# Nikolass Niklbijs. Romāns divās grāmatās

Čārlzs Dikenss

Čārlzs Dikenss

Nikolass Niklbijs

Romāns divās grāmatās

Romāns «Nikolass Niklbijs» tālāk risina "Oliverā Tvistā" skarto problēmu par jaunas, augošas personības sadursmi ar 19. gadsimta angļu sabiedrības tikumiem un ideāliem.

No angļu valodas tulkojušas Anna Bauga - pirmā grāmata un Rute Runce - otrā grāmata

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Redakcijas kolēģija: Maija Andersone, Anna Bauga, Viktors Ivbulis, Uldis Norietis Sastādījusi Brigita Šiliņa  Rutas Ķreices ilustrācijas Daiņa Lapsas grajiskā apdare

©Sastādījums, tulkojums,

piezīmes, ilustrācijas.

izdevniecība «Liesma», 1986

Čārlzs Dikenss

Nikolass Niklbijs

Romāns divās grāmatās

.

,

.

## Pirmā grāmata

.

## AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Sis stāsts tika iesākts dažus mēnešus pēc «Pikvika kluba piezīmju» iznākšanas atsevišķā izdevumā. Tolaik bija ļoti daudz lētu Jorkširas skolu. Tagad to ir maz.

Privātās skolas ilgu laiku bija vērā liekams piemērs tam, cik baismīgi nevērīgi Anglijā izturējās pret audzināšanu un cik maz valsts rūpējās par to, vai skolās izaug labi vai slikti pilsoņi, laimīgi vai nelaimīgi (audis. Jebkuram cilvēkam, kurš pierādījis savu nederīgumu jebkādā profesijā, bija tiesības bez izglītības dokumenta un zināšanu pārbaudes alklat skolu jebkurā vietā; no ārsta prasīja nepieciešamo sagatavotību, pirms tas sniedza palīdzību bērnam ierasties šai pasaulē vai ari vēlāk pamest to; šādas prasības bija ari pret aptieknieku, advokātu, miesnieku, maiznieku, svečturu darinātāju, pret visu profesiju un amatu pārstāvjiem, tikai ne pret skolotāju, tāpēc skolotāji visumā bija stulbeņi un krāpnieki — tiem, dabiski, vajadzēja vairoties un plaukt un zelt šādos apstākļos, turklāt Jorkširas skolotāji atradās uz šo kāpņu paša zemākā un satrunējušākā pakāpiena. Tirgoņi, kas izmantoja vecāku skopumu, vienaldzību vai trulumu un bērnu bezpalīdzību, neizglītoti, alkatīgi cietsirži, kam neviens saprātīgs cilvēks neuzticētu rūpes par zirgu vai suni, bija godājams pamatakmens tai sistēmai, kurai ar tās bezjēdzību un nepārspējami augstprātīgo laissezaller* diezin vai ir kāda līdzīga šai pasaulē.

Dažreiz gadās dzirdēt par tiesas prasību pret kādu nekompetentu ārstu, kas sakropļojis lauztu locekli, mēģinādams to sadziedēt. Bet ko var sacīt par simtiem tūkstošiem dvēseļu, ko uz mūžu sakropļojuši aprobežoti mahinatori, kuri pretendējuši uz tiesībām tās veidot?

Es minu Jorkširas skolotāju cilti pagātnes laikā. Viņi vēl nav galīgi izzuduši, taču ar katru dienu viņu skaits iet mazumā. Debess vien zina, cik mums vēl daudz darba

darāms audzināšanas jomā, taču pēdējos gados gūti lieli panākumi un atvēlēti līdzekļi stāvokļa uzlabošanai.

Patlaban nevaru atcerēties, kā man pirmo reizi gadījās dzirdēt par Jorkširas skolām; tad es vēl biju diezgan slimīgs bērns un mēdzu pavadīt laiku vientuļos kaktiņos Ročesteras pils tuvumā, un galva man bija pilna ar Pārtridžu, Strepu, Tomu Paipsu un Sančo Pansu* To gan atceros, ka tieši tanī laikā man radās pirmais priekšstats par šim skolām un tas nezin kāpēc saistījās ar strutojošu augoni, ar ko atgriezās mājās kāds zēns, kuram to bija uzgriezis viņa Jorkširas skolotājs — viņa draugs, filozofs — ar tintē notraipītu kabatas nazi. Lai kā radās šis priekšstats, tas mani nekad nepameta. Mani vienmēr interesēja Jorkširas skolas; vēlāk dažādos laikos es daudz dzirdēju par tām un beidzot, iemantojis lasītājus, nolēmu par tām uzrakstīt.

Ar šādu apņemšanos, pirms stājos pie šis grāmatas rakstīšanas, es devos uz Jorkširu ļoti bargā ziemas laikā, kurš šeit diezgan precīzi aprakstīts. Tā kā gribēju apmeklēt vairākus vietējos skolotājus un mani brīdināja, ka viņi aiz kautrības var justies neērti, pieņemot vizītē «Pikvika kluba piezīmju» autoru, vispirms apspriedos ar kādu draugu, kuram bija Jorkširā paziņas, un ar viņa palīdzību mēs izdarījām godīgu blēdību. Viņš man iedeva dažas ieteikuma vēstules — tikai ne uz manu, bet uz mana ceļabiedra vārdu; tanīs bija stāstīts par kādu neesošu zēnu, kurš palicis pie mātes — atraitnes, kura nezinot, ko iesākt ar viņu; lai modinātu radu novēlojušos līdzjūtību, nabaga sieviete domājusi sūtīt zēnu uz kādu Jorkširas skolu. Es esmu nabaga sievietes draugs, kas dodas uz šo apvidu, un, ja adresāts var mani informēt par kādu skolu savā apkaimē, tad sūtītājs būs ļoti pateicīgs.

Apmeklēju dažadas vietas šai valsts novadā, kur, pec saņemtajām ziņām, bija daudz skolu, bet ne reizi man nelaimējās nodot vēstuli, kamēr beidzot es nonācu pilsētā, kuras vārdu nenosaukšu. Adresāta nebija mājās, bet vakarā viņš caur puteni ieradās viesnīcā, kurā biju apmeties. Tas notika pēc maltītes, un nevajadzēja ilgu pierunu, lai viņš apsēstos siltā kaktiņā pie kamīna un nobaudītu ' vīnu, kas atradās uz galda.

Skiet, ka viņa nav vairs starp dzīvajiem. Atceros, viņš bija jautrs, sārts virs ar platu seju; atceros, ka mēs ātri sapratāmies un runājām par visu ko, tikai ne par skolu, jo no šis tēmas viņš citīgi centās izvairīties. «Vai šeit tuvumā ir kāda liela skola?» es jautāju, atgriezdamies pie vēstules. «O jā,» viņš atbildēja, «diezgan liela.» — «-Vai laba?» es apvaicājos. «Ko nu,» viņš atteica, «tikpat laba kā visas citas; tā ir gaumes lieta,» — un sāka skatīties ugunī, parlaida skatienu istabai un klusiņām svilpoja. Kad es atgriezos pie iepriekšējā jautājuma, kuru bijām apsprieduši, viņš uzreiz atplauka, bet, lai kā es pulējos, par skolu man neizdevās ar viņu parunāties; pat, ja viņš pirms tam bija skaļi smējies, tad, skolu pieminot, viņa seja sadrūma un viņš acīm redzami jutās neērti. Kad bijām pavadījuši kopā divas patīkamas stundas, viņš pēkšņi paķēra cepuri, pārliecās pār galdu un, lūkodamies man tieši acis, teica: «Paklau, cienītais, mēs abi patīkami izrunājāmies, un nu es pateikšu jums, ko domāju. Lai tā atraitne labāk neatdod vis savu puiku mūsu skolmeistariem, kamēr Londonā vēl ir kāds zirgs, ko vajag uzraudzīt, un renstele, kur var izgulēties. Es negribu aprunāt savus kaimiņus un saku to zem četrām acīm. Bet lai mani nelabais parauj, ja es likšos gulēt, nebrīdinājis caur jums to atraitni, lai viņa neatdod puiku tiem neliešiem, kamēr Londonā ir zirgs, ko vajag uzraudzīt, un renstele, kur var izgulēties!» Atkārtojis šos vārdus ar lielu enerģiju un tik svinīgi, ka viņa apaļā seja šķita kļūstam divkārt lielāka, viņš paspieda man roku un aizgāja. Kopš tās reizes es neesmu viņu vairs saticis, bet dažreiz man šķiet, ka Džona Braudija tēlā esmu daļēji viņu parādījis.

Attiecībā uz skolotājiem es gribētu minēt dažus vārdus no šis grāmatas pirmā priekšvārda:

«Autoram darba gaitā sagādāja lielu uzjautrinājumu un gandarījumu tas fakts, ka ne viens vien Jorkšīras skolotājs uzskata sevi par mistera Skvīrsa prototipu — par to autoram ziņojuši viņa draugi provincē un vēstījušas visvisādas aplamības provinces avīzēs. Autoram ir pamats domāt, ka viens džentlmenis apspriedies ar jurisprudences speciālistiem, vai ir iespējams iesūdzēt autoru par apmelošanu; otrs bija prātojis braukt uz Londonu ar vienu vienīgu mērķi — notvert apmelotāju un iespaidot to fiziski; trešais ļoti labi atceroties, ka pērngad janvāri viņu apmeklējuši divi džentlmeņi, no kuriem viens ievadījis sarunu, kamēr otrs viņu zīmējis, un, kaut gan misteram Skvirsam ir tikai viena acs, bet viņam abas un kaut gan presē parādījies zīmējums nemaz neizskatoties pēc viņa (lai kas viņš ari būtu), šis džentlmenis un visi viņa draugi un kaimiņi tūliņ sapratuši, kas ar to domāts, — tik liela līdzība viņam esot ar šā romāna tēlu.

Kaut gan autors nevar palikt vienaldzīgs pret šādā ceļā pie viņa atnākušo slavu, tomēr uzdrošinās aizrādīt, ka šo strīdu cēlonis varētu būt fakts, ka misters Skvīrss ir savas sugas pārstāvis, nevis indivīds. Ja blēdības, stulbums, dzīvnieciska alkatība ir nelielas ļaužu grupas galvenās īpašības un viens no šis grupas attēlots ar šim raksturīgajām īpašībām, visi viņa gara radinieki atzīs, ka šīs īpašības piemīt ari viņiem, un katram radīsies bažas, vai tikai tas nav tieši viņa portrets.

Autora mērķis — pievērst publikas uzmanību izglītības sistēmai — nebūtu pilnīgi sasniegts, ja viņš tūliņ pats enerģiski nepaziņotu, ka misters Skvīrss un viņa skola ir tikai reālā stāvokļa vārgs un miglains attēls, ar nodomu mīkstināts, lai neliktos gluži neticams. Pastāv ziņojumi par tiesas procesiem, kuros pieprasīta zaudējumu atlīdzība kā nožēlojama atmaksa par bērnu ilgstošām mokām un kropļošanu skolotāju vainas dēļ, un šinīs atskaitēs sīki aprakstīta tāda riebīga nolaidība, cietsirdīga apiešanās ar bērniem un slimības, ka nevienam romānistam nebūtu drosmes ko līdzīgu izdomāt. Un, kopš autors stājies pie šo «piedzīvojumu» aprakstīšanas, viņš saņēmis no privātām personām, kuras ir ārpus katrām aizdomām un pilnīgi uzticamas, neskaitāmas ziņas par nežēlīgu izturēšanos pret novārtā pamestiem vai atstumtiem bērniem, kur skolas bijušas galvenās vainīgās, un šie fakti tālu pārspēj visu šais lappusēs attēloto.»

Tas ir viss, kas man sakāms šai jautājumā; varu vienīgi piebilst — ja būtu iespējams, es bulu publicējis ari datus no tiesas protokoliem, kas izrakstīti no dažam vecām avīzēm.

Vel viens citāts no jau minētā priekšvārda vēsta par faktu, kas var ieinteresēt lasītājus:

«Ja pievēršamies patīkamākai tēmai, tad jāteic, ka divi šās grāmatas varoņi ņemti no dzīves, interesanti, ka tā saucamā pasaule, kura ar tādu uzticību izturas pret visu, kas pretendē uz realitāti, kļūst ļoti neuzticīga, ja runa par izdomu, un, kaut ari ikdienas dzīvē tā atzīst, ka vienam 'cilvēkam nav nekādu netikumu, bet otram piemīt pilnīgs tikumu trūkums, tā reti pieļauj, ka romānā parāda cilvēku ar krasi izteiktām labām vai sliktām īpašībām, kuras turklāt ir ticamas. Taču lasītāji, kuriem ir interese par šo stāstu, ar prieku uzzinās, ka brāļi Cīribli dzīvo šai pasaulē, ka viņu žēlsirdība, sirds vienkāršība, cildenā daba un bezgalīgā labestība nav autora izdomātas un ka viņi ik dienas (lielākoties slepeni) palīdz ļaudim veikt cēlus un augstsirdīgus darbus mūsu pilsētā, kuras lepnums un gods ir brāļi Čiribli.»

Ja es gribētu saskaitīt tos vēstuļu tūkstošus no dažādiem cilvēkiem dažādos platuma grādos un klimata joslās, ko saņēmu pēc šā nelaimīgā paziņojuma, tad es iesligtu aritmētiskās grūtībās, no kurām nespētu tik viegli izķepuroties. Pietiks, ja sacīšu, ka lūgumi pēc aizņēmumiem, pabalstiem un siltām vietiņām, ko man vajadzētu nodot īstajiem brāļiem Ciribliem (ar kuriem es savu mūžu neesmu ne vārda pārmijis), izsmeltu visas lordkancleru rīcībā esošās ieņemamo vietu rezerves kopš Braunšveigu nākšanas uz troņa un izputinātu Anglijas banku.

Brāļu Čīriblu vairs nav starp dzīvajiem.

Ir vēl viens punkts, kurā man gribētos ko piebilst. Nikolass nav vienmēr nevainojams vai patīkams, bet viņam ari nav vienmēr tādam jābūt. Viņš ir jauns cilvēks ar strauju temperamentu, mazu dzīves pieredzi vai pavisam bez tās, un man nav pamata pacelt šādu varoni augstāk par cilvēka dabu.

## I NODAĻA,

kura ir ievads visam pārejam.

Kādreiz Devonširas grāfistes vientuļā nostūrī dzīvoja kāds misters Godfrijs Niklbijs, cienījams džentlmenis, kas diezgan vēlu sadomāja precēties un, nebūdams ne pietiekami jauns, ne bagāts, lai censtos iegūt bagātas lēdijas roku, beidzot apprecēja aiz mīlestības kādu senu simpātiju, kura izgāja pie viņa aiz tā paša iemesla. Taisni tāpat divi cilvēki, kuri nevar atjauties spēlēt kārtis uz naudu, dažreiz sēžas pie spēlēšanas tīra prieka dēļ.

Viena otra kašķīgi noskaņota persona, kas ironiski smīn par laulības dzīvi, varbūt piezīmēs, ka šo lāga pāri varētu salīdzināt ar diviem bokseriem, kuri, kad maks tukšs un maiznieki skopi, bruņnieciski ķeras pie sava darba vienīgi aiz prieka pacīkstēties, un vienā ziņā šis salīdzinājums patiešām ir pieņemams: tāpat kā brašais bokseru pāris ar cepuri rokā apstaigā skatītājus, paļaujoties uz viņu dāsnumu, cerībā iegūt līdzekļus iztikai, arī misters Godfrijs Niklbijs un viņa laulātā draudzene pēc medusmēneša noraizējušies ielūkojās pasaulē, cerēdami uz laimīgu gadījumu, kas uzlabotu viņu apstākļus. Mistera Niklbija ienākumi viņa precību laikā svārstījās starp sešdesmit un astoņdesmit mārciņām gadā.

Dievs zina, ka pasaulē ir pilnīgi pietiekami cilvēku un pat Londonā (kur šinī laikā uzturējās misters Niklbijs) diezin vai kāds žēlotos, ka iedzīvotāju par maz. Taisni neticami, cik ilgi cilvēks var lūkoties pūlī un neatrast tur nevienu drauga seju, bet tā ir. Misters Niklbijs skatījās un skatījās, kamēr acis sāka sāpēt tāpat kā sirds, bet neviens draugs neparādījās; kad, noguris no meklēšanas, viņš pievērsa skatienu savam pavardam, tad ļoti maz kas spēja atveldzēt viņa nogurušās acis. Gleznotājs, kurš ilgi vērojis spilgtas krāsas, atvieglo nogurušo skatienu, pievēršot to tumšākiem un blāvākiem toņiem, taču viss, ko atrada mistera Niklbija skatiens, bija tik tumšs un drausmīgs, ka viņš justos neaprakstāmi atvieglots, ja ieraudzītu pilnīgi pretējas krāsas.

