.

Heilinga nepielūdzamais naids, ko nekādā ziņā neapmierināja viņa vajāšanas panākumi, simtkārt pieauga, redzot postu, ko bija radījis. Kad viņš uzzināja par vecā vīra bēgšanu, viņa dusmas nebija valdāmas. Viņš niknumā grieza zobus, plēsa matus no galvas un ar briesmīgiem lāstiem uzbruka cilvēkiem, kam bija uzdots izdarīt arestu. Viņu puslīdz nomierināja tikai atkārtoti apgalvojumi, ka bēgli katrā ziņā atradīs. Izsūtīja aģentus viņu meklēt visos virzienos; izmantoja visas iespējamās viltības, lai atrastu viņa paslēptuvi, tomēr viss velti. Pagāja pusgads, un viņš vēl nebija atrasts.

Pēdīgi kādā vēlā vakarā Heilings, kas vairākas nedēļas nebija nekur redzēts, ieradās sava advokāta privātdzīvoklī un lika pateikt, ka kāds džentlmenis viņu vēloties nekavējoties satikt. Pirms advokāts, kas augšstāvā bija pazinis šo balsi, paspēja dot rīkojumu sulainim viņu ielaist, viņš metās augšup pa kāpnēm un iegāja kabinetā bāls un bez elpas. Aizvēris durvis, lai neviens nevarētu noklausīties, viņš atslīga krēslā un klusā balsī sacīja:

«Klusu! Es viņu beidzot atradu.»

«Nevar būt!» advokāts izsaucās. «Vareni, godājamo ser, vareni!»

«Viņš slēpjas kādā nožēlojamā graustā Kemdentaunā,» Heilings turpināja. «Varbūt ir pat labi, ka mēs viņu pazaudējām no acīm, jo viņš tur visu laiku ir dzīvojis viens pats visdziļākajā postā, un viņš ir nabags… ļoti nabags.»

«Labi,» advokāts sacīja. «Jūs, protams, gribat, lai apcietināšanu izdara rīt.»

«Jā,» Heilings atbildēja, - Pagaidiet! Nē! Parīt. Jūs esat pārsteigts, ka es vēlos, lai to atliek,» viņš piemetināja, drausmīgi pasmaidīdams, «bet es biju piemirsis. Parīt viņa dzīvē ir svarīga diena, lai to izdara tad.»

«Labi,» advokāts sacīja. «Jūs uzrakstīsit rīkojumu ierēdnim?»

«Nē, lai viņš atnāk šurp astoņos vakarā, un es pats viņu pavadīšu.»

Norunātajā vakarā viņi satikās un, noīrējuši karieti, lika kučierim apstāties pie vecā Penkresrouda stūra, kur atrodas draudzes darba nams. Bija gluži tumšs, kad viņi tur ieradās un, iedami gar veterinārās slimnīcas aklo sienu, iegriezās mazā sānieliņā, ko sauc vai toreiz sauca par Mazo Koledžas ielu un kas, lai kāda tā būtu tagad, tajās dienās bija diezgan neapdzīvota vieta, kam apkārt atradās gandrīz vienīgi lauki un grāvji.

Uzvilcis savu ceļa cepuri dziļi pār seju un satinies mētelī, Heilings apstājās pie nožēlojamākās mājas visā ielā un viegli pieklauvēja pie durvīm. Tās tūliņ atvēra kāda sieviete, kas, viņu pazinusi, paklanījās, un Heilings, pačukstējis policistam palikt lejā, klusu uzgāja pa kāpnēm un, atvēris priekšistabas durvis, tūliņ devās iekšā.

Tas, ko viņš meklēja un bezgalīgi ienīda, - tagad vecs, sabrucis vīrs, - sēdēja pie kaila galda, uz kura atradās nožēlojama svece. Svešiniekam ienākot, viņš sarāvās un nedroši piecēlās kājās.

«Kas tad nu, kas tad nu?» vecais vīrs vaicāja. «Vai atkal kāda jauna nelaime? Ko jūs vēlaties?»

«Parunāt ar jums," Heilings atbildēja.

To sacīdams, viņš apsēdās galda otrā galā un, nometis mēteli un cepuri, atklāja savu seju.

Likās, ka vecais vīrs acumirklī zaudēja spēju runāt. Viņš atkrita krēslā un, saņēmis rokas, cieši skatījās uz parādību, un acīs viņam jaucās riebums un bailes.

«Šodien paiet seši gadi,» teica Heilings, «kopš es atprasīju dzīvību, ko jūs man bijāt parādā par mana bērna dzīvību. Blakus jūsu meitas nedzīvajām miesām es zvērēju dzīvot, lai atriebtos. Es nekad ne mirkli neesmu novērsies no sava mērķa, bet, ja es to būtu darījis, pietiktu iedomāties viņas padevīgo, ciešanu pilno skatienu, viņai izdziestot, vai mūsu nevainīgā bērna izdilušo sejiņu, lai es tiktu atkal stiprināts savam uzdevumam. Manu pirmo atmaksu jūs labi atminaties; šī būs pēdējā.»

Sirmgalvis nodrebēja, un viņa rokas bezspēcīgi noslīga gar sāniem.

«Rīt es atstāju Angliju,» Heilings teica pēc klusuma brīža. «Šonakt es jūs dzīvu nododu kapam, kam jūs atdevāt viņu… cietumam bez cerīb…»

Viņš pavērsa acis pret vecā vīra seju un apklusa. Pacēlis sveci pie sirmgalvja sejas, viņš to atkal uzmanīgi nolika un atstāja istabu.

«Jums vajadzētu veco apraudzīt,» viņš teica sievietei, atvērdams durvis un mādams policistam sekot viņam uz ielas. «Man liekas, ka viņš ir slims.»

Sieviete aizvēra durvis, steigšus uzskrēja pa kāpnēm un atrada veco bez dzīvības.

*

Zem vienkārša akmens vienā no visklusākajām un vientuļākajām Kentas kapsētām, kur aug lauku puķes un zāle un kur mierīgā apkārtnes ainava ir pati skaistākā Anglijas dārzā, atdusas jaunās mātes un viņas bērniņa kauli. Bet tēva trūdi nav pie viņiem, un advokāts kopš šīs nakts nav ieguvis ne mazāko norādījumu par sava dīvainā klienta tālāko likteni.

Kad vecais vīrs bija beidzis savu stāstu, viņš piegāja pie drēbju pakaramā vienā stūrī un, paņēmis savu cepuri un mēteli, ļoti apdomīgi tos uzģērba, tad, neteikdams vairāk ne vārda, lēni izgāja ārā. Tā kā džentlmenis ar mozaīkas pogām bija aizmidzis un lielākā kompānijas daļa pilnīgi nodevusies tādai uzjautrinošai nodarbībai kā sveces tauku pilināšanai viņa groka glāzē, misters Pikviks piecēlās neievērots un, nokārtojis pats savu un mistera Vellera rēķinu, šī džentlmeņa pavadībā izgāja pa «Žagatas un Stumbeņa» durvīm.

XXII NODAĻA

Misters Pikviks ceļo uz Ipsviču, un viņam gadās romantisks piedzīvojums ar pusmūža lēdiju, kam matos ietīti dzelteni sprogu papīriņi

- Vai šitā te ir tava kunga bagāža, Semmij? - misters Vellers seniors vaicāja savam mīļajam dēlam, kad tas ienāca «Buļļa» viesnīcas sētā Vaitčeplā ar ceļa somu un mazu čemodānu.

- Tu būtu varējs minēt i sliktāk, vecais puika, - misters Vellers jaunākais atbildēja, nolikdams savu nastu sētā un pēc tam pats uz tās apsēzdamies. - Kungs pats tūlītās būs klāt.

- Viņš, domāt, brauc ar ormani, - teica tēvs.

- Jā, divas jūdzes briesmu par astoņiem pensiem, - atbildēja dēls. - Kā šorīt sviežas pamātei?

- Ne visai lāgā, Semmij, ne visai, - vecākais misters Vellers ļoti nopietni atbildēja. - Viņa, Semmij, pēdējā laikā gandrīz tā kā iestājusēs metodistu ordenī*; un viņa ir neparasti dievbijīga, tiesa kas tiesa. Viņa ir pārāk laba tādam kā man, Semmij. Es jūtu, ka neesu tādu pelnījs.

*======

Metodistu ordenis. -Vellers vecākais nosauc metodistu sektu par «ordeni» izsmiekla pēc. Dikenss «Pikvikā» devis metodistu «baznīcas» mācītāju un draudzes locekļu griezīgi satīriskus portretus. Šo sektu XVIII gs. vidū nodibināja anglikānis Džons Veslijs cīņai pret racionālismu un par svēto rakstu autoritātes pacelšanu. Šī sekta tūdaļ izvērtās par liekulīgas svētulības balstu, tā izraisīdama Rietumu progresīvo rakstnieku skarbi negatīvu novērtējumu.