Beidzot pēc pieciem gadiem, kad misis Niklbija bijar dāvājusi savam laulātajam draugam divus dēlus un šis raižu apkrautais džentlmenis, kuru mocīja nepieciešamība kaut kādi nodrošināt ģimeni, jau visā nopietnībā apsvēra nelielu komerciālu darījumu — nākamā ceturkšņa pirmajā dionā apdrošināt dzīvību un tad gluži nejauši nogāzties lejā no Monumenta —, kādu rītu saņēma vēstuli ar melnām malām — vēsti, ka viņa tēvocis misters Ralfs Niklbijs ir miris un atstājis viņam visu savu mazo bagātību — piecus tūkstošus sterliņu mārciņu.

Tā kā nelaiķis, dzīvs būdams, nebija pievērsis brāļadēlam ne mazāko uzmanību, vienīgi atsūtījis viņa vecākajam zēnam (kurš izmisīgā cerībā bija nosaukts par Ralfu) sudraba karoti safjāna kārbiņā — šī karote, ar kuru bija tik maz, ko ēst, šķita kā izsmejošs norādījums, ka viņš piedzimis bez šī derīgā priekšmeta mutē,* — misters Godfrijs Niklbijs nemaz negribēja ticēt saņemtajai ziņai. Tomēr pārbaudot viss izrādījās pilnīgi pareizi. Vecais, jaukais džentlmenis, šķiet, bija nolēmis atstāt visu mantu Karaliskajai Cilvēkmīlestības biedrībai un patiešām uzrakstījis testamentu tādā garā, bet dažus mēnešus pirms viņa nāves šai biedrībai bija gadījusies nelaime izglābt dzīvību kādam viņa trūcīgam radiniekam, kuram viņš sūtīja ik nedēļas trīs šiliņus sešus pensus pabalsta, un gluži dabiskā sašutumā viņš atcēlis novēlējumu un atstājis mantu misteram Godfrijam Niklbijam ar piezīmi testamentā, ka ir sašutis ne vien par šo biedrību, kas izglābusi viņa radinieka dzīvību, bet arī par radinieku, kurš ļāvies izglābties.

Par daļu no iegūtās bagātības misters Godfrijs Niklbijs nopirka mazu fermu Devonšīrā Dolišas tuvumā un pārcēlās uz turieni ar sievu un abiem bērniem, lai dzīvotu no pašiem augstākajiem procentiem, kādus varēja dabūt no atlikušās summas un nelielajiem ienākumiem, ko deva ferma. Viņiem klājās tik labi, ka misters Godfrijs Niklbijs — piecpadsmit gadus pēc šiem notikumiem un piecus gadus pēc sievas nāves — mirdams atstāja vecākajam dēlam Ralfam trīs tūkstošus mārciņu naudā un jaunākajam — Nikolāsam — vienu tūkstoti un fermu — mazu, jauku saimniecību.

Abi brāļi mācījās kopā Ekziteras skolā un, ierazdamies reizi nedēļā mājās, bieži klausījās mātes garos vēstījumus par tēva ciešanām trukuma dienās un par viņu nelaiķa tēvoča iespaidīgumu viņa ziedu laikā; šie stāsti ietekmēja dēlus dažādi: jaunākais, būdams bikls un atturīgs, smēlās no tiem padomu vairīties no lielās pasaules un turēties pie lauku dzīves mierīgajām paražām, bet vecākais, Ralfs, guva no bieži atkārtotā stasta divas lielas mācības, proti, ka bagātība ir vienīgais patiesais laimes un varas avots un ka ir likumīgi un taisnīgi censties iegūt bagātību ar visiem iespējamiem līdzekļiem, ja vien nenonāk līdz noziedzībai. «Un, ja tēvocim nauda nav nesusi nekādu labumu, dzīvam esot,» — tā Ralfs klusībā prātoja, «liels labums tomēr ir nācis pēc viņa nāves, jo naudu saņēmis mans tēvs un glabā to man, un tas ir visai teicami; īstenībā tā devusi labumu arī vecajam džentlmenim, jo viņš varējis visu mūžu ar patiku domāt par to un just visu radinieku skaudību un godbijību.» Un Ralfs pastāvīgi nobeidza šos domu monologus ar slēdzienu, ka nauda ir vienīgā vērtība pasaulē.

Neapmierinādamies ar teoriju un nejaudams ierūsēt savām spējām pat tik jaunos gados, šis daudzsološais jaunietis jau skolā sāka neliela mēroga augļotāja karjeru — viņš laida apgrozībā grifeles un stikla bumbiņas par labiem procentiem un pakāpeniski izvērta savas operācijas, pārslēgdamies uz šīs valsts vara naudu — to viņš aizdeva uz augļiem ar lielām priekšrocībām sev pašam. Savus parādniekus viņš neapgrūtināja ar abstraktu skaitļošanu un atsaukšanos uz aprēķinu tabulām: viņa vienkāršais procentu aprēķins ietilpa vienā zelta teikumā — «divi pensi par katru puspensu»; tas ārkārtīgi vienkāršoja aprēķinus, un, kā zināms, bauslis tiek vienkāršāk iegaumēts un paturēts atmiņā nekā jebkurš aritmētikas likums; tāpēc tas jo sevišķi ieteicams lielu un mazu kapitālistu uzmanībai, it īpaši biržas mākleriem un vekseļu diskontētājiem. Patiešām, jādod gods šiem džentlmeņiem: daudzi pat šodien šo bausli lieto ar pārsteidzošiem panākumiem.

Tādā pašā veidā jaunais Ralfs Niklbijs izvairījās no tiem sīkajiem un sarežģītajiem papildu dienu aprēķiniem, kas vienmēr ir tik apgrūtinoši katram, kurš nodarbojas ar vienkāršo procentu aprēķināšanu; viņš noteica vienu vispārēju likumu, ka visas summas — pamatkapitāls un procenti — jānomaksā kabatas naudas izsniegšanas dienā, tas ir, sestdienā, un vai nu aizņēmums bija izdarīts pirmdienā, vai piektdienā, procenti abos gadījumos palika vieni un tie paši. Viņš sprieda — turklāt visai pamatoti —, ka drīzāk vajadzētu prasīt lielākus procentus par vienu, nevis par piecām dienām, jo pirmajā gadījumā aizņēmējs bijis visai grūtā stāvoklī, citādi nebūtu aizņēmies ar tik neizdevīgiem noteikumiem. Kaut arī jaunais Ralfs Niklbijs tolaik to nezināja, minētās kategorijas džentlmeņi ari visos savos darījumos turas pie tiem pašiem principiem.

No tā, ko sacījām par šo jauno džentlmeni, un no lasītaju pilnīgi saprotamās sajūsmas par viņu varētu spriest, ka viņš kļus par varoni tanī stāstā, kuru mēs tūliņ sāksim. Lai reizi par visām reizēm nokārtotu šo jautājumu, mēs steigšus atklāsim lasītājiem viņu maldus, atgriežoties pie stāsta sākuma.

Pēc tēva nāves Ralfs Niklbijs, kuru neilgi pirms tam bija nodevuši darbā kāda Londonas tirdzniecības firmā, kaismīgi atsāka agrāko dzīšanos pēc naudas; tā viņu drīz tā aizrāva, ka viņš gadiem ilgi pilnīgi aizmirsa savu brāli; ja reizēm atmiņas par bērnības rotaļu biedru izlauzās caur miglu, kurā viņš dzīvoja — jo zelts rada ap cilvēku miglu, kas izgaisina visas viņa agrākās pieķeršanās un iežūžo viņa jūtas stiprāk par tvanu, — tad šīs atmiņas radīja bažas, ka brālis, ja viņi būtu tuvākās attiecībās, mēģinātu aizņemties no viņa naudu. Un misters Ralfs Niklbijs paraustīja plecus un noteica sevī: lai viss paliek pa vecam, tā ir labāk. Tikmēr Nikolass dzīvoja vecpuisi no mantotās fermas ienākumiem, kamēr viņam apnika dzīvot vienam — un viņš apprecēja kaimiņu muižnieku meitu ar tūkstoš mārciņām pūrā. Si labā lēdija dāvāja viņam divus bērnus, dēlu un meitu, un, kad dēlam bija ap deviņpadsmit, bet meitai, cik varam spriest, četrpadsmit gadu — precīzas ziņas par lēdiju vecumu šīs zemes oficiālajos sarakstos agrāk netika reģistrētas —, misters Niklbijs sāka prātot, kā palielināt savu kapitālu, kas bija stipri cietis no ģimenes palielināšanās un izdevumiem par audzināšanu.

—   Spekulē! — ieteica misis Niklbija.

—   Spe-ku-lēt, mana dārgā? — misters Niklbijs novilka it kā šaubīdamies.

—   Un par ko gan ne? — jautāja misis Niklbija.

—   Tāpēc, mana dārgā, ka, zaudēdami kapitālu, — atbildēja misters Niklbijs — viņš mēdza runāt gausi un apdomīgi, — zaudēdami kapitālu, mēs paliksim bez jebkādiem līdzekļiem, mana dārgā.

—   Muļķības! — atteica misis Niklbija.

—   Par to es neesmu gluži pārliecināts, mana dārgā, — sacīja misters Niklbijs.

—   Mums ir Nikolass, — turpināja lēdija, — viņš jau pilnīgi pieaudzis, viņam laiks nostāties uz savām kājām, un Keitai*, nabaga meitenei, nav ne pensa. Padomā par savu brāli! Vai viņš butu tas, kas viņš ir, ja nebūtu spekulējis?

—   Pareizi gan, — atbildēja misters Niklbijs. — Ļoti labi, dārgā. Jā. Es spekulēšu, dārgā.

Spekulācija ir apļa spēle:* spēlmaņi sākumā gandrīz nemaz neredz savas kārtis, laimesti var būt milzīgi un zaudējumi tapat. Laime novērsās no mistera Niklbija. Neprāts guva virsroku, ziepju burbulis pārplīsa, četri biržas mākleri apmetās villās Florencē, četri simti sīkmaņu tika izputināti un starp tiem arī misters Niklbijs.

—   Pat šo māju, kurā es dzīvoju, rīt var man atņemt, — nopūtās nabaga džentlmenis. — Nekas vairs nepaliks no manām vecajām mēbelēm — tās visas nopirks sveši ļaudis!

Pēdējais apsvērums viņu tā sarūgtināja, ka viņš tūliņ likās gultā, acīm redzami apņēmies vismaz to paglābt.

—   Esiet možāks, seri — sacīja dziednieks.

—   Nevajag ļauties izmisumam, ser, — aizrādīja kopēja.

—   Tā notiek katru dienu, — piezīmēja advokāts.

—   Un ir liels grēks sacelties pret to, — čukstēja garīdznieks.

—   Un nevienam ģimenes galvam nevajag to darīt, — piemetināja kaimiņi.

Misters Niklbijs papurināja galvu, ar žestu izraidīja visus no istabas, apskāva sievu un bērnus un, piespiedis viņus pie savas vārgi pukstošās sirds, pagurumā atslīga uz spilvena. Tuviniekiem par lielām bažām, izrādījās, ka viņa apziņa aptumšojusies, jo viņš ilgu laiku kaut ko murmināja par sava brāļa augstsirdību un labestibu un par vecajiem labajiem laikiem, kad viņi abi mācījušies skolā. Pēc šīs murgu lēkmes viņš svinīgi novēlēja visus tam, kurš nekad nepamet atraitnes un bāreņus, un, maigi pasmaidījis, novērsās un sacīja, ka, viņaprāt, viņš tagad varot laisties miegā.

## II NODAĻA

Par misteru Ralfu Niklbiju, par viņa kantori un viņa darījumiem. Un par kādu lielu akciju sabiedrību, kurai milzīga nozīme visas valsts mērogā.

Misters Ralfs Niklbijs nebija, stingri ņemot, tas, ko mēs sauktu par tirgotāju, tāpat viņš nebija ne baņķieris, ne advokāts, ne notārs. Protams, viņš nebija tirgotājs, un vēl mazāk viņš varēja saukties par džentlmeni ar kādu profesiju, jo nebija iespējams nosaukt nevienu atzītu profesiju, pie kuras viņš piederētu. Taču viņš dzīvoja plašā namā Goldenskvērā; šim namam virs parādes durvīm bija vara plāksne un kreisajā durvju pusē pustrešas reizes mazāka plāksnīte — virs varā veidotas bērna dūrītes ar iesma gabalu tanī —, un uz tās bija rakstīts «Kantoris», tātad bija skaidrs, ka misters Ralfs Niklbijs nodarbojas vai izliekas nodarbojamies ar kaut kādiem darījumiem, un šo faktu, ja tam bija vajadzīgi vēl kādi sīkāki pierādījumi, apstiprināja dzeltensejīga vīra uzturēšanās šai namā ik dienu no pusdesmitiem līdz pieciem; viņš rūsaini brūnos svārkos sēdēja uz neparasti cietas taburetes bufetei līdzīgā istabā un, atskanot zvanam, gāja ielaist apmeklētāju, aizbāzis spalvu aiz auss.

Lai gan Goldenskvērā tuvumā dzīvo viens otrs cienījamas profesijas pārstāvis, tomēr Goldenskvērs nevienam nav pa ce|am ne uz kaut kurieni, ne no kaut kurienes; tas ir viens no agrākajiem laukumiem, tāds pilsētas rajons, kas nav ticis uz zaja zara un sācis izīrēt dzīvokļus. Daudzus otros un trešos stāvus ar visām mēbelēm izīrē vientuļiem džentlmeņiem, un šeit pieņem arī pansijā. Tā ir iecienīta ārzemnieku apmešanās vieta. Melnūksnējie vīri ar lielajiem gredzeniem, smagajām pulksteņķēdēm, kuplajām vaigubārdām, kuri pulcējas zem operas kolonādes vai ap biļešu kasēm no pulksten četriem līdz pieciem pēcpusdienās, kad izsniedz kontramarkas, — tie visi dzīvo Goldenskvērā vai tuvīnajās ielās. Divas vai trīs vijoles un daži pūšamie instrumenti no operas orķestra dzīvo tepat kaimiņos. Pansijas ir mūzikas pilnas, klavieru un arfu skaņas vakaros viļņo ap nožēlojamo statuju — kā sargeņģelis tā stāv mazajā, aizlaistajā krūmu pudurī laukuma vidū. Vasaras vakaros logi ir vaļā un garāmgājējs var skatīt melnūksnēju, ūsainu vīriešu grupiņas — uzguluši uz palodzēm, tie sirdīgi smēķē. Klusumā ielaužas no vokāliem vingrinājumiem aizsmakušas balsis, un izmeklētas tabakas aromāts pilda gaisu. Te šņaucamā tabaka, cigāri, flautas, vijoles un čelli dala varu savā starpā. Tas ir dziesmu un tabakas dūmu rajons. Ielas orķestri sacenšas Goldenskvērā, un klejojošiem dziedoņiem balss nevi|us iedrebas, kad viņi nokļūst šinī rajonā.

Šī vieta varētu likties visai nepiemērota veikalnieciskām operācijām, taču misters Ralfs Niklbijs dzīvoja šeit jau gad iem ilgi un nekad nesudzejas. Viņš šai apkarlne nevienu nepazina un neviens nepazina viņu, kaut arī tika stāstīts, ka viņš esot milzīgi bagāts. Tirgotāji domāja, ka viņš esot tāds kā jurists, citi kaimiņi sprieda, ka viņš esot mākleris; abi šie minējumi bija tieši tik pareizi un precīzi, cik pareizi un precīzi mēdz būt vai kādiem jābūt minējumiem par mūsu tuvāko darīšanām.

Misters Ralfs Niklbijs kādu rītu sēdēja savā privātajā kantori, saģērbies iziešanai. Viņam bija pudeļzaļš virssvārks virs zilās frakas, balta veste, iepelēkas bikses un uz tām uzvilkti stulmu zābaki. Stūrītis sīki krokotas krūtežas, it kā gribēdams sevi parādīt, lauzās ārā starp viņa zodu un augšējo virssvārka pogu; pēdējais apģērba gabals nebija pietiekami garš, lai apslēptu garu zelta pulksteņķēdi, kas sastāvēja no daudziem gredzeniem un sākās no zelta pulksteņa mistera Niklbija kabatā un beidzās ar divām mazām atslēdziņām: viena bija domāta pulkstenim, otra kādai patentētai priekškaramai slēdzenei. Viņa mati bija iepūdcrēti, it kā lai piešķirtu viņam labsirdīgu izskatu, bet šā mērķa dēļ būtu bijis labāk iepūderēt seju, jo pat tās grumbas un saltās, nemierīgās acis negribot pauda ko viltīgu. Vai nu tā bija, vai nebija, bet misters Niklbijs te sēdēja viens, un šinī vientulībā ne pūderis, ne acis nevienu neietekmēja ne labvēlīgi, ne nelabvēlīgi, un tāpēc mums patlaban nav gar to visu nekādas daļas.