*======

- Ā, - misters Semjuels noteica, - tu nu gan ir pašaizliedzīgs.

- Ļoti, - viņa tēvs nopūzdamies atsaucās. - Viņa kaut kur saklausījse tādu sagudrojumu, kā pieaugušiem cilvēkiem piedzimt pa otram lāgam; es domāju, ka viņi to sauc par jauno pārdzimšanu. Man, Semmij, dikti gribētos redzēt, kā šitā zistēma darbojas. Man gaužām gribētos redzēt, ka tava pamāte piedzimst otrreiz. Tad gan es viņu atdotu auklei!

- Kā tu domā, ko tie sievieši šitais dienās izdarīja? - misters Vellers pēc īsas pauzes turpināja, kad reizes sešas izteiksmīgi bija uzsitis ar pirkstu sev pa degunu. - Kā tu, Semmij, domā, ko viņi šitais dienās ņem un izdara?

- Nezinu, - Sems atteica, - ko tad?

- Ņem un sarīko lielu tējas dzeršanu kādam tēvainim, ko viņi sauc par savu ganu, - misters Vellers paskaidroja. - Es stāvē tur pie tā bilžu veikala mūsu laukumā un skatījās - un ieraugu paziņojumu par to: «Biļetes par puskronu. Visus pieteikumus izdarīt pie komitejas. Sekretāre misis Vellere.» Un, kad es pārgā mājās, komiteja pašulaik sēdē mūsu dibensistabā - četrpadsmit sievas. Es gribētu, ka tu būtu viņas dzirdējs, Semmij. Viņas tak, jāndie, iznesa rezolūcijas, balsoja par izdevumiem un taisīja visādus tādus jokus. Nu labi, tava pamāte stāja man virsū, lai es ar ejot, un es pats ar cerēju, tur aizgājs, redzēt labus stiķus, nu, un es parakstās uz biļeti. Piektdienas vakarā pulksten sešos es uzcērtas labi smalki un ejam ar veco prom, un kāpjam abi augšā otrā stāvā, kur bij sarīkota tējas dzeršana trīsdesmit cilvēkiem, un vesels bars meitiešu tūdaļ sāk čukstēties un blenzt uz mani, it kā nekad agrāk nebūtu redzējšas paresnu piecdesmit astoņus gadus vecu džentelmeni. Te uzreiz uz trepēm saceļas liels troksnis un ieskrien kāds izstīdzējs zellis ar sarkanu degunu un baltu kaklautu un nodziedās - «Nāk labais gans pie savām avīm», un nāk ar iekšā kāds resns tēvainis melnā ģērbā, ar lielu, baltu ģīmi un smaida kā pulksteņa ciparnīca. Tad tik nu sākās, Semmij! «Miera skūpsts,» saka gans, un tad viņš nobučoja visus sieviešus pēc kārtas, un, kad viņš bij beidzs, sāka tas vīrs ar sarkano degunu. Es jau pašulaik domāju, vai man ar nevajdzētos sākt… it īpaši tamdēļ, ka man līdzās sēdēja diktan piemīlīga lēdija… kad klāt jau ir tēja un tava pamāte ar, kas apakšā bij to vārījse. Nu visi ķērās klāt ar zobiem un nagiem. Tik varen skaļa dziesma, Semmij, kamēr tēja uzvilkās, tāda lūgšana, tāda ēšanā un dzeršana! Ka tu būtu redzējs, kā gans uzkrita šķiņķim un smalkmaizēm! Es nekad nav redzējs tādu izēdāju un izdzērāju - nekadās. Vīrs ar sarkano degunu ar nekādā ziņā vis nebij cilvēks, ko saimenieks labprāt ņemtu pie sava galda, bet pret ganu viņš nebij nekas. Labi; kad tēja bij padzerta, nodziedā otru dziesmu, un tad gans sāka sprediķot; to gan viņš darīja varen labi, ja ņem vērā, cik pilns tam bij vēders ar smalkmaizītēm. Piepeši viņš saslejas un iebļaujas: «Kur ir tas grēcinieks, kur ir tas nožēlojamais grēcinieks?» Visas sievietes tūliņās paskatījās uz mani un sāka kunkstēt kā pie miršanas. Es nodomāju, sak, tas ir diezgan savādi, tomēr nekā nesaku. Piepeši viņš atkal saslejas un, cieši jo cieši skatīdamies uz mani, saka: «Kur ir tas grēcinieks, kur ir tas nožēlojamais grēcinieks?» - un visas sievas kunkst atkal, desmitreiz skaļāk nekā iepriekš. Es par to mazlietiņ uzskaitos, tāpēc pakāpju pārs soļu uz priekšu un saku. «Mans draugs,» es saku, «vai jūs to uz mani zīmē?» Tak viņš neatvainojās vis, kā katrs džentelmens būtu darījs, bet laida vaļā jaunus apvainojumus: nosauca mani par trauku, Semmij… par ienaida trauku… un visādos tādos vārdos. Tā ka nu man asinis sāka vārīties no tiesas, es vispirms viņam pašam gāzu divus vai trīs, tad vēl divus vai trīs piedevām, ko nodot vīram ar sarkano degunu, un aizgāju. Kaut tu, Semmij, būtu dzirdējs, kā sievas brēca, kad vilka ganu ārā no pagaldes… Aha! te nu ir saimenieks dabīgā lielumā!

Misteram Velleram runājot, misters Pikviks izkāpa no ormaņa ratiem un ienāca sētā.

- Jauks rītiņš, ser, - misters Vellers seniors sacīja.

- Tiešām skaists, - misters Pikviks atbildēja.

- Tiešām skaists, - kā atbalss atsaucās kāds sarkanmatains vīrs ar okšķera degunu un zilām brillēm, kurš bija izkāpis no kādiem citiem ratiem tajā pašā reizē, kad misters Pikviks. - Uz Ipsviču braucat, ser?

- Jā, - misters Pikviks atbildēja.

- Ārkārtīga sagadīšanās! Es arī.

Misters Pikviks paklanījās.

- Jums vieta ārpusē? - sarkanmatainais vīrs apvaicājās.

Misters Pikviks atkal paklanījās.

- Dievs, pasarg, cik neparasti! Man arī ārpusē, - sarkanmatainais iesaucās. - Mēs taču patiešām brauksim kopā.

Un sarkanmatainais vīrs - iespaidīga izskata noslēpumaina persona ar asu degunu un putna paradumu ikreiz atmest galvu, kad ko sacīja, - smaidīja tā, it kā būtu izdarījis vienu no visneparastākajiem atklājumiem, kāds jebkad izdevies cilvēka prātam.

- Priecājos par izredzēm uz jūsu sabiedrību, ser, - misters Pikviks sacīja.

- Ā, - sacīja jaunpienācējs, - tas ir ļoti izdevīgi mums abiem var ne? Sabiedrība, redziet… sabiedrība ir… ir… ir pavisam ka cits nekā vientulība, vai ne?

- Tur nu nav ko noliegt, - ieteicās misters Vellers, ar draudzīgu smaidu pievienodamies sarunai. - To es sauc par patiesību, kas nav jāpierāda, kā teica suņu gaļas pārdevējs, kad kalpone aizrādīja, ka šis neesmot džentelmens.

- Ā, - sacīja sarkanmatainais vīrs, aplūkodams misteru Velleru no galvas līdz kājām ar augstprātīgu skatienu. - Jūsu draugs, ser?

- Ne gluži draugs, - misters Pikviks atbildēja klusā balsī, - lieta tāda, ka viņš ir mans sulainis, bet es viņam atļauju krietni daudz brīvības, jo, starp mums runājot, man patīk, ka viņš ir tik oriģināls, un es ar viņu mazliet lepojos.

- Ā, - sarkanmatainais vīrs atsacīja, - tā, vai zināt, ir garšas lieta. Es nekā oriģināla nemīlu, man tas nepatīk; neredzu, kāpēc tas vajadzīgs. Kāds jūsu vārds, ser?

- Te ir mana karte, ser, - atbildēja misters Pikviks, visai uzjautrināts par strupo jautājumu un svešinieka neparasto izturēšanos.

- Ā, - sarkanmatainais vīrs sacīja, ielikdams karti kabatas grāmatiņā, - Pikviks, ļoti labi. Man patīk zināt cilvēka vārdu, tas aiztaupa daudz nepatikšanu. Te ir mana karte, ser. Magnuss, kā redzat, ser… Magnuss ir mans vārds. Tas, man šķiet, ser, ir diezgan labs vārds.

- Ļoti labs vārds, patiešām, - misters Pikviks atteica, nespēdams apspiest smaidu.