Misters Niklbijs aizvēra rēķinu grāmatu, kas atradās viņa priekšā uz pults, un, atlaidies krēslā, izklaidīgi vērās netīrajā logā. Pie dažiem Londonas namiem ir mazs, sērīgs zemes gabaliņš, kuru parasti ielenc četri augsti, balsināti mūri un uz kuru drūmi noraugās skursteņu rinda; tanī gadu no gada nīkst kāds līks kociņš, kurš varen lepni izliekas, it kā gribētu raisīt pāris lapiņu vēlu rudeni, kad pārējie koki tas nomet, un, novārdzis aiz pūlēm, viss saplaisājis un nokvēpis, nīkst tālāk, nākamajā rudenī atkārto to pašu un, ja laiks patiešām labvēlīgs,

iekārdina pat kādu rcimatisku zvirbuli pačivināt savos, zaros. Dažreiz šos tumšos pagalmiņus sauc par «dārziem»; tas nenozīmē, ka šeit kādreiz kaut kas ir stādīts, tā drīzāk ir aizlaista, nezāļaina zeme — tāda, kāda tā palikusi bijušā ķieģeļu cepļa vietā. Nevienam nenāk ne prātā pastaigaties šai pamestajā nostūrī vai mēģināt gūt no tā kādu labumu. Pāris grozu, pusduci sadauzītu pudeļu un tamlīdzīgas grabažas te izmet, kad ievācas jauns īrnieks, un te šīs grabažas paliek; mitrie salmi trūd tik ilgi, cik atzīst par vajadzīgu, un kopā ar nožēlojamo samšitu, zemiem, nobrūnējušiem zāļu stublājiem un saplīsušiem puķu podiem, kas te grūtsirdīgi mētājas, kļūst par laupījumu kvēpiem un dubļiem.

Tāda bija šī vieta, uz kuru misters Niklbijs raudzījās, kamēr sēdēja, sabāzis rokas kabatās. Viņš bija pievērsis skatienu kroplai eglītei, kuru kāds agrākais īrnieks bija iestādījis muciņā, kādreiz zaļā, jau sen pamestā gausai trūdēšanai. Eglīte nebija sevišķi pievilcīga, bet misters Niklbijs bija iegrimis dziļās domās un lūkojās uz to daudz vērīgāk nekā citkārt uz kādu eksotisku augu. Beidzot viņš pievērsa acis netīram lodziņam pa kreisi, aiz kura neskaidri rēgojās kantorista galva; šis cienījamais vīrs neviļus pacēla galvu, un misters Niklbijs pamāja, lai viņš ienāk.

Paklausīdams pavēlei, kantorists nošļūca no augstās taburetes (viņš to bija priekšzīmīgi nopulējis uzkāpdams un nokāpdams) un ieradās mistera Niklbija vaiga priekšā. Tas bija gara auguma pusmūža vīrietis ar izvelbtām acīm, no kurām viena bija nekustīga, sarkanu degunu, pelēku seju; viņa drēbju kārta (gaužām nekārtīgā) bija stipri novalkāta, pārāk īsa un šaura, ar tik maz pogām, ka taisni brīnums, ka tā turējās viņam mugurā.

—   Vai tagad ir pusviens, Nogs? — misters Niklbijs noprasīja skarbā, čerkstošā balsī.

—   Tikai divdesmit piecas minūtes pēc… — Nogss gribēja teikt «pēc traktiera pulksteņa», bet attapies nobeidza: — … pēc oficiālā laika.

—   Mans pulkstenis apstājies, — misters Niklbijs noteica, — nezinu gan, kāpēc.

—   Nav uzvilkts, — Nogss sacīja.

—   Ir uzvilkts, — misters Niklbijs atbildēja.

—   Tad būs pārgriezts, — konstatēja Nogss.

—   Tas nav iespējams, — misters Niklbijs iebilda.

—   Ir iespējams, — sacīja Nogss.

—   Labi! — nobeidza misters Niklbijs, noglabādams pulksteni kabatā. — Varbūt tā ir.

Nogss kaut kā īpaši nokrekstējās — tā viņš vienmēr mēdza darīt pēc strīdiem ar saimnieku, likdams saprast, ka viņš (Nogss) uzvarējis, — un (tā kā viņš reti runāja ar kādu, ja tas viņu nebija uzrunājis), drūmi klusēdams, sāka lēni berzēt rokas vienu pret otru, lauzīt pirkstu locītavas un locīt pirkstus uz visām pusēm. Šī parastā nodarbošanās, kuru viņš atsāka katrā izdevīgā gadījumā, un stingā un saspringtā izteiksme, ko viņš piešķīra veselajai acij, lai abas būtu vienādas un neviens nevarētu noteikt, uz kurieni vai uz ko viņš skatās, bija tikai divas no neskaitāmajām mistera Nogsa savādībām, kuras pirmajā mirklī pārsteidza nepieredzējušu vērotāju.

—    Es šodien eju uz Londonas Tavernu*, —' misters Niklbijs paziņoja.

—   Sapulce? — Nogss apvaicājās.

Misters Niklbijs pamāja ar galvu.

—   Es gaidu vēstuli no sava pilnvarotā sakarā ar Radla hipotēku. Ja tā vispār pienāks, tad pulksten divos. Ap to laiku es pametīšu Sitiju un iešu pa ielas kreiso pusi uz Čeringkrosu; ja būs vēstules, paņemiet tās un nāciet man pretī.

Nogss pamāja, un tanī mirklī pie kantora durvīm piezvanīja. Saimnieks pacēla acis no papīriem, bet kantorists mierīgi palika uz vietas.

—   Zvans, — Nogss sacīja it kā paskaidrodams. — Mājās?

—   Jā.

—   Visiem?

—   Jā.

—   Nodokļu ievācējam?

—   Nē! Lai pienāk vēlreiz!

Nogss ierasti nokrekstējās, it kā sacīdams: «Tā jau cs domāju!» — un, kad zvans atskanēja vēlreiz, devās uz durvīm un drīz atgriezās, ievezdams bālu, ārkārtīgas steigas pārņemtu džentlmeni, vārda misteru Boniju, kura sapinkojušies un stāvus saslējušies mati un nevērīgi apsietais ļoti šaurais, baltais kaklauts liecināja, ka viņu pamodinājuši nakts vidū un viņš vēl nav paspējis kār'tīgi apģērbties.

—   Mans dārgais Niklbij, — džentlmenis teica, noņemdams balto platmali (tā bija tik pilna ar papīriem, ka tik tikko turējās viņam galvā), — nedrīkst zaudēt ne mirkli, ormanis gaida pie durvīm. Sers Metjū Papkers būs priekšsēdētājs, trīs parlamenta locekļi noteikti ieradīsies. Divus es pats izcēlu no gultas. Trešais, kurš pavadījis nakti «Krokfordā», nupat devās uz mājām apvilkt tīru kreklu un izdzert pāris pudeļu zeltera; viņš noteikti ieradīsies laikā, lai paspētu uzrunāt sapulci. Pēc pagājušās nakts viņš ir mazliet uzbudināts, bet tā nav nekāda nelaime: tādās reizēs viņš runā vēl iespaidīgāk.

—   Šķiet, ka viss norit gluži labi, — sacīja misters Ralfs Niklbijs, kura mierīgā izturēšanās bija krasā pretstatā otra vīra kustīgumam.

—   Gluži labi! — atkārtoja misters Bonijs. — Tā ir vislieliskākā ideja, kāda jebkad radusies! «Apvienotā Metropoles sabiedrība karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai un akurātai piegādei. Kapitāls — pieci miljoni piecsimt tūkstoši, katra akcija — desmit mārciņas.» Šis nosaukums vien liks desmit dienu laikā akcijām pārsniegt nominālo vērtību!

—   Un kad tās būs pārsniegušas nominālo vērtību…— misters Ralfs Niklbijs smaidīdams sacīja.

—   Kad tas notiks, jūs, tāpat kā kurš katrs, sapratīsiet, ko darīt un kā īstajā brīdī klusiņām izstāties no spēles, — teica misters Bonijs, familiāri uzsizdams kapitālistam uz pleca. — Pie reizes — tas jūsu kantorists ir patiešam apbrīnojams cilvēks!

—   Jā, nabaga dvēsele! — Ralfs atbildēja, vilkdams cimdus rokās. — Bet kādreiz Ņūmenam Nogsam pašam bija zirgi un medību suņi.

—   Ak tā? — misters Bonijs nevērīgi izmeta.

—   Jā, — Ralfs turpināja, — un tas nebija nemaz tik sen, bet viņš izšķieda naudu — kaut kur to ieguldīja, aizņēmās pret procentiem, īsi sakot, sākumā bija galīgs muļķis, pēc tam kļuva par ubagu. Viņš sāka dzert, pārcieta' vieglu triekas lēkmi, un, kad ieradās aizņemties vienu mārciņu, jo viņa labākajos laikos es …

—   Jums bija ar viņu darīšanas, — misters Bonijs teica ar izteiksmīgu skatienu.

—   Jā, — Ralfs apstiprināja, — bet, jūs saprotat, aizdot viņam naudu es nevarēju.

—   O, protams!

—   Bet, tā kā man vajadzēja cilvēka, kurš atver durvis un izdara citus pakalpojumus, es viņu aiz žēlsirdības pieņēmu, un kopš ta laika viņš strādā pie manis. Viņš ir mazuliet ķerts, — misters Niklbijs turpināja, rādīdams līdzcietīgu seju, — bet diezgan noderīgs — nabaga radījums, diezgan noderīgs.

Mīkstsirdīgais džentlmenis neuzskatīja par vajadzīgu piezīmēt, ka galīgā trūkumā nonākušais Ņūmens Nogss kalpo viņam par zemāku atlīdzību nekā trīspadsmit gadus vecs puika, un tāpat neatzīmēja savā īsajā pārskatā, ka savas dīvainās mazrunības dēļ Nogss ir izcili vērtīgs darbinieks šādā iestādē, kur tiek slēgti daudzi darījumi, par kuriem nav vēlams zināt aiz kantora durvīm. Taču otrs džentlmenis bija ārkārtīgi nepacietīgs, un, tā kā viņi tūliņ steidzās uz nolīgto kabrioletu, varbūt misters Niklbijs aizmirsa pieminēt tik nesvarīgas lietas.

Bišopsgeitstrītā bija liela rosība. Kad viņi tur ieradās, seši cilvēki grīļodamies (diena bija vējaina) stiepa pāri ielai smagus plakātus, kas ar milzīgiem burtiem vēstīja, ka sapulce būs tieši pulksten vienos un tiks apspriests jautājums par iespējām iesniegt parlamentā petīciju par labu «Apvienotajai Metropoles sabiedrībai karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai un akurātai piegādei. Kapitāls — pieci miljoni piecsimt tūkstoši, katra akcija — desmit mārciņas»; summas bija rakstītas pamatīgi lieliem, trekniem, melniem cipariem. Misters Bonijs naski lauza sev ceļu augšup pa kāpnēm, saņemdams neskaitāmu sulaiņu zemo palocīšanos — tie stāvēja kāpņu laukumiņos, lai norādītu, kurp jāiet, bet viņš mistera Niklbija pavadībā iesteidzās telpās aiz lielās zāles; vienā no tām bija lietišķa izskata galds un daži lietišķa izskata cilvēki.

— Uzmanību! — iesaucās kāds džentlmenis ar dubultzodu, kad parādījās misters Bonijs. — Uz priekšsēdētāja krēslu, džentlmeņi, uz priekšsēdētāja krēslu!

Jaunpienākušos uzņēma ar vispārēju atzinību; misters Bonijs nostājās galda galā, noņēma platmali, izbrauca ar pirkstiem caur matiem un uzsita pa galdu ar mazu āmuriņu; vairāki džentlmeņi sauca: — Uzmanību! — un meta cits citam ar galvu, it kā norādot uz mistera Bonija apgarotību. Tieši šinī mirklī ieskrēja drudžaina uzbudinājuma pārņemts sulainis un, dārdoši atvēris durvis, nobrēca:

—r Sers Metjū Papkcrs! Komitejas locekļi piecēlās un priekā sāka plaukšķināt, un, kamēr viņi sita plaukstas, ienāca sers Metjū Papkers, kuru pavadīja divi dzīvi parlamenta locekļi — viens no Īrijas, otrs no Skotijas — smaidot un klanoties; viņi izskatījās tik patīkami, ka būtu taisni brīnums, ja kāds iedrīkstētos balsot pret viņiem. It īpaši seram Metjū Papkcram sākās tāda klanīšanās lēkme, ka gaišdzeltenā parūka no viņa mazās, apaļās galviņas draudēja nokrist jebkurā mirklī. Kad šie simptomi mazinājās, džentlmeņi, kuri drīkstēja sarunāties ar seru Metjū Papkeru vai ar abiem pārējiem parlamenta locekļiem, sastajās ap tiem trīs nelielās grupās, bet tie džentlmeņi, kuri neuzdrīkstējās sarunāties ar seru Metjū Papkeru un abiem pārējiem parlamenta locekļiem, mīņājās ap viņiem, smaidīja un berzēja rokas, izmisīgi cerēdami, ka notiks kaut kas tāds, kas pievērsīs uzmanību viņiem. Visu šo laiku sers Metjū Papkers un abi pārējie parlamenta locekļi stāstīja katrs savam pulciņam, kādi ir valdības nodomi attiecība uz bila pieņemšanu, un sniedza pilnīgu atskaiti par to, ko valdība čukstus teikusi pēdējā reizē, kad pusdienojusi ar viņiem, un kā valdība piemiegusi aci, to teikdama; no šiem apslakļiem viņi bez pūlēm secinājuši, ka patiešām, ja valdībai ir kaut kas tuvu pie sirds, tad tā ir «Apvienotā Metropoles sabiedrība karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai un akurātai piegādei».

Kamēr tika veikti sapulces priekšdarbi un noteikta oratoru uzstāšanās kārtība, publika lielajā zālē blenza gan uz tukšo skatuvi, gan uz lēdijām orķestra galerijā. Ar šo nodarbību lielākā daļa klātesošo kavēja laiku, jo bija ieradušies stundas divas iepriekš, bet pati patīkamākā izprieca atēdas, ja to sniedz pari mēram, tāpēc skarbākie raksturi sāka dauzīt grīdu ar papēžiem un izpaust savu neapmierinātību ar visādiem kliedzieniem un auriem. Siem vokālajiem vingrinājumiem nodevās tie, kuri bija atnākuši visagrāk un sēdēja tuvāk pie skatuves un talak no dežurējošiem policistiem — viņiem gan nebija sevišķas patikas lauzties cauri pūlim, taču, vadīdamies pēc teicamas vēlēšanās novērst nekārtības, viņi tūliņ sāka vilkt aiz svārku stērbelēm un apkaklēm āra mierīgus ļaudis, kas sēdēja durvju tuvumā, turklāt veikli cirta skanīgus sitienus ar rundziņām tāpat kā asprātīgais aktieris misters Pančs,* kura ģeniālajam piemēram šie varas pārstāvji seko gan ieroču izvēlē, gan to izmantošanā.

Niknas sadursmes aizvien pieņēmās spēkā, bet tad skaļš sauciens pievērsa karotāju uzmanību un pa sāndurvīm uz skatuves iznāca gara virkne džentlmeņu ar atsegtām galvām; viņi skatījās atpakaļ un izkliedza skaļus sveicu .us; viss kļuva pilnīgi skaidrs, kad apdullinošu kliedzienu pavadījumā priekšā iznāca sers Metjū Papkers un divi pārējie īstie parlamenta locekļi, kuri ar pantomīmas palīdzību pauda, ka nekad visā savas sabiedriskās karjeras laikā nav redzējuši tik varenu ainu.

Beidzot sapulce pārstāja brēkt, bet, kad seru Metjū Papkeru izvēlēja par priekšsēdētāju, kliedzieni atsākās un ilga veselas piecas minūtes. Kad nu viss bija aiz muguras, sers Metjū Papkers sāka runāt, pavēstīdams, kādas ir viņa izjūtas sakarā ar šo dižo notikumu un kāds šis notikums ir visas pasaules acīs, un kāda ir viņa līdzpilsoņu, kas atrodas viņa priekšā, gudrība, un kāda ir viņa godājamo draugu, kas stāv viņam aiz muguras, bagātība un varenība, un, beidzot, kāda nozīme ir tādam iestādījumam kā «Apvienotajai Metropoles sabiedrībai karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai un akurātai piegādei», kura katru darīs bagātu, laimīgu, brīvu, sniegs ērtības un nāks par labu brīvas un dižas tautas pastāvēšanai.

Tad vārdu ņēma misters Bonijs, lai celtu priekšā pirmo rezolūciju; izbraucis ar labo roku caur matiem un nepiespiesti atbalstījis kreiso pret ribām, viņš atdeva savu platmali džentlmenim ar dubultzodu (tas uzstājās kā sekundants visiem oratoriem) un paziņoja, ka nolasīšot pirmo rezolūciju.

— Sī sapulce raugās ar bažām un trīsām uz pastāvošo tirgošanos ar bulciņām metropolē un tās apkaimē; tā uzskata, ka puiku — bulciņu pārdevēju — apvienība tādā veidā, kādā tā patlaban eksistē, nepavisam nepelna sabiedrības uzticību; sabiedrība ir pārliecināta, ka pašreizējā tirgošanās ar bulciņām ir kaitīga tiklab iedzīvotāju veselībai, kā arī morālei un ir postoša komercijas un tirdzniecības interesēm.