- Jā, es arī tā domāju, - misters Magnuss turpināja. - Jūs ievērosit, ka priekšvārds arī ir labs. Atļaujiet, ser… ja jūs turat karti mazliet slīpi, lūk, tā - gaisma krīt uz augšējās rindiņas. Lūk… Pīters Magnuss… skan labi, man liekas, ser.

- Ļoti, - misters Pikviks apliecināja.

- Savāda sagadīšanās ar šiem iniciāļiem, ser, - misters Magnuss teica. - Jūs ievērosit - «P. M.» - post meridiem. Vēstulēs tuviem draugiem es reizēm tā arī parakstos - «Pēcpusdiena». Tas, mister Pikvik, manus draugus ļoti uzjautrina.

- Varu iedomāties, ka tas viņiem sagādā vislielāko prieku, - sacīja misters Pikviks, mazliet skaudīgs, ka mistera Magnusa draugi tik viegli uzjautrināmi.

- Nu, džentelmeņi, - zirgu puisis uzaicināja, - kariete kārtībā, būsit tik laipni!

- Vai visa mana bagāža novietota? - misters Magnuss jautāja.

- Viss kārtībā, ser.

- Vai sarkanā soma ir iekšā?

- Viss kārtībā, ser.

- Un svītrainā?

- Zem bukas, ser.

- Un papīra sainītis?

- Zem sēdekļa, ser.

- Un ādas cepuru kārba?

- Viss ir iekšā, ser.

- Nu, vai nekāpsit augšā? - misters Pikviks vaicāja.

- Atvainojiet! - atbildēja Magnuss, stāvēdams uz riteņa. - Atvainojiet, mister Pikvik! Es nevaru kāpt augšā, palikdams nezināšanā. Šī cilvēka izturēšanās man skaidri rāda, ka ādas cepuru kārba nav iekšā.

Tā kā zirgu puiša svinīgie apgalvojumi bija pilnīgi veltīgi, ādas cepuru kārbu vajadzēja izzvejot no bagāžas kastes vislielākā dziļuma, lai pārliecinātu misteru Magnusu, ka tā bijusi droši novietota; un pēc tam, kad viņš bija pārliecinājies par to, viņam radās droša nojauta, ka, pirmkārt, sarkanā soma esot nolikta nepareizā vietā un ka, otrkārt, svītrainā soma esot nozagta, bet pēc tam - ka papīra sainītis esot atraisījies. Beidzot, kad viņš pats savām acīm bija pārliecinājies, ka visas šīs aizdomas nepamatotas, viņš bija ar mieru uzkāpt uz karietes jumta, piezīmēdams, ka tagad, kad prāts esot brīvs no visām bažām, viņš jūtoties gluži apmierināts un laimīgs.

- Vai jūs, ser, liekas, nav mazlietiņ nervozs? - misters Vellers seniors apvaicājās, greizi uzlūkodams svešinieku, kad tas ieņēma savu vietu.

- Jā, es vienmēr mazliet uztraucos par šiem sīkumiem, - svešinieks atteica, - bet tagad viss kārtībā… pilnīgā kārtībā.

- Nu tad paldies dievam, - misters Vellers sacīja. - Semmij, palīdzi savam kungam uzkāpt uz bukās… otru kāju, ser, tā… dodiet roku, ser. Opā! puikas gados jūs bij vieglāks, ser.

- Tā laikam būs gan, mister Veller, - labsirdīgi atsaucās aizkusušais misters Pikviks, ieņemdams vietu uz bukas viņam blakus.

- Lec augšā, Semmij! - misters Vellers sacīja. - Nu, Vilem, laid vaļā! Uzmanās no velves, džentelmeņi! «Galvas!», - kā pīrāgu vīrs brīdina, nesdams muldiņu pats uz savas galvas. Labs ir, Vilem, Lai iet!

Un kariete aizbrauca pa Vaitčeplu, šīs visai biezi apdzīvotās vietas iedzīvotāju apbrīnota.

- Šitā nav nekāda jaukā apkaime, ser, - Sems sacīja, pieskardamies cepurei, kā viņš darīja vienmēr, iesākdams sarunu ar savu kungu.

- Patiešām nav… Sem, - atbildēja misters Pikviks, aplūkodams ļaužu pilno un netīro ielu, pa kuru viņi brauca.

- Tas ir ļoti savādi, ser, - Sems turpināja, - ka nabadzība un austeri vienmēr, šķiet, iet roku rokā.

- Es jūs nesaprotu, Sem, - misters Pikviks teica.

- Es domā tā, ser, - Sems paskaidroja, - ka, jo nabadzīgāka kāda vieta, jo vairāk tur pieprasa austerus. Paskatās, ser, šite ik pēc pieci mājām austeru pārdotava. Visa iela pilna ar tām. Lai mani parauj jods, bet es domā, ka tad, kad cilvēks ir ļoti nabags, viņš metas ārā no savas mājas un galīgā izmisumā ēd austerus.

- Tā ir, - misters Vellers seniors apstiprināja, - un taisni tāpatās ir ar marinētu lasi!

- Tie ir divi visai ievērojami fakti, kas man agrāk nebija ienākuši prātā, misters Pikviks atsaucās. - Pirmajā pieturas vietā es tos atzīmēšu.

Ap šo laiku viņi bija sasnieguši aizkārtni pie Mailendas. Valdīja dziļš klusums, kamēr viņi pabrauca vēl divas trīs jūdzes tālāk. Tad misters Vellers seniors, piepeši pavērsdamies pret misteru Pikviku, sacīja:

- Neparasta dzīve tādam bomja vīram, ser.

- Kam? - misters Pikviks pārvaicāja.

- Bomja vīram.

- Ko jūs saucat par bomja vīru? - misters Pīters Magnuss noprasīja.

- Vecais domā aizkārtnes sargu, džentelmeņi, - misters Semjuels Vellers paskaidroja.

- Ā, - misters Pikviks teica, - saprotu. Jā, ļoti neparasta dzīve. Ļoti neērta.

- Tie visi ir cilvēki, kas dzīvē kaut kā vīlušies, - misters Vellers seniors atbildēja.

- Nu, nu? - misters Pikviks vedināja.

- Jā. Un tāpēc viņi aiziet no pasaules un ieslēdzas aizkārtņu būdās, pa daļai gribēdami būt vientulībā, bet pa daļai - lai atriebtos cilvēkiem, iekasēdami nodokļus.

- Ak kungs! - misters Pikviks izsaucās. - To es līdz šim nezināju.

- Fakts, ser, - misters Vellers apgalvoja, - ja tie būtu džentelmeņi, jūs tos sauktu par mizantropiem, bet tā viņi ir tikai bomja vīri.

Ar šādām sarunām, kam nenovērtējamu pievilcību piešķīra patīkamais kopā ar derīgo, misters Vellers īsināja garlaicīgo ceļojumu. Tematu sarunām nekad netrūka, jo pat tad, kad mistera Vellera daiļrunībā iestājās pauze, to bagātīgi aizpildīja mistera Magnusa vēlēšanās iepazīties ar ceļa biedru pilnīgām biogrāfijām, kā arī katrā pieturā skaļi izteiktās bažas par abu somu, ādas cepuru kārbas un papīra sainīšu drošību un labklājību.

Ipsvičas galvenajā ielā, kreisajā pusē, netālu aiz atklātā laukuma, iepretī rātsnamam, atrodas kāda viesnīca, kuru tuvu un tālu pazīst ar vārdu «Lielais Baltais Zirgs» un kura jo sevišķi piesaista uzmanību ar akmens statuju, kas, novietota virs galvenajām durvīm, attēlo kādu pakaļkājās saslējušos dzīvnieku ar plīvojošām krēpēm un asti, kuram ir attāla līdzība ar traku smagā ormaņa zirgu. «Lielais Baltais Zirgs» ir slavens visā apkārtnē, tāpat kā godalgots vērsis vai grāfistes avīzē aprakstīts runkulis, vai arī varen liela cūka, - savu milzīgo apmēru dēļ. Nekur nav bijuši zem viena paša jumta tādi paklājiem nesegtu gaiteņu labirinti, tāds piepelējušu, vāji apgaismotu telpu mudžeklis, tāds liels skaits mazu midzeņu, kur ēst vai gulēt, kā tas ir sakopots starp Ipsvičas «Lielā Baltā Zirga» četrām sienām.

Tieši pie šīs pārmērīgi lielās tavernas durvīm katru vakaru vienā un tai pašā stundā apstājas Londonas kariete, un tieši no šīs pašas Londonas karietes tajā vakarā, uz ko attiecas šī mūsu stāsta nodaļa, izkāpa misters Pikviks, Sems Vellers un misters Pīters Magnuss.

- Vai jūs apmetīsities šeit, ser? - jautāja misters Pīters Magnuss, kad svītrainā soma un sarkanā soma; un papīra sainītis, un ādas cepuru kārba bija novietoti gaitenī. - Vai jūs apmetīsities šeit, ser?