Godājamais džentlmenis noturēja runu, kas izvilināja lēdijām asaras un pamodināja visdzīvāko interesi ikvienā no klātesošajiem. Viņš bija apmeklējis trūcīgo mītnes dažādos Londonas rajonos un nebija atradis ne mazākās bulciņu pēdas; tātad bija pilnīgs pamats domāt, ka daudzi trūcīgie tās nav baudījuši gadiem ilgi. Viņš bija atklājis, ka starp bulciņu pārdevējiem valda žūpība, izlaidība un izvirtība, un šo netikumu cēloņus piedēvēja viņu pašreizējās profesijas pazeminošajai dabai; tos pašus netikumus viņš atklājis arī pie trūcīgo šķiru pārstāvjiem, kuri nebija kļuvuši par bulciņu patērētājiem, un izskaidroja tos ar izmisumu, ko radījis viņu stāvoklis,

Kad, trūkstot iespējai lietot šos barojošos produktus, vajadzējis lietot kā aizstājēju reibinošus dzērienus. Viņš apņēmās pierādīt apakšnama komitejai, ka pastāv Sabiedrība, kas grib uzturēt pienācīgā līmenī bulciņu cenu un piešķirt monopolu tirgoņiem ar zvaniņiem; viņš pierādīšot to, pasaukdams tirgoņus ar zvaniņiem, kuri darbojas šā nama bārā, bet viņš arī pierādīšot, ka šie jaudis sazinās ar slepeniem vārdiem un izteicieniem, kā «Zutis», «Melis», «Fērgusons», «Vai Mērfijs vesels?» un daudziem citiem. Tieši šādu bēdīgu stāvokli Sabiedrība gribot novērst, pirmkārt, aizliegdama jebkuru privātu tirgošanos ar bulciņām — tā tikšot bargi sodīta —, otrkārt, uzņemdamās apgādāt visus iedzīvotājus un trūcīgajiem pievest mājās augstākā labuma bulciņas par pazeminātām cenām. Ar šo mērķi patriotiskais priekšsēdētājs sers Metjū Papkers iesniedzis bilu parlamentam; atbalstīt šo bilu viņi ir te sapulcējušies, šā bila piekritēji sagādās Anglijai nevīstošu slavu un spožumu, visi kopā saukdamies «Apvienotā Metropoles sabiedrība karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai uti akurātai piegādei»; viņam vēl jāpiezīmē, ka tās kapitals ir pieci miljoni piecsimt tūkstoši akcijās, katra akcija — desmit mārciņas.

Misters Ralfs Niklbijs atbalstīja rezolūciju; kāds cits džentlmenis ierosināja vārdu «apalīši» vienmēr likt pēc «bulciņām», lai kur tas gadītos, un tad rezolūciju svinīgi pieņēma. Tikai viens cilvēks pūlī iesaucās «Nē!», bet to aši arestēja un tūliņ izveda ārā.

Otru rezolūciju, kura atzina par nepieciešamu atlaist «visus bulciņu (vai apalīšu) pārdevējus, visus, kas tirgojas ar bulciņām (vai apalīšiem), vīriešus un sievietes, zēnus vai pieaugušos, kas skandina vai neskandina zvaniņus», iesniedza drūms klerikāla izskata džentlmenis, kurš tūliņ uzņēma tik patētisku toni, ka pirmais džentlmenis acumirklī palika ēnā. Varēja pat dzirdēt, kā nokrīt kniepadata — ko nu kniepadata! spalviņa! — kad viņš aprakstīja, cik saimnieki nežēlīgi izturas pret puikām, bulciņu pārdevējiem, un ļoti gudri pierādīja, ka tas ir pietiekams iemesls šīs augsti cienījamās Sabiedrības nodibināšanai. Izrādījās, ka nabaga zēnus izdzen nakti slapjas ielās visbargākajā gadalaikā, lai viņi klejo tumsā un lietū — vai krusā un sniegā — stundām ilgi bez pajumtes, uztura un siltuma; un lai publika neaizmirst vēl vienu apstākli: bulciņas ir silti apsegtas ar segām un palagiem, bet zēniem nav itin nekā, lai tie iztiek ar savām nožēlojamām skrandām (saucieni: «Kauns!»). Godājamais džentlmenis pastāstīja gadījumu ar kādu bulciņu pārdevēju, kas, būdams vismaz piecus gadus šīs necilvēciskās un barbariskās sistēmas upuris, beidzot saķēris iesnas, sācis nīkuļot, kamēr dabūjis izsvīst un atveseļojies, — par to džentlmenis varot galvot ar savu autoritāti, bet viņš dzirdējis par vēl satricinošāku, sirdi plosošu gadījumu (un viņam neesot iemesla to apšaubīt). Kāds bārenis, bulciņu pārdevējs, pakļuvis zem ormaņa ratu riteņiem, aizvests uz slimnīcu, viņam noņemta kāja zem ceļa, un tagad viņš turpinot savu darbu, staigādams ar kruķiem. Ak, taisnības avots, — vai ilgi vēl tā būs?

Tāda bija tēma, kas aizrāva sapulci, un tāds bija oratoru stils, kas iekaroja klausītāju simpātijas. Vīrieši kliedza, lēdijas raudāja kabatas lakatos, kamēr tie kļuva slapji, un vēcināja tos, kamēr tie izžuva; satraukums bija milzīgs, un misters Niklbijs iečukstēja savam draugam, ka tagad akcijas pacelšoties par divdesmit pieciem procentiem virs nomināla.

Protams, rezolūciju pieņēma ar skaļiem atzinības saucieniem, katrs cēla par to abas rokas un sajūsmā būtu pacēlis arī abas kājas, ja vien būtu ērti to izdarīt. Pēc tam tika nolasīts petīcijas teksts — bez saīsinājumiem; šī petīcija (tāpat kā visas citas petīcijas) apgalvoja, ka tās iesniedzēji ir visai pazemīgi, bet saņēmēji visai cienījami un petīcijas mērķis visai tikumīgs, tāpēc (tā saka petīcija) bils nekavējoties jāpārvērš likumā — par nevīstošu godu un slavu cienījamā un lieliskā Anglijas apakšnama pārstāvjiem parlamentā.

Tad džentlmenis, kurš visu nakti bija pavadījis «Krokfordā», — acis viņam bija mazliet gurdenas' — panāca uz priekšu un pavēstīja saviem līdzpilsoņiem, kādu runu viņš teikšot petīcijas aizstāvēšanai, kad ta būšot iesniegta, un ar kādu ironiju viņš zākāšot parlamentu, ja tā tikšot noraidīta; viņš arī izsacīja nožēlu par to, ka viņa godājamie draugi nav pievienojuši punktu, kas piespiestu visas sabiedrības šķiras pirkt bulciņas un apalīšus, un šo punktu viņš, nicinādams visādus pussoļus un būdams galēju soļu piekritējs, iesniegšot apspriešanai komitejā. Paziņojis šo lēmumu, godajamais džentlmenis pārgāja ūz humoristisku toni, un, tā kā lakoti zābaki, citrondzelteni lakādas cimdi un mēteļa zvērādas apkakle padara jokus sevišķi jocīgus, atskanēja nevaldāmi smiekli un gavilējoši izsaucieni, turklāt lēdijas sarīkoja tādu žilbinošu kabatas lakatu izstādi, ka drūmais džentlmenis palika otrā vietā.

Kad nu petīcija bija nolasīta un to gatavojās pieņemt, uzstājās parlamenta loceklis no Īrijas — jauns, dedzīgs džentlmenis — ar tādu runu, kādu var teikt tikai Irs; tā pauda poēzijas garu un skanēja tik kvēli, ka, raudzīdamies uz runātāju, ikviens sajuta siltumu; viņš pavēstīja, ka prasīs šo lielo labdarību arī savai zemei, prasīs tai vienādas tiesības gan uz bulciņu, gan citiem likumiem un ka viņš cer pieredzēt to dienu, kad apalīšus grauzdēs viņa zemes trūcīgajās būdiņās un bulciņu pārdevēju zvaniņi šķindēs tās leknajās, zaļajās ielejās. Pēc viņa uzstājās parlamenta loceklis no Skotijas ar visādiem patīkamiem mājieniem uz gaidāmo peļņu, kas nostiprināja klausītājos poēzijas radīto labo garastāvokli; visas runas kopumā ietekmēja klausītājus tā, kā tām vajadzēja viņus ietekmēt, — tās iedvesa pārliecību, ka nav izdevīgāka un reizē cienījamāka uzņēmuma kā «Apvienotā Metropoles sabiedrība karstu bulciņu un apalīšu cepšanas uzlabošanai un akurātai piegādei».

Kad petīcija par labu bilam bija pieņemta un sapulce, skanot atzinīgiem saucieniem, slēgta, misters Niklbijs un pārējie direktori devās uz kantori ieturēt otrās brokastis — to viņi darīja katru dienu pusdivos; par atlīdzību viņi saņēma tikai trīs ginejas katrs, jo Sabiedrība bija tikai nuic piedzimusi.

## III NODAĻA

Misters Ralfs Niklbijs saņem bēdīgas vēstis par savu brāli, bet vīrišķīgi tās pārcieš. Lasītājs uzzinās, kādas simpātijas viņš jiīt pret Nikolasu, kurš parādās šinī nodaļā, un cik laipni viņš uzņemas parūpēties par jaunekļa labklājību.

Cītīgi piedalījies azaida iznīcināšanā un šai darbā parādījis straujumu un enerģiju — īpašības, kas biznesmenim ir vienas no svarīgākajām, — misters Ralfs Niklbijs sirsnīgi atvadījās no saviem sabiedrotajiem un neparasti labā omā devas rietumu virzienā. Iedams garām Svētā Pavīla katedrālei, viņš apstājās, lai pārbaudītu savu pulksteni; turēdams roku pie atslēdziņas un vērodams katedrāles pulksteni, viņš bija gluži iegrimis šai nodarbībā, bet tad pēkšņi viņa priekšā nostājās kāds cilvēks. Tas bija Ņūmens Nogss.

—        A, Ņūmens, — teica misters Niklbijs, raudzīdamies augšup un turpinādams savu darbu. — Vēstule par hipotēku pienākusi? Es jau tā domāju.

—   Maldāties, — atbildēja Ņūmens.

—        Kā — un neviens nav ieradies sakarā ar šo lietu? — misters Niklbijs apvaicājās, novērsdamies no pulksteņiem. Nogss papurināja galvu.

—   Bet kas tad ir atnācis? — misters Niklbijs jautāja.

—   Es, — Ņūrnens atbildēja.

—   Kas vēl? — saimnieks skarbi noprasīja.

—        Šī, — Ņūmens teica, izvilkdams no kabatas aizlakotu vēstuli. — Pasta zīmogs — Strenda, melna zīmoglaka, melna mala, sievietes rokraksts, stūrī — K. N.

—        Melna zīmoglaka? — pārjautāja misters Niklbijs, paskatījies uz vēstuli. — Rokraksts man arī pazīstams. Ņūmen, es nebrīnīšos, ja mans brālis būs miris.

—        Nedomāju, ka jūs brīnītos, — Ņūmens mierīgi sacīja.

—   Kāpēc ne, ser? — misters Niklbijs gribēja zināt.

—        Jūs nekad nebrīnāties, — Ņūmens atbildēja, — tas ir viss.

Uzmetis savam palīgam saltu skatienu, misters Niklbijs izrāva vēstuli viņam no rokas, atplēsa to, izlasīja, iebāza kabatā un, uzstādījis pulksteni līdz sekundei pareizi, sāka to uzvilkt.

—        Tā ir, kā es gaidīju, Ņūmen, — misters Niklbijs sacīja, turpinādams darboties ar pulksteni. — Viņš ir miris. Ak dievs! Jā, tas ir kas pārsteidzošs. Nudien, man tas nenāca ne prātā.

Tik aizkustinoši paudis savas bēdas, misters Niklbijs iebāza pulksteni kabatā, rūpīgi uzvilka cimdus, apgriezās un sāka lēni soļot rietumu virzienā, salicis rokas uz muguras.

—        Bērni palikuši? — apvaicājās Nogss, iedams solī ar viņu,

—        Tas jau ir pats galvenais, — misters Niklbijs atbildēja, it kā visas viņa domas šobr'īd būtu ar to aizņemtas. — Divi gabali.

—   Divi! — Ņūmens Nogss klusu atkārtoja.

—   Un atraitne arī, — misters Niklbijs piemetināja. — Un visi trīs Londonā, velns parāvis; visi trīs šeit, Ņūmen.

Ņūmens mazliet atpalika no saimnieka, un viņa seja dīvaini saviebās; bet, vai tur bija vainojami krampji, bēdas vai apspiesti smiekli, to neviens nevarētu pateikt, tikai viņš pats. Cilvēka sejas izteiksme parasti palīdz viņa domām vai aizstāj vārdus viņa runā, taču Ņūmena Nogsa seja, kad viņš bija ikdienišķā omā, bija rēbuss, kuru nevarēja atrisinat pats gudrākais prāts.

—    Ejiet uz mājām! — misters Niklbijs pēc pāris soļiem izrīkoja, uzmezdams palīgam tādu skatienu, it kā tas būtu viņa suns. Tikko viņš bija izteicis šos vārdus, Ņūmens pāršāvās pāri ceļam, ienira pūlī un mirklī nozuda.

—   Prātīgi, nudien! — murmināja misters Niklbijs, soļodams tālāk. — Ļoti prātīgi! Mans brālis nekad neko nav darījis manā labā, un es to arī nekad negaidīju; viņš nav vēl lāgā izlaidis garu, kad man jau jāpabalsta veselīga, spēcīga sieviete, pieaudzis zēns un meitene. Kas viņi man tādi ir? Es viņus nekad neesmu redzējis.

Sādu un tamlīdzīgu domu pārņemts, misters Niklbijs soļoja Strendas virzienā un, nogājis apmēram pusi no šīs ļaužu pilnās ielas, uzmeta acis vēstulei, it kā pārliecinādamies, kāds numurs viņam vajadzīgs, un apstājās pi& kādas dzīvojamās mājas ieejas.

Namā mitinājās kāds miniatūrists, jo pie parādes durvīm bija pieskrūvēts liels, apzeltīts logats, kurā uz melna samta pamata atradās divi jūrnieku mundieri un virs tiem rēgojās sejas ar piestiprinātiem teleskopiem; vēl tur bija jauns džentlmenis koši sarkanā mundierī — viņš vicināja zobenu — un mācīts vīrs ar augstu pieri, spalvu un tinti, sešām grāmatām un aizkaru. Vēl tur bija aizkustinošs jaunas lēdijas attēls — viņa lasīja kādu rokrakstu bezgala dziļā mežā — un burvīgs lielgalvis zēns visā augumā — viņš sēdēja uz taburetes, nokāris kājas, samazinātas līdz sālskarotīšu apmēriem. Bez šiem mākslas darbiem te vēl bija milzums vecu lēdiju un džentlmeņu galvu, kas smīnēja cita citai no zilām vai rūsganām debesīm, un elegants cenrādis ar reljefu apmali.

Misters Niklbijs uzmeta nicīgu skatienu šiem frivolajiem objektiem un divkārt pieklauvēja. To viņš atkārtoja trīs reizes, līdz iznāca kalpone ar neparasti netīru seju.

—    Vai misis Niklbija mājās, ineiten? — Ralfs skarbi jautāja.

—   Viņu nesauc par Niklbiju, — meitene atbildēja.

—   Jūs gribējāt teikt — La Krīvi.

Misters Niklbijs pēc šāda labojuma sašutis uzlūkoja kalponi un bargi noprasīja, par ko viņa runājot; viņa jau grasījās atbildēt, bet sievietes balss no stāvām kāpnēm gaiteņa galā apjautajās, ko tur meklējot.

—   Misis Niklbiju, — Ralfs atteica.

—        Trešais stāvs, Hanna, — tā pati balss aizrādīja. — Tu nu gan esi stulba! Vai trešais stāvs mājās?

—        Kāds nupat izgāja, bet, liekas, tas bija no mansarda, tur pašreiz uzkopj, — meitene paskaidroja.

—        Būtu labāk paskatījusies, — neredzamā sieviete pamācīja. — Parādi džentlmenim, kur šeit ir zvaniņš, un saki, lai viņš neklauvē divkārt, izsaucot trešo stāvu. Es neatļauju klauvēt, vienīgi tad, ja zvaniņš sabojājies, un tad arī pietiek ar diviem atsevišķiem klaudzieniem.

—        Paklau, — Ralfs teica, bez ceremonijām ienākdams iekšā, — lūdzu piedošanu — kur te ir tā misis La … kā viņu sauc?

—        Krīvi — La Krīvi, — atsaucās balss, un dzeltena galvassega nošūpojās pār margām.

—        Ar jusu atļauju es gribētu sacīt jums dažus vārdus, kundze, — Ralfs teica.