- Jā, - misters Pikviks atteica.

- Ak kungs! - misters Magnuss izsaucas. - Es nekad neesmu piedzīvojis tik neparastas sagadīšanās. Es taču arī palieku šeit. Ceru, ka mēs pusdienosim kopā, ser.

- Ar prieku, - misters Pikviks atbildēja. - Taču es skaidri nezinu, vai še atrodas kāds no maniem draugiem vai ne. Apkalpotāj, vai šeit ir apmeties kāds džentlmenis, vārdā Tapmens?

Kāds korpulents vīrs ar divi nedēļas kalpojušu salveti padusē un tādām pašām zeķēm kājās, kad misters Pikviks viņam uzdeva šo jautājumu, negribīgi pārtrauca ielas novērošanu un, pamatīgi nopētījis šī džentlmeņa ārieni no cepures virsas līdz apakšējai getru pogai, ar uzsvaru atbildēja:

- Nē.

- Nedz arī džentlmenis, vārdā Snodgrass? - misters Pikviks taujāja.

- Nē.

- Un arī Vinkls ne?

- Nē.

- Mani draugi šodien nav ieradušies, ser, - misters Pikviks teica. - Tātad mēs pusdienosim vieni paši. Apkalpotāj, ierādiet mums atsevišķu istabu!

Pēc šī pieprasījuma korpulentais vīrs pielaidās tiktāl, ka lika zābaku tīrītājam ienest džentlmeņu bagāžu un, iedams pirmais pa garu, tumšu gaiteni, ieveda tos lielā, slikti mēbelētā istabā ar netīru kamīnu, kurā maza uguntiņa nožēlojamā kārtā mēģināja izskatīties jautra, taču to ātri pārvarēja telpas nomācošais iespaids. Pēc vienas stundas ceļotājiem pasniedza gabalu zivs un bifšteku, un, kad galds bija novākts, misters Pikviks un misters Pīters Magnuss pievilka krēslus pie uguns un, pasūtījuši pudeli vissliktākā portvīna, kāds vien iespējams, par visaugstāko iespējamo cenu, lai darītu labu iestādei, ķeras pie groka, lai darītu labu paši sev.

Misters Pīters Magnuss pēc dabas bija ļoti sabiedrisks, un groks ar brīnišķīgu spēku atdzīvināja viņa sirds visdziļākos noslēpumus. Pastāstījis daudz dažādu ziņu par sevi, par savu ģimeni, par saviem sakariem, par saviem draugiem, par saviem jokiem, par savu nodarbošanos un par saviem brāļiem (lielajam vairumam runīgu cilvēku ir ļoti daudz ko teikt par saviem brāļiem), misters Pīters Magnuss dažas minūtes aplūkoja misteru Pikviku caur savām zilajam brillēm un tad kautrīgi apvaicājās:

- Un kā jūs domājat… kā jūs domājat, mister Pikvik… kāpēc es šeit esmu ieradies?

- Goda vārds, - misters Pikviks atteica, - man pilnīgi neiespējami to iedomāties; darīšanās varbūt?

- Pa daļai pareizi, ser, - misters Pīters Magnuss atbildēja, - bet tai pašā laikā pa daļai nepareizi; mēģiniet vēlreiz, mister Pikvik.

- Patiesi, - misters Pikviks sacīja, - man jāpadodas jūsu žēlastībai, - vai nu stāstiet man, vai nestāstiet, - jo es to nekad nevarētu uzminēt, kaut arī pūlētos visu nakti.

- Nu ko tad… hi, hi, hi! - misters Pīters Magnuss kautri pasmējās. - Ko jūs domātu, ser, ja es še būtu ieradies bildināt, ser, ko? Hi… hi… hi!

- Ko domātu! Ka jums katrā ziņā sekmēsies, - misters Pikviks atbildēja, likdams atspīdēt vienam no saviem visstarojošākajiem smaidiem.

- Ā, - misters Magnuss teica. - Bet vai jūs tiešām tā domājat, mister Pikvik? Patiešām?

- Protams, - misters Pikviks teica.

- Bet nē, jūs taču jokojat.

- Patiešām ne.

- Nu, tādā gadījumā, - misters Magnuss turpināja, - atklāšu jums mazu noslēpumu - es arī tā domāju. Es jums vēl varu pateikt, mister Pikvik, lai gan pēc dabas esmu briesmīgi greizsirdīgs… šausmīgi… ka lēdija atrodas šai namā.

Še misters Magnuss noņēma brilles, lai pamirkšķinātu ar acīm, un tad atkal tas uzlika.

- Tad tādēļ jūs pirms pusdienām tik bieži skrējāt ārā no istabas, - misters Pikviks šķelmīgi ieminējās.

- Csst! Jā, jums taisnība, tā bija, taču es nebiju tāds muļķis, lai viņai rādītos.

- Vai tiešām?

- Jā; pats zināt, tā taču nevar, tikko kā no ceļa. Jāpagaida līdz rītam, ser, tad divkāršas izredzes. Mister Pikvik, ser, tai somā ir uzvalks un tai kārbā cepure, kas abi, kā es sagaidu, man izdarīs nesamaksājamu pakalpojumu, ser.

- Patiešām! - misters Pikviks izsaucās.

- Jā. Jūs droši vien ievērojāt, kā es par tiem šodien biju norūpējies. Es neticu, ka par naudu var nopirkt vēl otru tādu uzvalku un cepuri, mister Pikvik.

Misters Pikviks apsveica neatvairāmo apģērba gabalu laimīgo īpašnieku par šādu ieguvumu, un misters Pīters Magnuss kādu brīdi, acīm redzot, kavējās pārdomās.

- Viņa ir skaista sieviete, - misters Magnuss sacīja.

- Tiešām? - misters Pikviks atteica.

- Ļoti, - misters Magnuss apgalvoja, - ļoti. Viņa, mister Pikvik, dzīvo apmēram divdesmit jūdžu no šejienes. Es uzzināju, ka viņa būs šeit šo vakaru un rīt visu priekšpusdienu, un ierados, lai izmantotu izdevību. Es, mister Pikvik, domāju, ka viesnīca ir piemērota vieta vientuļas sievietes bildināšanai. Iespējams, ka ceļojumā viņa stiprāk izjutīs savu vientulību nekā mājās. Kā jums liekas, mister Pikvik?

- Es domāju, ka tas ir ļoti iespējams, - šis džentlmenis atbildēja.

- Ludzu piedošanu, mister Pikvik, - misters Pīters Magnuss teica, - bet esmu pēc dabas diezgan ziņkārīgs; kāpēc jūs še esat ieradies?

- Daudz nepatīkamākās darīšanās, ser, - misters Pikviks atsacīja un piesarka, to atcerēdamies. - Es, ser, šeit esmu ieradies, lai celtu atklātībā kādas personas nodevību un viltību, uz kuras taisnīgumu un goda prātu es biju pilnīgi paļāvies.

- Ak kungs! - misters Pīters Magnuss izsaucās. - Tas ir ļoti nepatīkami. Tā, man šķiet, ir kāda lēdija. Vai ne, ko? Viltīgi, mister Pikvik, viltīgi. Labi, mister Pikvik, ser, es ne par ko pasaulē negribētu aizskart jūsu jūtas. Tas ir ļoti sāpīgi, ser, ļoti sāpīgi. Nekautrējieties no manis, mister Pikvik, ja jūs gribat dot vaļu savām jūtām. Es zinu, ko nozīmē tikt pieviltam, ser; es to esmu pārcietis trīs vai četras reizes.

- Esmu jums ļoti pateicīgs par izrādīto līdzjūtību šinī, pēc jūsu domām, sērīgajā gadījumā, - misters Pikviks sacīja, uzvilkdams savu pulksteni un nolikdams to uz galda, - bet…

- Nē, nē, - misters Pīters Magnuss izsaucās, - ne vārda vairāk, par to ir sāpīgi runāt. Es redzu, es redzu. Cik pulkstenis, mister Pikvik?

- Pāri divpadsmitiem.

- Mīļais dievs, laiks iet gulēt! Tas nekam neder - tāda sēdēšana. Es rīt izskatīšos bāls, mister Pikvik.

Iedomādamies vien tādu nelaimi, misters Pīters Magnuss piezvanīja istabenei, un, kad svītrainā soma, sarkanā soma, ādas cepuru kārba un papīra sainītis bija aiznesti uz viņa guļamistabu, viņš kopā ar lakotu svečturi devās uz vienu mājas galu, kamēr misteru Pikviku un lakotu svečturi pa daudziem līkumotiem gaiteņiem veda uz otru.

- Šī ir jūsu istaba, ser, - istabene teica.

- Ļoti labi, - atbildēja misters Pikviks, apskatīdamies apkārt.