Balss atbildēja, lai džentlmenis kāpjot augšup, bet viņš jau bija paspējis uzkāpt otrajā stāvā, kur viņu saņēma dzeltenās galvassegas valkātāja tādas pašas krāsas tērpā un gandrīz tādu pašu seju. Mis La Krīvi bija klīrīga piecdesmit gadus veca jaunkundze, un viņas dzīvoklis atgādināja apzeltīto logatu lejā, tikai bija lielāks un mazliet netīrāks.

—        Khe! — mis La Krīvi smalki nokāsējās melnā zīda dūrainitī. — Miniatūra, es domāju. Jums ir visai piemērota seja, ser. Vai esat kādreiz pozējis?

—        Jūs acīmredzot pārprotat manus nolūkus, kundze, — misters Niklbijs atbildēja savā parastajā taisnprātībā.

—   Man nav naudas, ko tērēt miniatūrām, un, ja arī bulu, tad (paldies dievam!) nav kam tās dāvināt. Ieraugot jūs uz kāpnēm, man iegribējās apvaicāties par vienu otru jūsu īrnieku.

Mis La Krīvi nokāsējās vēlreiz — lai slēptu vilšanos — un teica:

—   Ak tā!

—   No tā, ko jūs sacījat savai kalponei, es spriežu, ka augšējais stāvs pieder jums, kundze, — sacīja mistersNiklbijs.

.Iii, tā tas esot, mis La Krīvi atbildēja. Augšējais stāvs piederot viņai un, tā ka viņai tas neesot patlaban vajadzīgs, viņa mēdzot to izīrēt. Patiešām pašlaik tur dzīvojot kāda lēdija no provinces ar diviem bērniem. Atraitne? — Ralfs apvaicājās. Jā, viņa ir atraitne, — lēdija atbildēja. Trūcīga atraitne, kundze, — teica Ralfs, enerģiski uzsvērdams īpašības vārdu, kurš izteica tik daudz.

—       Jā, šķiet gan, ka viņa ir trūcīga, — atsaucās mis l.a Krīvi.

—       Gadījuma dēj es to zinu, — Ralfs sacīja. — Bet kas trūcīgai atraitnei darāms tādā namā kā šis, kundze?

—        Ļoti pareizi, — atbildēja mis La Krīvi, kurai glaimoja šis kompliments viņas mītnei. — Pilnīgi pareizi?

—       Man precīzi zināms viņas stāvoklis, kundze, — Ralfs turpināja. — Faktiski es esmu šās ģimenes radinieks, un es ieteiktu jums, kundze, neturēt viņus šeit.

—        Es gan ceru, ka gadījumā, ja rastos materiālas dabas grūtības… — mis La Krīvi atkal nokāsējās,

—  … šās lēdijas radinieki neatteiktos .. .

—        Nē, viņi neko nedarītu, kundze, — Ralfs steigšus pārtrauca viņu. — Nemaz nedomājiet par to!

—   Ja man tas tā jāsaprot, — mis La Krīvi noteica,

—  tad liela ņem citu virzienu.

—        Saprotiet to tūliņ, kundze, un attiecīgi rīkojieties, — Ralfs aizrādīja. — Es esmu viņu radinieks — domāju, ka vienīgais, — un uzskatu par vajadzīgu paziņot jums, ka netaisos viņus atbalstīt viņu pārmērībās. Uz cik ilgu laiku viņi noīrējuši dzīvokli?

—   Viņi maksā pa nedēļai, — atbildēja mis La Krīvi.

—   Misis Niklbija samaksājusi par nedēļu uz priekšu.

—        Tad labāk lai viņi izvācas šīs nedēļas beigās, — ieteica Ralfs. — Lai viņi dodas atpakaļ uz provinci, kundze, te viņi visiem pa kājām.

—   Protams… — mis La Krīvi žņaudzīja rokas,

—    … ja misis Niklbija noīrējusi telpas un nespēs par tām samaksāt, tad tā ir lēdijai nepiedienīga rīcība.

—   Zināms, ka tā tas ir, kundze, — Ralfs apstiprināja.

—   Un dabiski, ka es, — turpināja mis La Krīvi,

—   būdama patlaban … lini. . . neaizsargāta sieviete, nevaru ciest zaudējumus viņas dēļ.

—   Protams, nevarat, kundze, — Ralfs piekrita.

—    Kaut gan tanī pašā laikā, — mis La Krīvi piebilda, acīmredzot svārstīdamās starp savas labās sirds tieksmēm un pašas interesēm, — man nav nekas iebilstams pret lēdiju, kura ir tik ārkārtīgi patīkama un piemīlīga — kaut gan šausmīgi sagrauzta, nabadzīte! — ne arī pret viņas bērniem, jo jaukāki un labāk audzināti jaunieši nemaz nav sastopami.

—   Ļoti labi, kundze, — teica Ralfs, pagriezies uz durvju pusi, jo viņu kaitināja šīs uzslavas nabagiem.

—    Esmu izpildījis savu pienākumu, darījis pat vairāk, nekā vajadzēja; protams, neviens man par to nepateiksies.

—   Vismaz es esmu jums ļoti pateicīga, ser, — mis La Krīvi laipni noteica. — Vai jūs neparādītu man labvēlību un neaplukotu dažus manas gleznošanas paraugus?

—   Jūs esat ļoti laipna, kundze, — misters Niklbijs atbildēja lielā steigā, grasīdamies iet ārā, — bet man vēl jāuzkāpj trešajā stāvā, un laiks man dārgs; nudien nevaru.

—   Nu, tad citureiz, kad iesiet garām, būšu ļoti priecīga! — mis La Krīvi sacīja. — Varbūt jūs būsiet tik laipns un paņemsiet līdzi cenrādi? Paldies! Uz redzēšanos!

—    Uz redzēšanos, kundze! — atteica Ralfs, strupi aizcirzdams durvis, lai izvairītos no tālākām sarunām.

—  Un nu pie manas svaines! Phe!

Ticis augšā pa otrām tikpat stāvām kāpnēm, kuras, pateicoties lielai tehniskai veiksmei, sastāvēja tikai no pagriezieniem, misters Ralfs Niklbijs apstājās ievilkt elpu augšējā laukumiņā; tur viņu panāca kalpone, kuru mis La Krīvi aiz pieklājības bija sūtījusi pieteikt apmeklētāju; kopš pirmā sastapšanās brīža meitene bija daudzkārt mēģinājusi noslaucīt netīro seju vēl netīrākā priekšautā.

—   Kā sauc? — meitene noprasīja.

—   Niklbijs, — Ralfs atbildēja.

—   0! Misis Niklbij! — teica meitene, plaši atvērdama durvis. — Ieradies misters Niklbijs.

Dziļās sērās tērptā lēdija piecēlās, bet, nespēdama do,ties viņam pretī, tikai atspiedās uz slaidas, ļoti skaistas septiņpadsmit gadus vecas meitenes rokas; meitene bija sēdējusi viņai blakus. Jauneklis, vienu vai divus gadus vecāks, panācās uz priekšu un apsveica Ralfu kā savu tēvoci.

—        O! — norūca Ralfs, pikti savilcis pieri. — Tu laikam esi Nikolass?

—   Tā mani sauc, ser, — jauneklis atbildēja.

—        Noliec manu cepuri! — Ralfs pavēlēja. — Nu, kundze, ka jums klājas? Jums jāuzveic savas sāpes, kundze; es tā vienmēr daru.

—       Mans zaudējums nav nekāds parastais, — teica misis Niklbija, spiezdama kabatas lakatiņu pie acīm.

—       To nevar arī saukt par neparastu, kundze, — Ralfs atbildēja, mierīgi pogādams vaļā virssvārku. — Vīri mirst katru dienu, kundze, tāpat kā sievas.

—   Un tāpat kā brāļi, — Nikolass sašutis piemetināja.

—       Jā, ser, tāpat kā kucēni un dumji mopši, — tēvocis atbildēja apsēzdamies. — Savā vēstulē jūs gan neminējāt, kundze, ar kādu kaiti mans brālis miris.

—       Ārsti nevarēja nosaukt nekādu noteiktu slimību, —misis Niklbija atteica, asaras liedama. — Mums ir iemesls domāt, ka viņš miris aiz lauztas sirds.

—        Fū! — Ralfs noteica. — Tādas lietas nenotiek. Es saprotu, ka var mirt, laužot kaklu, salaužot roku, sadauzot galvu, salaužot kāju, nolaužot degunu, bet lauzta sirds! — blēņas, tas ir šodienas modes izteiciens. Ja cilvēks nevar nomaksāt savus parādus, tad viņš «mirst aiz lauztas sirds» un viņa atraitne kļūst par mocekli.

—       Šķiet, ka dažiem cilvēkiem nemaz nav sirds, ko lauzt, — Nikolass mierīgi piezīmēja.

—       Cik gadu tad ir šim zēnam, dieva dēļ? — jautāja Ralfs, atvirzīdamies ar visu krēslu un ar vislielāko nicinājumu noskatīdams savu brāļadēlu no galvas lidz kājām.

—       Nikolasam drīz būs deviņpadsmit, — atbildēja atraitne.

| — Deviņpadsmit, jā? — Ralfs noteica. — Un kā jūs domājat nopelnīt sev maizi, ser?

—       Es nedomāju dzīvot uz mātes rēķina, — Nikolass atcirta augošās dusmās.

—       Un, ja arī domātu, tad nekas tur neiznāks, — tēvocis sacīja, nicīgi vērdamies viņā.

—       Lai nu kā, bet pie jums es negriezīšos, lai saņemtu ko vairāk! — Nikolass dusmās pietvīka.

—       Nikolas, dārgais, atjēdzies! — iesaucās misis Niklbija.

—   Dārgais Nikolas, lūdzu! — masa skubināja.

—   Pievaldiet mēli, ser! — uzsauca Ralfs. — Goda vārds! Jauks sākums, misis Niklbij, jauks sākums!

Misis Niklbija neko neatbildēja, tikai ar žestu lūdza Nikolasu klusēt; tēvocis un brāļadēls vairākas sekundes lūkojās viens otrā, nerunādami ne vārda. Veča seja bija skarba, rupja un pretīga, jaunekļa — vaļsirdīga, godīga un skaista. Veča acis bija skadras, tās pauda skopumu un blēdīgu dabu, jaunekļa — degošas un apgarotas. Jaunekļa augums bija kalsnējs, bet vīrišķīgs un labi veidots; pat neņemot vērā jauneklīgo grāciju un pievilcību, viņa skatiens un stāja apliecināja karstu, jaunu sirdi; salīdzinājums nenāca vecajam vīram par labu.

Lai cik uzkrītošs šāds kontrasts arī būtu skatītājam, neviens neizjūt to tik asi un skaidri kā tas, kura zemiskurnu šis kontrasts izceļ, iespiezdamies viņa dvēselē. Tas iesvēla Ralfa žulti, un kopš šā mirkļa viņš ienīda Nikolasu.

Savstarpējā vērošana beidzās, kad Ralfs galu galā ar uzsvērtu nicību novērsa skatienu un noteica: — Puika! — So vārdu vecāki džentlmeņi bieži lieto kā pārmetumu jaunākiem; varbūt viņi grib maldināt sabiedrību, iedvešot tai pārliecību, ka neparko nevēlētos kļūt atkal jauni.

—   Nu, kundze, — Ralfs nepacietīgi ierunājās, — kā jūs man ziņojāt, kreditori ir apmierināti un jums nav palicis pāri nenieka.

—   Nenieka, — apstiprināja misis Niklbija.

—   Un to nieku, kas jums bija, jūs iztērējāt braucienam uz Londonu, lai meklētu manu palīdzību? — jautāja Ralfs.

—   Es cerēju… — stostījās misis Niklbija, — …ka jums būs iespēja kaut ko darīt brāļabērnu labā. Tā bija mirēja pēdējā vēlēšanās… lai es grieztos pie jums viņu interesēs.

—   Nezinu gan, kāpēc tā gadās, — murmināja Ralfs, staigādams šurpu turpu pa istabu, — vienmēr, kad cilvēks mirst, neatstādams nekādu mantu, viņš it kā iegūst tiesības rīkoties ar citam piederošu mantu. Kādam darbam der jūsu meita, kundze?

-iKeita ir guvusi labu izglītību… — šņukstēja misis Niklbija. — Pastāsti savam tēvocim, dārgā, cik tālu tu esi tikusi franču valodā un smalkās mākslās!

Nabaga meitene grasījās kaut ko nočukstēt, bet tēvocis apturēja viņu bez kādām ceremonijām,

—   Vajadzēs pamēģināt nodot jūs kaut kur mācībā, — Ralfs teica. — Ceru, ka jūs neesat pārāk mīkstčaulīga, ko?

—   Ai nē, tēvoci! — meitene raudādama atbildēja. — Es mēģināšu darīt visu, lai tikai man būtu pajumte un gabals maizes.

—   Labi, labi, — noteica Ralfs, kuru mazliet atmaidzināja vai nu brāļameitas skaistums, vai viņas izmisums (nosvītrojiet pirmo un uzsveriet pēdējo). — Pamēģiniet vien, un, ja dzīve pārāk grūta, varbūt šūšana vai tamborēšana liksies vieglāka. Vai jūs esat kādreiz ko darījis, ser? — viņš uzrunāja brāļadēlu.

—   Nē! — Nikolass strupi atteica.

—   Nē? Es jau to zināju! — Ralfs nosmīnēja. — Tā mans brālis ir audzinājis savus bērnus, kundze.

—   Nikolass tikai nesen pabeidza savu izglītošanos, kādu nu nabaga tēvs varēja viņam piešķirt, — aizrādīja misis Niklbija. — Tēvs domāja …

—   Ar laiku no viņa kaut ko iztaisīt, — Ralfs pārtrauca atraitni. — Vecs paradums — vienmēr domāt, nevis darīt. Ja mans brālis būtu bijis enerģisks un gudrs cilvēks, jūs tagad būtu bagāta sieviete, kundze, un, ja viņš būtu licis savam dēlam pašam lauzt sev ce|u dzīvē, kā mans tēvs darīja ar mani, kad es biju pusotru gadu jaunāks par šo Zēnu, dēls tagad spētu jums palīdzēt, nevis būtu jums par slogu un vairotu jūsu bēdas. Mans brālis bija vieglprātīgs, neapdomīgs cilvēks, misis Niklbij, un esmu pārliecināts, ka jums daudz vairāk iemeslu to just nekā jebkuram citam.

Sāda griešanās pie veselā saprāta lika atraitnei nodomāt, ka viņa varbūt būtu spējusi izdevīgāk noguldīt savu vienīgo tūkstoti, un tad viņa sāka apcerēt, cik patīkama šī summa būtu tagad; šādas rūgtas domas lika asarām ritēt straujāk, un sāpju uzplūdos viņa (būdama lādzīga, bet vāja rakstura) saka vispirms apraudāt savu sūro likteni un tad šņukstēdama stāstīt, ka, protams, bijusi nabaga Nikolasa verdzene un bieži teikusi viņam, ka būtu varējusi izdevīgāk apprecēties (tiešām, to viņa bija teikusi visai bieži), un ka, vīram dzīvam esot, nekad nav zinājusi, kur paliek nauda, un, ja vīrs būtu uzticējies viņai,. tad viņi tagad būtu labāk nodrošināti; viņa minēja vēl daudz rūgtu piemēru, kas ir kopīgi vairumam precēto lēdiju un skar vai nu laulības dzīvi, vai atraitnību, vai abas kopā. Beigās misis Niklbija nosūrojās, ka dārgais aizgājējs tikai vienā reizē klausījis viņas padomam, un tu nudien bija patiesība, jo vienreiz viņš bija tā darījis un tādēļ izputējis.

Misters Ralfs Niklbijs smīnēdams noklausījās to visu un, kad atraitne bija beigusi, mierīgi atsāka sarunu no l.is vietas, kur bija pārtraukts.

—  Vai jūs gribat strādāt, ser? — viņš, savilcis pieri, uzrunāja jaunekli.

—   Protams, gribu, — Nikolass augstprātīgi atbildēja.

—   Tad paskatieties šeit, ser, — tēvocis sacīja, — tas man šorīt iekrita acīs, un varat pateikties savai laimes zvaigznei, ka jums tas gadījies.

Pēc šā ievada misters Ralfs Niklbijs izvilka no kabatas avīzi, atlocīja to un, pārlaidis acis sludinājumiem, sāka lasīt:

—   «IZGLĪTĪBA. Mistera Vekforda Skvirsa akadēmijā, kas atrodas Jorkšlrā, burvīgajā Doutboizas ciemā netālu no Grītebridžas, Doutboizas pilī, zēnus pieņem pansijā, apgādā ar drēbēm, grāmatām, kabatasnaudu un visu nepieciešamo, māca visas dzīvās un mirušās valodas, matemātiku, ortogrāfiju, ģeometriju, astronomiju, trigonometriju, rīkošanos ar globusu, algebru, paukošanu (pēc vēlēšanās), rakstīšanu, aritmētiku, fortifikāciju un jebkuru citu klasiskās literatūras nozari. Maksa — divdesmit ginejas gadā. Nekādas papildu atlīdzības, nekādu brīvdienu, nesalīdzināms uzturs. Misters Skvīrss ir ieradies Londonā un no vieniem līdz četriem pieņem «Saracēņa galvā» Snouhilā. NB: vajadzīgs apdāvināts asistents. Alga piecas mārciņas gadā. Priekšroka mākslas zinātņu maģistram.»

—   Tā! — Ralfs noteica, atkal salocīdams avīzi. — Lai viņš pieņem šo vietu — un viņa karjera nodrošināta.

—   Bet viņš nav mākslās zinātņu maģistrs, — ieteicās misis Niklbija.

—   Uz to tur neskatīsies, — Ralfs atbildēja.

—   Bet alga tik maza, un tas ir tik talu no šejienes, tēvoci — Keita gaudās.

—   Kuš, Keita, dārgā, — iesaucās misis Niklbija, — tēvocis zina labāk!

—   Es saku, — Ralfs skarbi atkārtoja, — lai viņš pieņem šo vietu — un viņa karjera ir nodrošināta. Ja viņam tas nav pa prātam, lai gādā pats par sevi! Bez draugiem, naudas, rekomendācijām, bez mazākās jēgas par kaut kādu nodarbošanos lai viņš dabū Londonā kārtīgu vietu, kur var nopelnīt vismaz apaviem, — un es viņam izsniegšu tūkstoš mārciņas! Tas ir, — misters Ralfs Niklbijs pēkšņi apķērās, — izsniegtu, ja man tās būtu.

—   Nabadziņš! — teica jaunākā lēdija. — Ak, tēvoci, vai patiešām mums tik drīz jāšķiras?

—   Neuzmācies tēvocim ar tādiem jautājumiem, kad viņš domā tikai par to, lai mums būtu labi, mīlulīt! — misis Niklbija aizrādīja. — Nikolas, dārgais, man gribētos, lai tu arī ko saki.

—   Jā, māt, jā! — atsaucās Nikolass, kurš līdz šim bija domīgi klusējis. — Ja man būs tā laime tikt pieņemtam šinī vietā, ser, kurai esmu tik nepilnīgi sagatavots, kas notiks ar tām, kuras es šeit pametīšu?

—   Sādā gadījumā (un tikai šādā) es gādāšu par jūsu māti un māsu, — Ralfs atbildēja, — un radīšu viņām tādus apstākļus, kuros viņas varētu justies neatkarīgas. Tās būs manas pirmās rūpes; vēl nedēļa nebūs pagājusi kopš jūsu aizbraukšanas, kad viņu stāvoklis mainīsies, — par to es galvoju.

—   Ja tā, tad esmu gatavs darīt visu, ko jūs no manis prasāt! — Nikolass sauca, jautri uzlēkdams kājās un spiezdams tēvocim roku. — Izmēģināsim tūliņ laimi pie mistera Skvīrsa; viņš var atteikt, vairāk neko.

—   To viņš nedarīs, — Ralfs apgalvoja. — Ar manu ieteikumu viņš jūs labprāt pieņems. Papūlieties kļūt viņam noderīgs — un drīz vien jūs kļūsiet par partneri viņa uzņēmumā. Ak dievs, padomājiet vien! Ja viņš mirst, tad jūsu karjera ir nodrošināta.

—   Zināms, es to visu saprotu! — izsaucās nabaga Nikolass, aizrāvies ar tūkstošiem fantastisku ainu, kuras radīja viņa sajūsma un pieredzes trūkums. — Varbūt kāds jauns aristokrāts, mācīdamies Doutboizā, sajutīs pret mani simpātijas un, mācības beidzis, pierunās tēvu ņemt mani līdzi kādā ceļojumā viņam par aizbildni, un, atgriezies no kontinenta, pagādās man kādu ienesīgu vietu! Vai ne, tēvoc?

—   Nu protams, — Ralfs nosmīnēja.

—   Un — kas zina? — varbūt viņš mani apmeklēs, kad būšu iekārtojies (to viņš katrā ziņā darīs), un varbūt iemīlēsies Keitā, kura vadīs manu saimniecību, un… un-… apprecēs viņu. Vai ne, tēvoc? Kas zina!

—   Patiešām, kas zina? — norūca Ralfs.

—   Cik laimīgi mēs būsim! — aizrautīgi izsaucās Nikolass. — Šķiršanās sāpes nav salīdzināmas ar atkalredzēšanās prieku. Keita būs skaista sieviete, un es lepošos, to 'dzirdot, 11 n māte būs tik laimīga, kad atkal būsim visi kopa; šis bēdīgais laiks tiks aizmirsts un… — Izredzes liij.i pārāk žilbinošas; Nikolass, to satriekts, vārgi pasmaidīja, un viņām izlauzās asaras.

.Si vientiesīgā ģimene, dzimusi un augusi provincē, neliiil nepazīdama tā saucamo «pasauli» — vispārpieņemts vārds, kurš bieži vien apzīmē pasaulē dzīvojošos neliešus, — lēja kopīgas asaras, domājot par drīzo šķiršanos; tad pirmais uztraukums norimās, viņi sāka ar visu vēl nepārbaudītās cerības kvēli spriest par spožajām nākotnes izredzēm, bet tad misters Ralfs Niklbijs aizrādīja, ka, šādi zaudējot laiku, kāds laimīgāks kandidāts var aizsteigties Nikolasam priekšā ceļā uz laimi, kādu vēstī sludinājums, un sagāzt visas viņa gaisa pilis. Šis atgādinājums lika sarunām izbeigties. Nikolass rūpīgi pierakstīja mistera Skvīrsa adresi, un tēvocis ar brāļadēlu devās divatā meklēt šo izcilo džentlmeni. Nikolass enerģiski centās pārliecināt sevi, ka nodarījis radiniekam lielu netaisnību, pirmajā acu uzmetienā sajuzdams pret viņu nepatiku; misis Niklbija tāpat centās iedvest meitai savu pārliecību, ka tēvocis ir daudz laipnāk noskaņots pret viņiem, nekā šķiet, un mis Niklbija padevīgi atbildēja, ka tā varot gan būt.

Patiesību sakot, labo lēdiju bija krietni vien ietekmējusi vīrabrāļa griešanās pie viņas veselā saprāta un viņa glaimojošais mājiens uz viņas izcilajām īpašībām; lai gan viņa joprojām karsti mīlēja nelaiķi vīru un dievināja bērnus, Ralfs bija tik veiksmīgi aizskāris vienu no disharmoniskajām stīgām cilvēka sirdi (viņš ļoti labi pazina tās vissliktākās īpašības, par labākajām viņam nebija ne jausmas), ka viņa visā nopietnībā sāka sevi uzskatīt par sava nelaiķa laulatā drauga neapdomības nožēlojamu un nelaimīgu upuri.

## IV NODAĻA

Lai nepalaistu garām laimigo gadījumu, Nikolass un viņa tēvocis apmeklē misteru Vekfordu Skvirsu, skolas īpašnieku Jorkširā.

«Snouhila! Kas tā par vietu?» jautā miermīlīgie pilsētnieki, redzēdami šo vārdu ar zeltītiem burtiem atspīdam tumšā fonā uz ziemeļu virziena pasta karietēm.

Katram ir kāds nenoteikts, miglains priekšstats par apkaimi, kuras vārds šad tad parēgojas acu priekšā vai ieskanas ausis. Kāds milzīgs daudzums minējumu patstāvīgi aplido šo pašu Snouhilu! Tik interesants nosaukums!* Snouhila — un vēl Snouhila kopā ar «Saracēņa galvu» — šīs divkāršās asociācijas liek mums iztēloties kaut ko skarbu un bargu! Salts, tuksnesīgs apvidus, pak]auts dzeļošu vēju brāzmām, mežonīgiem ziemas puteņiem; tumši, salti, drūmi virsāji, tukši dienā, bet naktī — tad godīgi ļaudis pat domāt par tiem neuzdrīkstas; vieta, no kuras vairās vientuļi ceļinieki un kur pulcējas pārdroši laupītāji, — tādai vai apmēram tādai jābūt Snouhilai tajos neskartajos apgabalos, caur kuriem «Saracēņa galva» kā drūms spoks drāžas dienu un nakti noslēpumainā un rēgainā noteiktībā, pat negaisā nepalēninot savu straujo un neapturamo skrējienu, it kā metot izaicinājumu dabas spēkiem.

īstenība gan ir citāda, bet nonicināt to nebūt nevajag. Te, pašā Londonas sirdī, tās darbīgajā un možajā centrā, trokšņa un kustību virpulī, it kā aizsprostojot ceļu gigantiskajai dzīves straumei, kas nerimstoši plūst no daudziem kvartāliem un atsitas pret tās sienām, — te stāv Ņūgeta*, un šinī ļaužu pilnajā ielā, uz kuru Ņūgeta noraugās tik drūmi, dažas pēdas atstatu no netīrām, ļodzīgām mājelēm, turpat, kur viras, zivju un iepuvušu auļu pārdevēji kārto savus darījumus tādas rēkoņas pavadīti, kas pārspēj pat lielpilsētas troksni, simtiem cilvēku — pa četriem, sešiem vai astoņiem spēcīgiem vīriešiem vienā reizē — ir tikuši ar varu un strauji aizrauti no šīs pasaules; briesmīga aina dzīves trauksmaino parādību vidū: zinkā ras acis glūn no logiem un jumtiem, no sienam un kolonnām, un nelaimīgais mirstošais, pēdējā — izmisīgā skatienā ietverdams visu, neatrod šinīs bālajās, augšup pavērstajās sejās nevienu pašu — nevienu! — kurā būtu lasāma nožēla vai līdzjūtība.

Netālu no cietuma, tātad netālu no Smitfīlda un no pilsētas trokšņa un kņadas, tieši tajā Snouhilas daļā, kur omnibusiem priekšā aizjūgtie zirgi, dodamies uz austrumiem, nopietni apsver, kā tīšuprāt pakrist, un īrētu kariešu zirgi, dodamies uz rietumiem, bieži vien pakrīt gluži nejauši, atrodas kariešu kantoris pie «Saracēņa galvas» ' viesnīcas. Viesnīcas portālu sargā divi saracēņu krūšutēli; kādreiz metropoles karstgalvju gods un slava bija nomest tos nakti zemē, bet nu jau krietnu laiku to miers netiek traucēts — varbūt tāpēc, ka tagad ar šādiem jokloni nodarbojas tikai Sentdžeimsa draudzē, kur priekšroka tiek dota durvju āmuriem kā vieglāk aiznesamiem vai durvju zvaniem, kuru stieples ir noderīgas zobu baklišanai. Šā vai tā, bet saracēņi raugās uz jums no abām vārtu pusēm. Pati viesnīca, ko rotā vēl viena saracēņa Kalva, īgni raugās jums pretī no pagalma dziļumiem, bet no visu pagalmā stāvošo sarkano satiksmes līdzekļu aizmugures durtiņām uz jums blenž maza saracēņa galviņa ar tādu pašu izteiksmi kā lielajām saracēņu galvām pie vārtiem, tāpēc var sacīt, ka viesnīcai ir savs noteikts saracēņu stils.

Ieejot pagalmā, jūs redzēsiet pa kreisi biļešu kasi un pa labi Sentscpalkras baznīcas torni stiepjamies debesīs, un abās pusēs galerijas ar guļamistabu durvīm. Tieši jums priekšā būs garš logs ar skaidri salasāmu uzrakstu virs tā — «Kafejnīca», un, paskatoties šinī logā, jūs ieraudzīsiet, ia būsiet ieradies īstajā laikā, misteru Vekfordu Skvīrsu stāvam, sabāzušu rokas kabatās.

Mistera Skvīrsa āriene neliecināja viņam par labu. Viņam bija tikai viena acs, bet ļaudis ir aizspriedumaini, viņiem labāk patīk, ja ir abas. Acs bija neapstrīdami derīga, lai gan neapšaubāmi neglīta — tā bija zaļganpelēkā krāsā un pēc formas atgādināja vēdekļveidīgu lodziņu virs parādes durvīm. Sejas otra puse, kur nebija acs, bija vienās grumbās un krunkās, kas piešķīra viņam visai drūmu izskatu, it sevišķi smaidot — tad viņš izskatījās gandrīz pēc īsta ļaundara. Mati viņam bija plāni un taukaini, atsukāti uz augšu virs zemās, izliektās pieres, kas labi saderējās ar viņa griezīgo balsi un rupjo uzvedību. Viņš bija gadus piecdesmit divus vai trīs vecs, mazliet zem vidēja auguma, nēsāja baltu kaklautu ar gariem galiem un valkāja skolmeistaram piemērotu melnu apģērbu, bet, tā kā piedurknes bija pārāk garas un bikses pārāk īsas, šķila, ka viņš nejūtas šinī apģērbā ērti un it kā pastāvīgi brīnās par savu respektablo izskatu.

Misters Skvīrss stāvēja vienā kafejnīcas nodalījumā pie kamīna; tur atradās viens galds, kādi parasti ir kafejnīcās, un vēl divi neparastas formas un apmēra galdiņi, kuri labi iederējās nodalījuma stūros. Kaktā uz sola atradās ļoti maza koka lādīte, pārsieta ar auklu, un uz lādītes tupēja sīks zēns; kūļādams kājas velveta bikšeles un šņorzābaciņos, plecus uzrāvis līdz ausīm un plaukstas salicis uz ceļgaliem, viņš šad tad bikli, ar acīm redzamām bailēm un neuzticību uzmeta pa skatienam skolmeistaram.

—        Pusčetri, — nomurmināja misters Skvīrss, novērsies no loga un paskatījies kafejnīcas pulkstenī. — Šodien neviens vairs neieradīsies.

Šī doma radīja viņā stipru īgnumu; viņš uzmeta skatienu zēnam — vai zēns nedara kaut ko tādu, par ko viņu varētu iepļaukāt. Tā kā zēns vispār nedarīja it neko, misters Skvīrss tikai sarāva viņu aiz ausīm un piekodināja it neko nedarīt.

—       Vasaras vidū es aizvedu desmit zēnus, desmitreiz divdesmit ir divsimt mārciņas, — murmināja misters Skvīrss. — Rīt pulksten astoņos es braucu mājup, un man ir tikai trīs. Trīsreiz nulle — nulle, trīsreiz divi — seši, sešdesmit mārciņas. Kas ar tiem zēniem noticis? Ko ieņēmušies prātā viņu vecāki? Ko tas viss nozīmē?

Te mazais zēns uz lādītes nešpetni nošķaudījās.

—   Ei, seri — norūca skolmeistars apgriezdamies.

—  Kas tad tas, ser?

—   Nekas, piedodiet, ser, — zēns atbildēja.

—   Nekas? — izsaucās misters Skvīrss.

—        Piedodiet, ser, es nošķaudījos, — teica zēns, tik stipri drebēdams, ka lādīte zem viņa sāka svārstīties.

—   Ak tā, tu nošķaudījies? — atcirta misters Skvīrss.

—  Tad kāpēc jūs teicāt «nekas», ser?

Neatradis labāku atbildi uz šo jautājumu, zēns iespieda pirkstu kauliņus acīs un sāka raudāt, bet tad misters Skvīrss ar pļauku pa vienu vaigu notrieca viņu no lādītes un ar pļauku pa otru vaigu uzmeta atpakaļ.

—        Pagaidiet, jaunais džentlmeni, kad nokļūsim Jorkširā, tad saņemsiet no manis pārpalikumu, — teica misters Skvīrss. — Vai izbeigsi šo troksni?

—       Jā-a-a, — šņukstēja mazais zēns, enerģiski berzēdams seju ar «Ubaga lūgšanu», iesietu kalikona vākos.

—        Tad dari to tūliņ! — pavēlēja misters Skvīrss. — Vai dzirdi?

Tā kā šo pamācību pavadīja draudīgs žests un baismīgs skatiens, zēns saberzēja seju vēl ciešāk, it kā gribētu aizturēt asaras, un tikai šad tad iešņukstējās vai šņauca degunu, bet citādi savas jūtas neizpauda.

—       Mister Skvīrs, — teica sulainis, ieskatīdamies nodalījumā, — jūs meklē kāds džentlmenis.

—   Ievediet džentlmeni šeit, Ričard, — misters Skvīrss ntbildēja laipnā balsī. — Iebāz lakatiņu kabatā, mazais nelieti, citādi, kad džentlmenis aizies, es tevi nositīšu.

Skolmeistars vēl nebija paspējis bargā čukstā izteikt šos vārdus, kad svešinieks jau nāca iekšāv Izlikdamies viņu neredzam, misters Skvīrss rūpīgi asināja spalvu un sniedza labvēlīgus padomus jaunajam audzēknim.