Tā bija pietiekami liela istaba ar divām gultām un liesmojošu kamīnu; visā visumā daudz omulīgāka telpa, nekā mistera Pikvika īsā pazīšanās ar «Lielā Baltā Zirga» iekārtu ļāva sagaidīt.

- Otrajā gultā taču neviens neguļ? - misters Pikviks noprasīja.

- O nē, ser!

- Ļoti labi. Pasakiet manam sulainim, lai viņš rīt pusdeviņos uznes karstu ūdeni un ka šovakar viņš man vairs nebūs vajadzīgs.

- Jā, ser.

Un, novēlējusi misteram Pikvikam labu nakti, istabas meita izgāja, atstādama viņu vienu.

Misters Pikviks nosēdās krēslā pie uguns un iegrima klīstošās pārdomās. Vispirms viņš domāja par saviem draugiem, vēlēdamies zināt, kad ar tiem satiksies; tad viņa domas pievērsās misis Martai Bārdlai un no šīs lēdijas, dabiski, aizklīda uz Dodsona un Foga netīro kantori. No Dodsona un Foga tās pa tangenti ielidoja pašā centrā stāstam par savādo klientu un tad atgriezās pie «Lielā Baltā Zirga» Ipsvičā, būdamas vēl pietiekami skaidras, lai misters Pikviks saprastu, ka viņš iemieg. Tāpēc viņš piecēlās un sāka izģērbties, kad atcerējās, ka atstājis savu pulksteni lejā uz galda.

Šo pulksteni misters Pikviks bija sevišķi iemīlējis, jo bija to nēsājis savas vestes pavēnī daudz vairāk gadu, nekā mēs patlaban jūtamies aicināti pieminēt. Misteram Pikvikam nekad nebija pat prātā ienācis, ka iespējams aizmigt, nedzirdot tā kluso tikšķēšanu zem spilvena vai futrālī virs galvas. Tā kā bija jau krietni vēls un viņam negribējās šai nakts stundā zvanīt, viņš uzģērba svārkus, ko nupat bija novilcis, un, paņēmis rokā lakoto svečturi, klusiņām kāpa lejā.

Jo zemāk misters Pikviks nokāpa, jo vairāk pakāpienu likās vēl priekšā, un, kad viņš, nokļuvis kādā šaurā gaitenī, jau sāka sevi apsveikt ar ierašanos apakšstāvā, viņa izbrīna pilnajām acīm atkal un atkal parādījās jaunas kāpnes. Beidzot viņš sasniedza vestibilu ar akmens grīdu, ko atcerējās redzējis, mājā ienākot. Viņš izpētīja gaiteni pēc gaiteņa, ieskatījās istabā pēc istabas un pēdīgi, kad izmisumā jau gribēja beigt meklēšanu, atvēra tās istabas durvis, kurā bija pavadījis vakaru, un uz galda ieraudzīja savu pazudušo īpašumu.

Misters Pikviks triumfēdams satvēra pulksteni un devās atpakaļ uz guļamistabu. Bet, ja jau viņa ceļš uz apakšstāvu bija tik grūts un maldu pilns, tad atceļš bija nesalīdzināmi sarežģītāks. Visos iespējamos virzienos bija redzamas durvju rindas, ko greznoja visāda veida, fasona un izmēra zābaki. Reižu divpadsmit viņš lēni pagrieza rokturus guļamistabu durvīm, kas atgādināja viņējās, bet vienmēr no iekšpuses īgns sauciens «kas, pie velna, tur?» vai «ko jūs te meklējat?» lika viņam uz pirkstgaliem zagties prom tik tiešām apbrīnojamā ātrumā. Viņš jau bija tuvu izmisumam, kad viņa uzmanību pievilka kādas atvērtas durvis. Viņš paskatījās iekšā. Beidzot īstā! Tur bija abas gultas, kuru novietojumu viņš ļoti labi atcerējās, un kamīnā vēl dega uguns. Svece, jau tad ne visai gara, kad viņš to saņēma, bija izdegusi, viņam maldoties pa garajiem gaiteņiem, un izdzisa, līdzko viņš aizvēra durvis.

«Nekas,» misters Pikviks sacīja sev, «izģērbties varu tikpat labi pie kamīna gaismas.»

Gultas stāvēja katra savā pusē durvīm, un starp katru gultu un sienu bija šaura ejiņa, kas noslēdzās ar pītu krēslu un bija pietiekoši plata, lai gulētājs vai gulētāja varētu iekāpt gultā un izkāpt no tās pa šo pusi, ja viņam vai viņai tā liktos ērtāk. Rūpīgi aizvilcis gultas ārpuses aizkarus, misters Pikviks apsēdās pītajā krēslā un bez steigas noāva kurpes un getras. Tad viņš novilka un kārtīgi salocīja savus svārkus, vesti un kaklautu un, nesteidzīgi uzlicis pušķaino naktscepuri, nostiprināja to uz galvas, sasiedams zem zoda saitītes, kas vienmēr bija piešūtas pie šī viņa apģērba gabala. Šai brīdī viņam ienāca prātā, cik nejēdzīgi nupat bija alojies. Atsēdies pītajā krēslā, misters Pikviks tik sirsnīgi pats par sevi nosmējās, ka katram saprātīgam cilvēkam būtu bijis liels prieks vērot viņa smaidu apņemto seju, kas staroja zem naktscepures.

- Tas ir pats labākais joks, - misters Pikviks sacīja, smaidīdams tik sirsnīgi, ka gandrīz pārrāva naktscepures saitītes, - tas ir pats labākais joks, kādu es jebkad esmu dzirdējis, ka es šai mājā apmaldījos un klīdu pa kāpnēm. Jautri, jautri, tiešām jautri.

Misters Pikviks pasmaidīja vēl sirsnīgāk nekā iepriekš un, būdams vislabākajā omā; gribēja turpināt izģērbšanos, kad viņu pilnīgi negaidot kaut kas iztraucēja, proti, istabā ienāca kāda persona ar sveci un, aizslēgusi durvis, piegāja pie naktsgaldiņa un nolika sveci uz tā.

Smaids, kas rotājās mistera Pikvika sejā, acumirklī pārvērtās par neizmērojama izbrīna vaibstu. Šī persona, lai kas tā arī būtu, ienāca tik piepeši un tik klusi, ka misters Pikviks nepaspēja ne iesaukties, ne viņu aizkavēt. Kas tā varēja būt? Laupītājs? Kāds ļaundaris, kas varbūt bija redzējis viņu nākam augšup pa kāpnēm ar skaistu pulksteni rokā? Ko viņam darīt?

Vienīgais veids, kā misters Pikviks varēja paskatīties uz noslēpumaino apmeklētāju ar vismazākajām briesmām tikt ievērotam, bija ielīst gultā un paglūnēt otrā malā pa priekškaru starpu. Tātad viņš ķērās pie šī manevra. Rūpīgi saturēdams priekškarus ar roku, tā ka varēja redzēt tikai viņa seju un naktscepuri, uzlicis brilles, viņš sadūšojās un paskatījās ārā.

Misters Pikviks gandrīz paģība aiz šausmām un apjukuma. Pie spoguļa stāvēja lēdija pusmūža gados ar dzelteniem sprogu papīrīšiem matos un cītīgi strādāja ar susekli. Lai nu kā šī lēdija pusmūža gados, kura, acīm redzot, nekā nenojauta, bija nokļuvusi šai istabā, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņa te domāja palikt pa nakti, jo bija ienesusi niedres sveci* ar abažūru un, izrādīdama slavējamu piesardzību pret uguns briesmām, novietojusi to mazgājamā bļodā uz grīdas, kur tā staroja kā gigantiska bāka ārkārtīgi mazā ūdens platībā.

*======

Niedres svece- tauku svece ar dakti no niedres serdes; tāda svece dega ļoti tumši.

*======

«Dievs, apžēlojies,» misters Pikviks nodomāja, «kādas šausmas!»

- Khem! - lēdija noklepojās, un misters Pikviks ierāva galvu aiz priekškariem tik ātri kā automāts.

«Nekad es neesmu piedzīvojis kaut ko tik briesmīgu,» domāja nabaga misters Pikviks, un uz viņa naktscepures parādījās aukstas sviedru lāses. «Nekad. Tas ir drausmīgi.»

Taču bija pilnīgi neiespējami apspiest dedzīgo vēlēšanos redzēt, kas notiks tālāk. Tādēļ mistera Pikvika galva atkal izlīda no aizkariem.

Stāvoklis bija kļuvis vēl ļaunāks. Pusmūža lēdija bija beigusi kārtot matus, rūpīgi paslēpusi tos muslīna naktscepurē ar šauru mežģīņu maliņu un domīgi skatījās ugunī.