—  Mans dārgais bērns, — misters Skvīrss sacīja, — katram cilvēkam ir savas bēdas. Sī agrā šķiršanās no tuviniekiem, kas liek tavai sirsniņai vai lūzt un tavām acīm pārplūst ar asarām, — kas gan tā ir? Nekas! Pat vēl mazāk! Tu pamet savus draugus, mans dārgais, bet manī tu atradīsi tēvu un misis Skvīrsā māti. Jorkšīrā, burvīgajā Doutboizas ciemā netālu no Grītebridžas, kur jauniešus pieņem pansijā, apģērbj, apmazgā, apgādā ar grāmatām, kabatasnaudu un visu nepieciešamo…

—   Tas ir tas pats džentlmenis, — piezīmēja svešinieks, pārtraukdams skolmeistaru, kurš deklamēja savu sludinājumu. — Misters Skvīrss, ser, vai ne?

—   Tas pats, ser, — atbildēja misters Skvīrss, tēlodams milzīgu izbrīnu.

—   Džentlmenis, kurš ievietojis sludinājumu avīzē «77mčs»? — svešinieks turpināja.

—   Ari avīzēs rMorning Post», «Chronicle», *Herald» un «Advertiser» — par Doutboizas akadēmiju burvīgajā Doutboizas ciemā netālu no Grītebridžas, Jorkšīrā, — piemetināja misters Skvīrss. — Jūs esat ieradies darīšanās, ser. To liecina manu jauno draugu klātbūtne. Sveicināti, mazie džentlmeņi! Sveicināti, ser! — Tā apsveikdams ieradušos, misters Skvīrss noglaudīja galvas diviem vārgiem zēniem ar iekritušām acīm, kurus svešinieks bija atvedis līdzi, un gaidīja turpmāko.

—   Es darbojos e|]u un krāsu rūpniecībā. Mani sauc par Snoliju, ser, — svešinieks sacīja.

Skvīrss nolieca galvu, it kā teikdams: «Patiešām skaists uzvārds!»

Svešinieks turpināja:

—   Man prātā, mister Skvīrs, novietot abus savus zēnus jūsu skolā.

—   Man gan neklātos tā teikt, ser, — atsaucās misters Skvīrss, — bet man šķiet, ka jūs neko labāku neuziesiet.

—   Hm! — noteica otrs. — Laikam divdesmit mārciņas gadā, mister Skvīrs?

—   Ginejas, — skolmeistars iebilda ar pārliecinošu smaidu,

—        Par diviem — mārciņas, tā es domāju, mister Skvīrs, — misters Snolijs ar uzsvaru noteica.

—        Nezinu, vai tas iespējams, ser, — atbildēja Skvīrss, it kā nekad nebūtu apsvēris šādu priekšlikumu. — Pagaidiet… četrreiz pieci ir divdesmit, dubultojiet šo summu un atskaitiet… Labi, viena mārciņa vairāk vai mazāk — tas mums nestāsies ceļā. Ieteiciet mani saviem radiniekiem — tā būs atlīdzība.

—        Puikas nav nekādi lielie ēdāji, — teica misters Snolijs.

—        O, tam nav nekādas nozīmes, — atsaucās Skvīrss. — Mēs savā iestādē nepievēršam uzmanību zēnu ēstgribai.

Tā bija taisnība: ēstgribai uzmanību nepievērsa.

—       Viss veselībai derīgais, ko vien Jorkšīra var dot, — Skvīrss turpināja, — visi skaistie tikumības likumi, kurus var iedvest misis Skvīrsa, visi… īsi sakot, visi mājas labumi, kādus zēni vien var vēlēties, — visi tiks viņiem piešķirti, mister Snolij.

—        Man gribētos, lai viņu tikumībai tiktu veltīta sevišķa vērība, — sacīja misters Snolijs.

—        Prieks to dzirdēt, ser, — atbildēja skolmeistars izsliedamies. — Viņi nonāks īstajā vietā, kur var apgūt tikumus, ser.

—        Jūs pats esat augsti tikumīgs cilvēks, — misters Snolijs turpināja.

—   Ceru, ka tā ir, ser, — Skvīrss atbildēja.

—        Man gan zināms, ka jūs tāds esat ser, — misters Snolijs noteica. — Es apvaicājos vienam no tiem, kas jūs ieteica, un viņš sacīja, ka jūs esot dievbijīgs.

—        Jā, ser, es ceru, ka man ir zināma slieksme uz to, — Skvīrss atbildēja.

—        Domāju, ka man arī ir, — otrs piebilda. — Vai mēs nevarētu mazliet aprunāties otrā nodalījumā aiz barjeras?

—        Labprāt, — Skvīrss smīnēdams atbildēja. — Mani dārgie, patērzējiet kādu mirkli ar savu jauno rota|u biedru. Tas ir viens no maniem audzēkņiem, ser. Viņu sauc par Belingu, viņš ir no Tontonas, ser.

, — Patiešām? — atsaucās misters Snolijs, blenzdams uz nabaga knauķi, it kā tas būtu kāds dabas brīnums.

—       Viņš rīt brauks man līdzi, ser, — Skvīrss paskaidroja. — Tā ir viņa mantu lādīte, uz kuras viņš sēž. Katram zēnam, ser, jāņem līdzi divas virsdrēbju kārtas, seši

krekli, seši pāri kapzeķu, divas naklsmices, divi pāri apavu, divi kabatas lakati, divas cepures un bārdasnazis.

—        Bārdasnazis! — izsaucās misters Snolijs, kad viņi iegriezās blakusnodalījumā. — Kāpēc?

—   Lai skūtos, — Skvlrss atbildēja lēni un nosvērti.

Sājos divos vārdos nebija nekā sevišķa, bet kaut kas

bija runātāja toni, kas piesaistīja uzmanību; skolmeistars un viņa sarunu biedrs dažas sekundes cieši vērās viens otrā un tad pārmija visai zīmīgus smīnus. Snolijs bija glaimīga izskata vīrs ar plakanu degunu, ģērbies tumšā uzvalkā, ar garām, melnām getrām kājās; seja pauda vislielāko pazemību un svētulību, tāpēc sevišķi uzkrītošs bija viņa smīns bez jebkāda iemesla.

—        Līdz cik gadiem zēni var palikt jūsu skolā? — viņš beidzot ievaicājās.

—        Tik ilgi, kamēr viņu draugi katru ceturksni iemaksā attiecīgo summu manam aģentam vai kamēr viņi aizbēg, — atbildēja Skvīrss. — Runāsim skaidru valodu; redzu, ka mēs saprotamies. Kas ir šie zēni — ārlaulības bērni, vai?

—       Nē, — Snolijs atbildēja, sastapdams skolmeistara vienas acs skatienu. — Tur jūs maldāties.

—        Es gan domāju, ka ārlaulības, — Skvīrss aukstasinīgi paskaidroja. — Tādu mums daudz; tas zēns arī ir tāds.

—   Tas, kas blakusnodalījumā? — Snolijs vaicāja.

Skvīrss piekrītoši pamāja; viņa sarunu biedrs vēlreiz

uzmeta acis mazajam zēnam uz lādītes un novērsies — it kā būtu galīgi vīlies, redzot, ka šis zēns nemaz neatšķiras no pārējiem, — sacīja, ka to gan nebūtu domājis.

—        Bet viņš ir! — Skvīrss izsaucās. — Un kā ar jūsu zēniem — jūs gribējāt ar mani aprunāties?

—       Jā, — Snolijs atbildēja. — Redziet, es neesmu viņu tēvs, mister Skvīrs. Es esmu tikai patēvs.

—       Ak tā? — teica skolmeistars. — Nu man viss skaidrs. Es jau brīnījos, kāda velna pēc jūs gribat sūtīt viņus uz

. Jorkšīru. Ha, ha! Tagad es saprotu.

—        Redzat, es apprecēju viņu māti, — paskaidroja Snolijs. — Turēt zēnus mājās — tas maksā dārgi, un, tā kā viņai ir neliels īpašums pašas rīcībā, tad es baidos (sievietes ir tik dumjas, mister Skvīrs), ka, zēnus audzinā*

diuna, viņa iztērēs visu naudu, un tas, ziniet, var nākt viņiem tikai par ļaunu.

—       Saprotu, — atteica Skvīrss, atlaizdamies krēslā un pamādams ar roku.

—       Un tas mani pamudināja, — turpināja Snolijs, — meklēt skolu labi tālu no šejienes, kur nebūtu nekādu brīvdienu — nekādu kaitīgu braucienu divreiz gadā uz mājām, kuri tā satricina bērnu garīgo līdzsvaru, — un kur viņi varētu mazliet norūdīties, — vai saprotat?

—       Samaksājiet vienmēr laikā — un nekādu jautājumu nebūs, — Skvīrss teica, palocīdams galvu.

—        Pilnīgi pareizi, — otrs sacīja. — Bet uz tikumību stingri jāskatās.

—   Stingri, — piekrita Skvīrss.

—       Un uz mājām bieži rakstīt taču nav atļauts? — patēvs vilcinādamies apvaicājās.

—       Nemaz, tikai vienu vēstuli uz ziemsvētkiem, kurā viņi paziņo, ka nekad nav bijuši tik laimīgi un cer, ka viņus nekad nevedīs mājās, — Skvīrss pavēstīja.

—        Labāk nemaz nevar būt! — Un patēvs saberzēja rokas.

—        Nu, kad esam abi sapratušies, atļaujiet jautāt, — Skvīrss turpināja, — vai jūs uzskatāt mani par augsti tikumīgu, priekšzīmīgu un kārtīgu vīru personiskajā dzīvē un vai jūs jūtat visdziļāko uzticību pret manu nevainojamo godīgumu, augstsirdību, reliģiskajiem principiem un talantiem, kas ļauj man uzņemties gādību par jauniešiem?

—        Protams, — zēnu patēvs teica, atbildēdams uz skolmeistara smīnu.

—        Varbūt jūs neatteiksieties to apliecināt, ja lūgšu jums rekomendāciju?

—   Ij nedomāju atteikties.

—        Labas sugas cilvēks! — Skvīrss noteica, paņemdams spalvu. — Tā kārto darīšanas, un tas ir manā gaumē.

Pierakstījis mistera Snolija adresi, skolmeistars ķērās pie patīkamāka darba — parakstīja kvīti, ka saņēmis naudu par pirmo ceturksni; tiklīdz viņš to bija izdarījis, atskanēja balss, kas vaicāja, vai misters Skvīrss esot šeit.

—        Te es esmu, — skolmeistars atsaucās, — kas tur ir?

—        Darīšanās, ser, — atsaucās Ralfs Niklbijs, nakdams iekšā; viņam uz pēdām sekoja Nikolass. — Šorīt avīzēs bija ievietots jūsu sludinājums.

—   Pareizi, ser. Esiet tik laipni, šurp, — sacīja Skvīrss, paspējis atgriezties agrākajā vietā. — Vai nevēlaties apsēsties?

—   Domāju gan, — Ralfs atbildēja, apsēdās un nolika cepuri uz galda sev priekšā. — Tas ir mans brā|adēls, ser, misters Nikolass Niklbijs.

—   Sveicināti, seri — sacīja Skvīrss.

Nikolass palocījās un šķita ļoti pārsteigts par Doutboizas skolas īpašnieka ārieni; tā nudien bija.

—   Varbūt jūs atceraties mani? — Ralfs jautāja, cieši lūkodamies uz skolmeistaru.

—   Šķiet, ser, ka dažus gadus jūs man maksājāt nelielu summu ik pusgadu, kad iebraucu šeit, — Skvīrss atbildēja.

—   Maksāju, — Ralfs piekrita.

—   Maksājāt vecāku vietā par zēnu, vārdā Dorkeru, kurš, par nelaimi…

—   …par nelaimi, Doutboizā nomira, — Ralfs pabeidza teikumu.

—   Es to ļoti labi atceros, ser, — Skvīrss apliecināja. — Ak! Misis Skvīrsa, ser, bija pieķērusies šim zēnam kā savam miesīgam dēlam; kāda vērība viņam tika veltīta slimības laikā! Kad viņš neko vairs nespēja norit, ik dienas rītos un vakaros viņam deva sausus cepumus un tēju, sveci ienesa guļamistabā to pašu nakti, kad viņš nomira, labāko leksikonu uzsūtīja augšā, lai paliktu viņam zem galvas! Tomēr es to nemaz nenožēloju. Patīkami domāt, ka pienākums pret viņu ir izpildīts.

Ralfs pasmaidīja tā, it kā nemaz nebūtu gribējis smaidīt, un pārlaida skatienu visiem nepazīstamajiem.

—   Te ir tikai daži mani audzēkņi, — Vekfords Skvīrss sacīja, norādīdams uz mazo zēnu uz lādītes un abiem puikām uz grīdas, kuri blenza cits citā, neteikdami ne vārda, un locīja augumus visādos stāvokļos, kā to dara nule iepazīstināti bērni. — Šis džentlmenis, ser, ir tēvs, kurš bija tik laipns un vēlīgi uzteica audzināšanas sistēmu, kāda pieņemta Doutboizas pilī, kas atrodas, ser, Jorkšīrā, burvīgajā Doutboizas ciemā netālu no Grītcbridžas; tur jauniešus uzņem pansijā, apģērbj, apmazgā, apgādā ar grāmatām un kabatasnaudu …

—   Jā, tas viss mums zināms, ser, — Ralfs īgni pārtrauca. — Tas jau rakstīts sludinājumā.

—   Jums pilnīga taisnība, ser, tas rakstīts sludinājumā, — Skvīrss piekrita.

—       Par visu minēto es varu galvot, ser, — iejaucās misters Snolijs, — es esmu lepns, ka man ir šī iespēja neliecināt jums, ka es uzskatu misteru Skvīrsu par augsti likumīgu džentlmeni, priekšzīmīgu, labi audzinātu un…

—        Par to es nešaubos, ser, — Ralfs atkal pārtrauca l.ivinājumu plūdus, — it nemaz nešaubos. Varbūt labāk nokārtosim darīšanas?

—       Katrā ziņā, ser, — Skvīrss atbildēja. — «NekaiT neaizmirsti darīšanas!» — tas ir pirmais likums, ko mēs Iedvešam saviem audzēkņiem, kuri mācās komerciju. Beling, dārgais, vienmēr atceries to — vai dzirdi?

—   Jā, ser, — Belings atbildēja.

—   Vai viņš to jau iegaumējis? — Ralfs apvaicājās.

—   Atkārto džentlmenim, ko dzirdēji, — Skvīrss sacīja.

—   «Nekad…» — atkārtoja Belings.

—   Ļoti labi, turpini, — skubināja Skvīrss.

—   «Nekad…» — Belings atkārtoja vēlreiz.

—   Pavisam labi, — Skvīrss teica. — Jā.

—   «Ne…» — Nikolass labsirdīgi palīdzēja.

—       «Nekārto… darīšanas!» — Belings teica. — «Nekad nekārto darīšanas!»

—        Ļoti labi, ser, — sacīja Skvīrss, uzmezdams iznīcinošu skatienu vainīgajam. — Drīz vien mēs abi nokārtosim savas mazās privātās darīšanas.

—       Un tagad mēs varētu ķerties pie mūsu darīšanām, — Ralfs aizrādīja.

—   Kā vēlaties, — Skvīrss atbildēja.

—        Redziet, — Ralfs turpināja, — tas nav nekas sarežģīts, izklāstīt to viegli un, es ceru, viegli arī pielikt punktu. Jūs sludinājumā rakstījāt, ka meklējat spējīgu paligu, — vai ne, ser?

—   Taisni tā, — Skvīrss atbildēja.

—   Un jums patiešām tas vajadzīgs?

—   Protams, — Skvīrss apstiprināja.

—       Tad te viņš ir! — Ralfs sacīja. — Mans brāļadēls Nikolass — kā no skolas nākdams, galva pilna ar visādām gudrībām un kabatas tukšas. Viņš jums taisni piemērots.

—        Baidos gan, — teica Skvīrss, apmulsis, ka viņam piedāvā jaunekli ar tādu ārieni kā Nikolasam, — baidos gan, ka šis jaunais cilvēks man nederēs.

—        Derēs, — Ralfs atbildēja, — es to zinu labāk. Nezaudējiet dūšu, manu zēn, ne vēlāk kā pēc nedēļas jūs mācīsiet visus jaunos Doutboizas dižmaņus, ja vien šis džentlmenis neizrādīsies tiepīgāks, nekā es domāju.

—   Man šķiet, ser, — Nikolass griezās pie mistera Skvīrsa, — ka ļums par šķērsli ir mana jaunība un tas, ka neesmu mākslas zinātņu maģistrs?

—   Zinātniska grāda trūkums, protams, ir šķērslis, — atbildēja Skvīrss; viņš centās izskatīties sevišķi iespaidīgs, kaut gan bija stipri apjucis ne vien no lielās atšķirības starp brā|adēla vientiesību un tēvoča pašpārliecinātību, bet arī no nesaprotamās piezīmes par viņa apgādībā esošajiem dižmaņiem.

—   Vienu mirkli, ser! — Ralfs teica. — Tūliņ es jums visu paskaidrošu.

—   Esiet tik laipns, — atsaucās Skvīrss.