«Stāvoklis kļūst draudošs,» misters Pikviks prātoja. «Es nevaru pieļaut, ka tas tā turpinās. Spriežot pēc šīs lēdijas izturēšanās, ir skaidrs, ka es būšu ienācis nepareizā istabā. Ja es iesaukšos, viņa sacels kājās visu māju, bet, ja es palikšu šeit, sekas būs vēl briesmīgākas.»

Gluži lieki sacīt, ka misters Pikviks bija viens no viskautrīgākajiem un smalkjūtīgākajiem mirstīgajiem. Pat iedoma, ka naktscepurē būtu jāparādās lēdijai, viņu pilnīgi satrieca, bet viņš bija sasējis šīs sasodītas saitītes mezglā un, dari ko darīdams, nevarēja to noņemt. Taču atklāt sevi vajadzēja. Bija tikai vēl viens citāds veids, kā to izdarīt. Viņš pilnīgi paslēpās aiz priekškariem un ļoti skaļi izsaucās:

- Khe-hem!

Ka šī negaidītā skaņa lika lēdijai satrūkties, bija skaidrs no tā, ka viņa uzgrūdās uz sveces abažūra, bet tikpat skaidrs bija arī tas, ka viņa to galu galā noturējusi par iedomu, jo, kad misters Pikviks, pārliecināts, ka viņa paģībusi un guļ sastingusi aiz bailēm, iedrošinājās atkal paskatīties, viņa tāpat kā agrāk domīgi skatījās ugunī.

«Pavisam neparasta sieviete,» domāja misters Pikviks, atkal paslēpdamies.

- Khe-hem!

Šīs pēdējās skaņas, tik līdzīgas tām, ar kurām, kā teikas vēstī, niknais milzis Blanderbors parasti darījis zināmu, ka laiks klāt galdu, bija pārāk skaidri dzirdamas, lai tās atkal noturētu par iedomām.

- Žēlīgais tēvs! - pusmūža lēdija iesaucās. - Kas tas?

- Tas ir… tas ir… tikai kāds džentlmenis, kundze, - misters Pikviks aiz aizkariem ieteicās.

- Džentlmenis! - lēdija šausmās iebrēcās.

«Visam beigas!» misters Pikviks nodomāja.

- Svešs vīrietis! - lēdija spiedza.

Vēl mirklis - un visa māja būtu kājās. Lēdijas apģērbs nošvīkstēja, viņai metoties uz durvīm.

- Kundze! - misters Pikviks izsaucās, galīgā izmisumā izgrūzdams galvu no priekškariem. - Kundze!

Lai gan misters Pikviks bija izbāzis galvu bez kāda noteikta mērķa, šai rīcībai tūliņ bija labi panākumi. Lēdija, kā mēs jau norādījām, bija tuvu durvīm. Viņai tikai vajadzēja pa tām iziet, lai sasniegtu kāpnes, un, bez kādām šaubām, viņa to jau būtu izdarījusi, ja

mistera Pikvika naktscepures piepešā parādīšanās nebūtu lēdiju aizdzinusi atpakaļ istabas vistālākajā stūrī, kur viņa stāvēja un kā neprātīga uzlūkoja misteru Pikviku, kamēr misters Pikviks savukārt tāpat skatījās uz viņu.

- Nelieti! - lēdija izsaucās, aizklādama seju ar rokām. - Ko jūs te meklējat?

- Nekā, kundze, it nekā, kundze, - misters Pikviks nopietni atteica.

- Nekā? - lēdija vaicāja, paceldama acis.

- Nekā, kundze, goda vārds, - misters Pikviks apliecināja, tik enerģiski mādams ar galvu, ka viņa naktscepures pušķis sāka lēkāt. - Kundze, esmu gatavs vai zemē iegrimt, cik neērti man naktscepurē uzrunāt lēdiju (lēdija steigšus norāva savējo), bet es to nevaru noņemt, kundze (pierādīdams savu vārdu patiesību, misters Pikviks to spēcīgi paraustīja). Es tagad skaidri redzu, kundze, ka esmu kļūdījies, domādams, ka šī ir mana guļamistaba. Es te nebiju uzturējies vēl ne piecas minūtes, kundze, kad jūs piepeši ienācāt.

- Ja šis neticamais stāsts tiešam ir patiess, ser, - lēdija sacīja, skaļi šņukstēdama, - jūs tūliņ aiziesit.

- Jā, kundze, ar lielāko prieku, - misters Pikviks atbildēja.

- Tūliņ, ser! - lēdija pavēlēja.

- Protams, kundze, - misters Pikviks steidzīgi sacīja. - Protams, kundze. Man… man… ļoti žēl, kundze, - teica misters Pikviks, parādīdamies pie gultas kājgaļa, - ka negribot esmu sacēlis tādu uztraukumu un nemieru; ļoti nožēloju, kundze.

Lēdija rādīja uz durvīm. Šajā brīdī, ļoti grūtos apstākļos, skaistā kārtā izpaudās kāda lieliska mistera Pikvika rakstura īpašība. Lai gan viņš steigā bija uzlicis cepuri uz naktscepures kā veco laiku naktssardze, lai gan viņš nesa kurpes ar getrām rokā un svārkus ar vesti padusē, nekas neļāva viņam aizmirst iedzimto pieklājību.

- Man ļoti žēl, kundze, - misters Pikviks atkārtoja, visai zemu paklanīdamies.

- Ja tas tā ir, ser, jūs tūliņ atstāsit šo istabu, - lēdija attrauca.

- Nekavējoties, kundze, šo pašu brīdi, kundze, - misters Pikviks teica, atvērdams durvis, pie kam ar skaļu troksni nokrita zemē abas kurpes.

- Es ceru, kundze, - misters Pikviks turpināja, paceldams kurpes un pagriezdamies, lai vēlreiz paklanītos, - es ceru, kundze, ka mana neaptraipītā reputācija un dziļā cieņa, ko es jūtu pret jūsu dzimumu, zināmā mērā noderēs par nelielu attaisnojumu šim…

Taču, pirms misters Pikviks paspēja nobeigt šo teikumu, lēdija izgrūda viņu gaitenī un aizslēdza un aizbultēja durvis.

Lai cik pamatoti misters Pikviks varēja sevi apsveikt par tik laimīgu izglābšanos no nesenās nepatīkamās situācijas, viņa tagadējais stāvoklis nekādā ziņā nebija apskaužams. Viņš pilnīgi viens atradās svešas mājas gaitenī, pie tam nakts vidū un tikai pa pusei apģērbies; nebija ko domāt, ka viņš pilnīgā tumsā varēs atrast ceļu uz istabu, ko nekādi nebija spējis sameklēt ar sveci rokā; un, ja viņš savos nesekmīgajos mēģinājumos saceltu kaut mazāko troksni, bija ļoti iespējams, ka kāds modrīgs ceļotājs uz viņu izšautu un varbūt pat nogalinātu viņu. Viņam nebija citas izejas kā palikt tur, kur atradās, līdz dienas gaismai. Tāpēc, aiztaustījies dažus soļus pa gaiteni un sev par ārkārtīgu izbīli vairākkārt klupis pār apavu pāriem, misters Pikviks notupās kādā sienas nišā, lai filozofiskā mierā gaidītu rītu.

Taču viņam nebija nolemts piedzīvot vēl šo pacietības pārbaudi, jo nebija viņš vēl necik ilgi nosēdējis savā tagadējā paslēptuvē, kad viņam par neizsakāmām šausmām gaiteņa galā parādījās kāds vīrs, nesdams sveci. Tomēr viņa šausmas piepeši pārvērtās priekā, kad viņš pazina sava uzticamā sulaiņa stāvu. Tas tiešām izrādījās misters Semjuels Vellers, kas līdz šai vēlajai stundai bija nosēdējis, runādamies ar zābaku tīrītāju, kurš gaidīja pastu, un patlaban devās pie miera.

- Sem, - misters Pikviks izsaucās, pēkšņi nostādamies viņam priekšā, - kur ir mana guļamistaba?

Misters Vellers uzskatīja savu kungu ar visizteiksmīgāko pārsteigumu, un tikai pēc tam, kad jautājums bija trīs reizes atkārtots, viņš apgriezās un gāja pa priekšu uz ilgi meklēto istabu.

- Sem, - misters Pikviks noteica apguldamies, - šonakt man atgadījās visneparastākā kļūdīšanās, kāda jebkad dzirdēta.

- Ļoti iespējams, ser, - sausi atbildēja misters Vellers.

- Bet to es esmu nolēmis, Sem, - misters Pikviks turpināja, - ka pat tad, ja man nāktos šai mājā nodzīvot pusgadu, es nekad vairs nemēģinātu staigāt pa to viens pats.

- Tas ir pats gudrākais lēmums kādu jūs var pieņemt, ser, - misters Vellers atbildēja. - Jums, ser, vajdzīgs kāds, kas jūs pieskata, kad jūsu prāts aizgājs ciemos.

- Ko jūs ar to domājat, Sem? - misters Pikviks vaicāja.

Viņš piecēlās gultā sēdus un izstiepa roku, it kā gribētu vēl ko sacīt, bet piepeši apklusa, aizgriezās un novēlēja savam sulainim «labu nakti».

- Ar labu nakti, ser, - misters Vellers atbildēja.

Izgājis aiz durvīm, viņš apstājās, pakratīja galvu, pagāja gabaliņu, apstājās, notīrīja sveci, atkal pakratīja galvu un pēdīgi devās lēnām uz savu istabu, acīm redzot nogrimis visdziļākajās domās.

XXIII NODAĻA,

kurā misters Semjuels Vellers sāk enerģiski gatavoties revanša mačam ar misteru Troteru

Mazā istabiņā netālu no zirgu staļļa agri no rīta pēc mistera Pikvika piedzīvojuma ar pusmūža lēdiju, kam matos bija dzelteni sprogu papīrīši, sēdēja misters Vellers seniors, gatavodamies ceļojumam uz Londonu. Viņš sēdēja pozā, kas bija ļoti izdevīga viņa portreta uzgleznošanai.

Ir ļoti iespējams, ka kādā agrākā dzīves posmā mistera Vellera profilu bija veidojušas drošas un noteiktas līnijas. Tomēr viņa seja bija izplūdusi aiz labas dzīves un tieksmes nodoties miermīlīgai apcerei un vaigi bija tik tālu pārsnieguši tiem sākotnēji nospraustās robežas, ka tad, ja viņa seju neuzskatīja tieši no priekšas, grūti bija paredzēt kaut ko vairāk par ļoti sarkana deguna pašu galiņu. Zods tā paša iemesla dēļ bija ieguvis to cienīgo un iespaidīgo izskatu, kādu parasti raksturo, liekot šīs izteiksmīgās sejas daļas nosaukumam priekšā vārdu «divkāršs»; un viņa sejas krāsu veidoja tas īpatnējais krāsu sajaukums, kāds atrodams tikai pie viņa profesijas džentlmeņiem un pusizceptas vēršgaļas. Ap kaklu viņam bija spilgti sarkana ceļa šalle, kas tik labi pieskaņojās zodam, ka bija grūti atšķirt vienas krokas no otrām. Virs tās viņš valkāja garu vesti ar platām, iesarkanām svītrām un virs vestes platus, zaļus svārkus, rotātus ar lielām misiņa pogām, no kurām tās divas, kas greznoja viduci, bija tik tālu viena no otras, ka neviens cilvēks nekad nebija redzējis tās abas vienā laikā. Viņa mati, īsi, taisni un melni, bija tikko redzami zem zemās, brūnās cepures platās malas. Kājas bija ietērptas īsās korda biksēs un zābakos ar krāsainiem atlokiem, un pie platās jostas vaļīgi nokarājās vara pulksteņķēde ar tā paša materiāla zīmogu un atslēgu galā.

Mēs sacījām, ka misters Vellers gatavojas ceļojumam uz Londonu, proti, iestiprinājās. Uz galda viņam priekšā atradās kauss alus, gabals aukstas vēršga]as un ļoti iespaidīga izskata maizes klaips, starp kuriem viņš sadalīja savu labvēlību, stingri bezpartejiski veltījot katram pēc kārtas. Viņš patlaban bija nogriezis varenu riecienu no pēdējā, kad, izdzirdis kādu ienākam istabā, pacēla galvu un ieraudzīja savu dēlu.

- Mbrīt, Semmij! - tēvs sacīja.

Dēls piegāja pie alus kausa un, zīmīgi pamājis tēvam ar galvu, atbildes vietā iedzēra garu malku.

- Tu gan var sūkt, Semmij, - misters Vellers vecākais ieminējās, ielūkodamies kausā, kad viņa pirmdzimtais to bija nolicis atpakaļ pustukšu. - No tevs būtu iznācs varens austeris, ja tu būtu par tādu piedzims.

- Jā, es uzdrīkstas sacīt, ka būtu gan prāts sev sagādāt pieklājīgu iztiku - atbildēja Sems, sparīgi ķerdamies pie aukstās vēršgaļas.

- Man ļoti nepatīkas, Semmij, - teica vecākais misters Vellers, pirms dzeršanas saskalodams alu, aprakstot ar kausu nelielus aplīšus. - Man ļoti nepatīkas Semmij, dzirdēt no tavas mutes, ka tu ir ļāvs šitam mīkleņogu vīram sev piemuļķot. Vēl trīs dienas atpakaļ es allažiņ domāju, ka vārdi «Vellers» un «piemuļķots» nekad nesaderēs kopā… nekad, Semmij.

- Protams, izņemot gadījumu ar kādu no atraitnēm, - Sems atteica.

- Atraiknes, Semmij, - atbildēja misters Vellers, kam nedaudz pārmainījās sejas krāsa, - atraiknes ir izņēmumi no katra likuma. Es ir dzirdējs, cik daudz parastu sieviešu vajgoties, lai kādu piemuļķotu tā, kā to var izdarīt viena atraikne. Es domāju, ka divdesmit piecAs, bet skaidri nezinu, vai nav vairāk.

- Nav slikti sacīts, - Sems atzina.

- Bez tam, - misters Vellers turpināja, neievērodams šo piezīmi, - tā ir pavisam cita lieta. Zini, Semmij, kā teica advokāts, aizstāvēdams džentlmeni, kas, jautrā prātā būdams, vienmēr dauzīja sievu ar krāsns kruķi. «Un galu galā, milord,» viņš saka, «tā ir piedodama vājība.» To es tev saku, Semmij, attiecībā uz atraiknēm, un tu pats to teiks, kad būs tik vecs kā es.

- Es zin gan, ka man vajadzē būt gudrākam, - Sems teica.

- Vajdzējās būt gudrākam! - misters Vellers atkārtoja, uzsizdams dūri uz galda. - Vajdzējās būt gudrākam! Es zin kādu puisi, kam nebij ne puses, ne ceturtās daļas tavas izglītības - kas pat ne sešus mēnešus nav gulējs uz tirgus laukumiem - un kas tomēr būtu kaunējies šitā iekrist, kaunējies, Semmij.

Jūtu satraukumā, ko radīja šīs mokošās pārdomas, misters Vellers piezvanīja un pasūtīja jaunu kausu alus.

- Labi, par to tagad nav ko runāt, - Sems sacīja. - Tas ir padarīts, un tur nekā nevar līdzēt, un tas ar ir mierinājums, kā vienmēr saka Turcijā, kad nocirtuši galvu ne tam cilvēkam, kam vajdzēja. Tagad ir mana kārta, tētuk, un, tiklīdz mans nogrābs šito Troteru, mans viņam parādīs.

- Es ceru, Semmij, ka tu to izdarīs, es ceru, - misters Vellers atbildēja. - Uz tavām veselībām, Semmij, un kaut tu drīz nomazgātu to kaunu, ar ko tu ir aptraipījs mūsu dzimtas vārdu.

Uzsaucis šo tostu, misters Vellers ar vienu malku izdzēra vismaz divas trešdaļas no atnestā kausa un pasniedza to dēlam, lai tas rīkotos ar atlikušo, ko tas nekavējoties darīja.

- Un tagad, Semmij, - teica misters Vellers, paskatīdamies lielajā sudraba pulkstenī, kas karājās vara ķēdes galā. - Tagad man laiks būt kantorī, jāsaņem ceļazīme un jāredz, kā pielādē karieti, jo karietes, Semmij, ir tikpat kā lielgabali - tās jāpielādē ļoti rūpīgi, pirms laiž vaļā.

Par šo tēvišķīgo un profesionālo joku misters Vellers juniors pasmaidīja dēla smaidu. Viņa cienījamais tēvs turpināja svinīgā balsī: - Es tevi tagad atstās, Semivel, mans dēls, un neviens nevar pateikt, kad es atkal tevi redzēs. Varbūtiņās tava pamāte mani pievārēs, vēl var atgadīties arī daudz kas cits, pirms tu atkal kaut ko dzirdēs par slaveno misteru Velleru no «Skaistās Mežones». Dzimtas gods tagad dikti atkarājas no tevis, Semivel, un es ceru, ka tu tam kauna nedarīs. Kas attiecas uz visiem labas uzvešanās smalkumiem, es zin, ka var palaisties uz tevs tikpat labi kā pats uz sevs. Tad nu man atlicies tikai vēl viens mazs padomiņš, ko tev sacīt. Ja tev kādreiz būs pāri piecdesmitiem un tu sagribēsies kādu apprecēt - vienalga, ko, - tad tūliņās ieslēdzies savā istabā, ja tev tāda būs, un uz vietas indējies nost. Pakārties ir prasti, tāpēc par to nav ko runāt. Indējies nost, Semivel, mans dēls, indējies nost, un vēlāk tu par to būs priecīgs.

Teikdams šos aizgrābjošos vārdus, misters Vellers cieši noskatījās uz dēlu un, lēnām apgriezdamies uz papēža, aizgāja.

Kad tēvs bija aizgājis, misters Semjuels Vellers domīgā noskaņā, ko bija radījuši šie vārdi, izgāja no «Lielā Baltā Zirga» un, dodamies uz Sentklementa baznīcas pusi, centās izkliedēt savu melanholiju, klīstot pa tās senatnīgo apkārtni. Laiciņu tā klaiņojis, viņš nonāca kādā vientuļā vietā - tā izskatījās kā solīdas mājas pagalms, - no kuras, kā viņš atklāja, nebija citas izejas kā vienīgi tā, pa kuru. viņš bija ienācis. Viņš jau gribēja doties atpakaļ. kad pēkšņa parādība lika viņam pēkšņi sastingt uz vietas, un par šīs parādības dabu un raksturu mēs tagad pastāstīsim.

Misters Semjuels Vellers, nogrimis dziļās domās, šad un tad bija paskatījies uz vecajiem sarkano ķieģeļu namiem, pamirkšķinādams ar acīm vienai otrai brašai kalponei, kas atvilka priekškarus vai attaisīja kādu guļamistabas logu, kad pagalma dibenā atvērās zaļi dārza vārti un kāds vīrs, no turienes iznācis, ļoti rūpīgi atkal aizdarīja zaļos vārtus un žigli nāca tieši uz to vietu, kur stāvēja misters Vellers.

Ja mēs to aplūkojam kā atsevišķu faktu, kas nav saistīts ne ar kādiem blakus apstākļiem, tad tajā nebija nekā sevišķa, tāpēc ka daudzās pasaules daļās cilvēki iznāk no dārziem, aizver zaļus vārtus un pat dodas ātri prom, nepievelkot sev īpašu sabiedrības ievērību. Tāpēc ir skaidrs, ka vai nu šī vīra izskats, vai viņa izturēšanās, vai tie abi kopā bija tādi, kas piesaistīja mistera Vellera sevišķu uzmanību. Vai tas tā bija vai nebija, to mēs atstāsim lasītāja izlemšanai, kad būsim patiesīgi attēlojuši minētās personas uzvešanos.

Kad šis vīrs bija aizvēris zaļos vārtus, viņš, kā mēs jau divreiz esam teikuši, ātriem soļiem nāca pa pagalmu, bet, tikko ieraudzīja misteru Velleru, viņš sastomījās un apstājās, it kā mirkli nezinātu, kādu ceļu izvēlēties. Tā kā zaļie vārti aiz viņa bija aizvērti un citas izejas nebija kā tikai tā, kas atradās priekšā, viņam nevajadzēja daudz laika, lai saprastu, ka projām tikt var, vienīgi ejot garām misteram Semjuelam Velleram. Tāpēc viņš, cieši skatīdamies uz priekšu, sāka ātri soļot. Visdīvainākais bija tas, ka šis vīrs sašķobīja savu seju visšausmīgākajās un pārsteidzošākajās grimasēs, kādas jebkad redzētas. Dabas veidojums nekad nav ticis paslēpts zem tik ārkārtīgi veikla maskojuma, kādu šis vīrs vienā mirklī bija uzlicis savai sejai.

«Nu,» misters Vellers teica pie sevis, kad vīrs pienāca tuvāk. «Tas ir ļoti savādi. Es būtu varējs vai zvērēt, ka tas ir viņš.»

Vīrs pienāca vēl tuvāk, un viņa seja pieņēma vēl briesmīgāku izteiksmi.

«Es varētu apzvērēt, ka tie ir tie paši melnie mati un mīkleņogu svārki,» prātoja misters Vellers, «bet šādu seju es nekad agrāk nav redzējs.»

Kad misters Vellers to pasacīja, nācēja vaibsti kļuva tiešām pārdabiski atbaidoši. Viņam tomēr vajadzēja iet Semam ļoti tuvu garām, un šī džentlmeņa pētījošais skatiens zem visām riebīgajam grimasēm ieraudzīja kaut ko pārāk līdzīgu mistera Džoba Trotera mazajam actiņām, lai varētu kļūdīties.

- Ēi jūs, ser! - Sems nikni uzsauca. Svešinieks apstājās.

- Ēi jūs! - Sems atkārtoja vēl skarbāk.

Vīrs ar drausmīgo seju ārkārtīgi pārsteigts paskatījās pagalmā atpakaļ un uz priekšu, un māju logos - visur, tikai ne uz Semu Velleru, - un spēra atkal soli uz priekšu, kad viņu no jauna apstādināja atkārtots sauciens.

- Ēi jūs tur, ser! - uzsauca Sems trešo reizi.

Šoreiz vairs nevarēja izlikties, ka nesaprot, no kurienes balss nāk, tāpēc svešinieks, kam citas izejas nebija, beidzot paskatījās Semam Velleram tieši sejā.

- Nekas nelīdzēs, Džob Troter, - Sems teica. - Pietiks. Netais blēņas! Jūs nav tik glīts, lai varētu tā ar savu skaistumu mētāties. Novieto savas acis atpakaļ īstajās vietās, vai ar es jums tas pavisam izdauzīs. Dzirž ar?

Tā kā misters Vellers, acīm redzot, bija noskaņots pārvērst savus vārdus darbos, misters Troters atļāva sejai pieņemt dabisko izteiksmi un tad, priekā saukdamies, izsaucās:

- Ko es redzu? Misters Vokers!

- Ā, - Sems atbildēja. - Jums laikam ļoti liels prieks mani satikt?

- Prieks! - Džobs Troters iesaucās. - Ak mister Voker, ja jūs zinātu, kā es ilgojos jūs satikt! Tas ir par daudz, mister Voker, es to nevaru izturēt, patiešām nevaru.

Un, šos vārdus teicis, misters Troters prieka ekstāzē izplūda asarās un cieši apskāva mistera Vellera plecus, piespiezdams viņa rokas pie auguma.

- Vācas! - Sems uzkliedza, ļoti sašutis par šo rīcību un veltīgi pūlēdamies izrauties no sajūsminātā paziņas apkampiena. - Vācas, kad es jums saka! Ko jūs te brēc man virs galvas, jūs ugunsdzēsēju pumpis?

- Tāpēc, ka es priecājos, jūs redzot, - Džobs Troters atbildēja, pamazām atlaizdams misteru Velleru, līdzko vairs nelikās, ka tas sāks kautiņu. - O, mister Voker, tas ir par daudz!

- Par daudz! - Sems attrauca. - Es ar domā, ka tas ir par daudz! Nu, ko jūs man teiks?

Misters Troters neatbildēja, jo patlaban sparīgi strādāja ar mazo sārto kabatas lakatiņu.

- Kas jums ir ko teikt, pirms es jums norauj galvu? - draudoši atkārtoja misters Vellers.

- Kā! - misters Troters izsaucās nevainīgā izbrīnā.

- Kas jums ir ko teikt?

- Man, mister Voker!

- Nesauciet mani par Vokeru, mans vārds ir Vellers, jūs to labi zin. Kas jums ir ko teikt?

- Lai dievs jūs pasargā, mister Voker - Veller, es gribēju teikt… daudz kas ko sacīt, ja jūs atnāktu kaut kur, kur mēs varētu ērti parunāt. Ja jūs zinātu, kā es pēc jums esmu ilgojies, mister Veller…

- Briesmīgi, ko, man šķiet! - Sems sausi atcirta.

- Ļoti, ser, ļoti, - misters Troters apgalvoja, nepakustinādams ne vaibsta. - Bet dodiet roku, mister Veller!

Sems dažus mirkļus uzlūkoja savu sarunas biedru un tad, kā pēkšņas iedomas mudināts, paklausīja lūgumam.

- Kā klājas jūsu mīļajam, labajam kungam? - Džobs Troters apvaicājās, kad viņi gāja projām. - O, viņš ir cienījams džentlmenis, mister Veller! Es ceru, ser, ka viņš tai briesmīgajā naktī nesaaukstējās.

Kad Džobs Troters to sacīja, viņa acīs uz mirkli parādījās ļoti viltīga izteiksme, kas lika mistera Vellera dūrei ciešāk sažņaugties, un viņš dega aiz vēlēšanās pārbaudīt Džoba Trotera ribu stiprumu. Sems tomēr savaldījās un atbildēja, ka viņa kungs jūtoties lieliski.

- Ak, man tāds prieks, - misters Troters trieca tālāk. - Vai viņš atrodas šeit?

- Un jūsējais? - atbildes vietā jaut