—   Jūsu priekšā ir zēns vai puika, vai jauneklis, vai jauns cilvēks, vai pusaudzis, kā vien jums patīk viņu nosaukt, gadus astoņpadsmit vai deviņpadsmit vecs, — Ralfs iesāka.

—   To es redzu, — skolmeistars atzina.

—   Es arī, — piebilda misters Snolijs, uzskatīdams par pienākumu šad tad atbalstīt savu jauno draugu.

—   Viņa tēvs ir miris, viņam nav nekādas jēgas par dzīvi, nekādu līdzekļu, bet viņš grib atrast darbu, — Ralfs turpināja. — Es viņam iesaku jusu lielisko iestādi, kas viņam pavērs iespēju tikt pie turības, ja viņš šo iespēju izmantos. Vai jūs saprotat?

—    Kā lai nesaprot! — atbildēja Skvīrss, mēģinādams atdarināt smīnu, ar kādu vecais džentlmenis lūkojās uz savu neko neaptverošo radinieku.

—   Zināms, arī es to saprotu! — Nikolass dedzīgi piekrita.

—   Redziet, viņš, zināms, arī to saprot, — Ralfs turpināja tanī pašā asajā, skarbajā tonī. — Un, ja viņš aiz kāda untuma atteiksies no šīs spožās iespējas, kamēr vēl nebūs to pilnīgi izmantojis, es uzskatīšu, ka esmu atbrīvots no pienākuma pabalstīt viņa māti un māsu. Paskatieties uz viņu un apdomājiet, cik ļoti viņš var jums noderēt! Patiesībā rodas jautājums, vai viņš nenoderēs jūsu

mērķiem — vismaz tuvākajā laikā — daudz labāk nekā vesels desmits citu cilvēku, kurus jūs parastos apstākļos varētu dabūt. Vai šādu jautājumu neder pārdomāt?

—   Kā nu ne, — atbildēja Skvīrss, piekrītoši palocīdams galvu tāpat kā Ralfs.

Labi, — Ralfs sacīja. — Atjaujiet man pateikt jums vM dažus vārdus.

Sle vārdi tika pateikti zem četrām acīm, un pēc pāris minūtēm misters Vekfords Skvīrss pavēstīja, ka misters Nikolass Niklbijs no šā brīža tiek iecelts un pieņemts par Doutboizas pirmo palīgskolotāju.

—       Par to pateicieties sava tēvoča rekomendācijai, — teica Vekfords Skvīrss.

Sajūsmināts par šo panākumu, Nikolass sirsnīgi spieda tēvocim roku un bija gatavs celt Skvlrsu vai debesīs.

«Viņš gan izskatās ērmots,» Nikolass domāja, «bet kas par to? Porsons* arī izskatījās dīvains, tāpat doktors Džonsons*; tādi jau ir tie grāmatu tārpi.»

—       Rīt no rīta pulksten astoņos, mister Niklbij, diližanss dosies ceļā, — Skvīrss teica. — Jums jābūt šeit ceturksni pirms astoņiem, jo mums jāņem līdzi šie zēni.

—   Es būšu, ser, — Nikolass nosolījās.

—       Par jūsu braucienu uz turieni es esmu samaksājis, — Ralfs norūca. — Jums atliek tikai silti saģērbties.

Atkal viens tēvoča augstsirdības piemērs! Nikolass izjuta šo negaidīto laipnību tik stipri, ka nespēja atrast pateicības vārdus; īstenībā viņš pat pusi nebija atradis, kad viņi jau atvadījās no skolmeistara un iznāca ārā pa «Saracēņa galvas» vārtiem.

—   Es rīt ieradīšos šeit, lai pavadītu jūs, — Ralfs teica.

—  Nedomājiet aizšmaukt!

—        Pateicos, ser, — Nikolass atkārtoja. — Nekad neaizmirsīšu jūsu laipnību.

—   Papūlieties to neaizmirst, — tēvocis aizrādīja.

—   Tagad ejiet uz mājām un sakravājiet visu, kas jums kravājams. Kā domājat, vai atradīsiet vispirms ceļu uz Goldenskvēru?

—        Protams, — Nikolass atbildēja. — Es taču varu ceļu paprasīt.

—        Tad nododiet šos papīrus manam palīgam, — Ralfs teica, pasniegdams mazu sainīti, — un pasakiet viņam, lai gaida, kamēr ieradīšos.

Nikolass labprāt apņēmās nodot sainīti un, novēlējis visu labu savam cienījamam tēvocim — labsirdīgais vecais džentlmenis atbildēja ar rūcienu —, steidzās izpildīt uzdevumu.

Viņš drīz vien atrada Goldenskvēru; misters Nogss, kurš bija uz pāris minūtēm iegriezies traktierī, patlaban slēdza durvis vaļā ar patentatslēgu, kad Nikolass pienāca viņam klāt.

—   Kas tas? — Nogss jautāja, norādīdams uz sainīti,

—   Papīri no mana tēvoča, — Nikolass atbildēja, — un lai jūs esot tik laipns un pagaidot, kamēr viņš ieradīšoties.

—   Tēvoča? — Nogss izsaucās.

—   Mistera Niklbija, — Nikolass paskaidroja.

—   Nāciet iekšā, — Ņūmens teica.

Neko vairāk nepiebiklis, viņš ieveda Nikolasu gaitenī un tad savā kantorī jeb būcenī gaiteņa galā; tur viņš piestūma Nikolasu pie krēsla un pats, uzsēdies uz savas augstās taburetes, nokāra rokas gar sāniem un it kā no novērošanas torņa blenza Nikolasā.

—   Nekādas atbildes nevajag, — Nikolass teica, nolicis sainīti viņam blakus uz galda.

Ņūmens neatbildēja, bet, sakrustojis rokas un pastiepis kaklu uz priekšu, it kā lai labāk saredzētu Nikolasu, pētīja viņa seju.

—   Atbildes nevajag! — Nikolass ļoti skaļi atkārtoja, jo viņam šķita, ka Ņūmens Nogss ir kurls.

Ņūmens salika rokas uz ceļgaliem un, nebildis ne vārda, tikpat cieši vēroja sarunu biedra seju.

Šā pilnīgi svešā cilvēka uzvedība bija gaužām dīvaina, turklāt viņa āriene bija tik savdabīga, ka Nikolass, kurš ātri uztvēra visu smieklīgo, nespēja novaldīt smaidu, apvaicādamies, vai misteram Nogsam neesot kāds lūgums.

Nogss papurināja galvu un nopūtās; pēc tam Nikolass piecēlās un, piezīmējis, ka atpūsties viņam nevajagot, novēlēja Nogsam visu labu.

Tas sagādāja milzu pūles Ņūmenam Nogsam, un neviens vēl līdz šim nezina, kā viņam izdevās uzdot tādu jautājumu pilnīgi nepazīstamam cilvēkam, bet viņš dziļi ievilka elpu un apjautājās skaļi un bez stostīšanās, ka viņam gan gribētos zināt — ja jaunajam džentlmenim neesot iebildumu —, ko tēvocis nolēmis viņa labā darīt.

Nikolasam nebija ne mazāko iebildumu, gluži otrādi, viņš bija ļoti priecīgs, ka iespējams parunāt par tēmu, kas aizņēma viņa domas; viņš atkal apsēdās un (dedzīgā iztēle rosināja viņa daiļrunību) sāka liesmaini un žilbinoši aprakstīt visus pagodinājumus un priekšrocības, ko viņam sniegs stāšanās darbā Doutboizas zinību templī.

—   Bet kas jums kait? Vai jūs esat slims? — Nikolass pēkšņi pārtrauca stāstu, jo sarunu biedrs, ieņemdams dazādās neērtas pozas, bija pabazis plaukstas zem taburetes un saka tā krakšķināt pirkstu locītavas, it kā lauztu kaulus.

Ņuinens Nogss neatbildēja, tikai raustīja plecus un krakšķināja pirkstu locītavas, turklāt baismīgi smaidīja un, izbolījis acis, ērmīgi lūkojās tukšumā.

Sākumā Nikolasam ienāca prātā, ka šim mīklainajam cilvēkam uzbrukusi lēkme, taču, apsvēris visu, viņš nolēma, ka Nogss ir ieskurbis, un uzskatīja par gudrāku Afidā gadījumā lasīties projām. Atvēris durvis uz ielu, viņš vēl atskatījās. Ņūmens Nogss joprojām atkārtoja ērmīgās ķermeņa kustības, un viņa pirksti krakšķēja vēl skaļāk.

## V NODAĻA

Nikolass dodas uz Jorkširu. Par viņa braucienu un ceļabiedriem, un kas viņiem ceļā atgadījās.

Ja ceļasomā salijušās asaras pasargātu tās īpašnieku no bēdām un likstām, tad Nikolass Niklbijs būtu sācis savu ceļu vislabvēlīgākajos apstākļos. Tik daudz kas bija darāms un tik maz laika, lai to padarītu, tik daudz mīļu vārdu bija sakāms, bet sirdīs, kur tie radās, bija pārāk daudz rūgtu sāpju, kas neļāva tos izteikt, tāpēc mazā gatavošanās Nikolasa ceļojumam bija patiešām visai bēdīga. Cik daudz bija priekšmetu, ko māte un māsa bažīgās rūpēs uzskatīja par nepieciešamiem viņa ērtībām, bet Nikolass pierunāja viņas atstāt tos šeit, jo vēlāk tie varot noderēt viņām pašām vai vajadzības gadījumā tikt pārvērsti naudā. Neskaitāmas aizkustinošas domstarpības radās šai pēdējā vakarā šādu iemeslu dēļ, un, kad pēc katra lēnprātīga strīda viņi bija par soli tuvāk sapošanās beigām, Keita kļuva aizvien rosīgāka un raudāja aizvien klusāk.

Beidzot ceļasoma bija kārtībā un viņi sēdās pie vakariņu galda, uz kura atradās viens otrs gardums Nikolasam, un, lai mazinātu izdevumus, Keita ar māti izlikās, ka esot paēdušas, kamēr Nikolass bijis projām. Nabaga jauneklis teju pat aizrijās, pūlēdamies apēst cienastu, un viņam bieži aizrāvās balss, kad viņš mēģināja jokot vai piespiesti pasmieties. Tā viņi nīka pie galda, kaut gulētiešanas laiks jau sen bija garām, un tad atklāja, ka būtu varējuši jau agrāk dot vaļu savām jūtām, kuras nekādi nespēja noslēpt. Beidzot viņi to varēja, un pat tas bija atvieglojums.

Nikolass gulēja ciešā miegā līdz pulksten sešiem nākamajā rītā un sapņos redzēja savas mājas — vai bijušās mājas, nav svarīgi, jo tas, kas pārvērties vai izgaisis, sapņos, paldies dievam, parādās agrākajā izskatā, — tāpēc piecēlās spirgts un mundrs. Viņš uzrakstīja ar zīmuli dažus atvadu vārdus, ko baidījās pateikt skaļi, nolika zīmīti un pusi no sava trūcīgā naudas krājurniņa pie māsas durvīm, uzcēla somu uz pleca un klusu nokāpa lejā.

—   Vai tā esat jūs, Hanna? — atskanēja balss no mis La Krīvi viesistabas; no turienes plūda vāja sveces gaisma.

—   Tas esmu es, mis La Krīvi, — Nikolass sacīja, nolikdams somu uz grīdas un ielūkodamies istabā.

—   Ak dievs! — iesaucās mis La Krīvi un nodrebēdama tvēra ar roku pie matiem, kas bija uztīti uz papīriņiem. — Jūs esat ļoti agri uzcēlies, mister Niklbij!

—   Tāpat kā jūs, — Nikolass atbildēja.

—   Daiļās mākslas nedod man miera, mister Niklbij, — lēdija paskaidroja. — Es gaidu, kad ausīs gaisma, lai realizētu kādu ideju.

Mis La Krīvi bija tik agri piecēlusies, lai uzzīmētu fantastisku degunu kāda neglīta puikas miniatūrā, kas bija domāta viņa vecmāmiņai provincē; tika cerēts, ka vecmāmiņa novēlēs viņam savu mantību, ja saskatīs ģimenei raksturīgos vaibstus.

—   Lai realizētu kādu ideju, — atkārtoja mis La Krīvi. — Un tāpēc ir ļoti ērti dzīvot ielā ar tik dzīvu kustību kā Strendā. Kad man vajag deguna vai acs kādam modelim, man tikai jāskatās ārā pa logu un jāgaida, kamēr kāds patrāpīsies.

Vai daudz laika vajag, lai notrāpītu degunu? — Nikolass smaidīdams apvaicājās.

—   Nu, tas galvenokart atkarīgs no formas, — miŠ5 La Krīvi atbildēja. — Strupdcgunu un romiešu degunu ir visai daudz, tāpat visādu veidu un izmēru plakanu degunu, sevišķi kad notiek sapulces Ekziterholā, bet nevainojami ērgļa deguni diemžēl reti sastopami — tos mēs piešķiram militāriem vai sabiedriskiem darbiniekiem.

—   Ak tā! — Nikolass noteica. — Ja es kādu sastapšu fiavā braucienā, tad uzzīmēšu jums to.

—   Vai jūs patiešām gribat sacīt, ka dosieties tādā tālā ce]ā uz Jorkšīru tik aukstā ziemas laikā, mister Niklbij? — mis La Krīvi jautāja. — Es vakarvakarā kaut ko lādu dzirdēju.

—   Patiešām gan, — Nikolass atbildēja. — Jābrauc vien ir, ja dzen. Mani dzen trūkums — tas ir pats labākais dzinējs.

—   Man ļoti žēl, nudien, — mis La Krīvi teica, — tāpat man ļoti žēl jūsu mātes un māsas. Jūsu māsa ir ļoti glīta jauna lēdija, mister Niklbij, un tas ir vēl viens papildu iemesls, kāpēc viņai vajadzīgs cilvēks, kas viņu apsargātu. Es viņu pierunāju pāris reižu man pozēt. Ak, kas iā būs par jauku miniatūru! — Runādama mis La Krīvi paņēma uz ziloņkaula zīmētu portretu ar skaidri saredzamām debeszilām dzīsliņām un palūkojās uz to tik pašapmierināta, ka Nikolass teju pat apskauda viņu.

—   Ja jums būs izdevība parādīt Keitai kādu mazu laipnību, es domāju, ka jūs to darīsiet, — Nikolass teica, sniegdams viņai roku.

—   Uz to varat paļauties, — atbildēja labsirdīgā minia tūriste. — Lai dievs jūs svētī, mister Niklbij; vēlu jums visu labu!

Nikolass maz pazina pasauli, bet nojauta tās paražas un tāpēc nodomāja: ja viņš noskūpstītu mis La Krīvi, tad viņa varbūt tikpat laipni izturētos pret tām, ko viņš šeit atstāj. Tāpēc viņš ar jokpilnu galantumu noskūpstīja viņu trīs četras reizes, un mis La Krīvi neizrādīja nekādas nepatikas pazīmes, tikai, sakārtojusi savu dzelteno turbānu, noteica, ka nekad neesot dzirdējusi par kaut ko tamlīdzīgu un neparko nevarētu tam noticēt.

Kad negaidītā sastapšanās bija tik apmierinoši noslēgta, Nikolass steigšus devās projām. Viņš drīz atrada vīru, kurš uzņēmās nest viņa somu, bet pulkstenis bija tikai septiņi, tāpēc viņš lēni gāja pa priekšu nesējam; sirds šim vīram laikam gan bija vieglāka nekā Nikolasam, kaut ari to nesedza veste un, spriežot pēc citiem apģērba piederumiem, nakti viņš bija pavadījis zirgu stallī un brokastojis pie sūkņa.

Ar ziņkāri un interesi vērodams rīta rosību, kas bija manāma katrā ielā un gandrīz vai katrā mājā, un šad tad iedomādamies ar rūgtumu, ka tik daudz dažādu cilvēku spēj nopelnīt sev dienišķo maizi Londonā, bet viņš spiests

meklēt darbu tik tālu, Nikolass drīz vien sasniedza «Saracēņa galvu» Snouhilā. Atlaidis nesēju un parūpējies, lai ceļasomu droši novieto kariešu kantori, viņš iegriezās kafejnīcā, lai uzmeklētu misteru Skvīrsu.

So mācīto džentlmeni viņš atrada sēžam pie brokastgalda; viņam pretim rindā sēdēja trīs jau agrāk minētie mazie zēni un divi, kuri aiz laimīgas nejaušības bija ieradušies vēl pēc vakardienas tikšanās. Misteram Skvīrsam priekšā atradās neliela tase ar kafiju, šķīvis ar karstiem grauzdiņiem uri auksts rostbifa gabals, bet patlaban viņš gatavoja brokastis zēniem.

—   Te ir piens par diviem pensiem, vai ne, viesmīl? — misters Skvīrss vaicāja, ielūkodamies lielā, zilā krūzē un piesardzīgi pieliekdams to, it kā gribētu labāk noteikt, cik šķidruma tanī atrodas.

—   Par diviem pensiem, ser, — viesmīlis atbildēja.

—   Nudien, Londonā piens ir retums! — misters Skvīrss nopūtās. — Un tagad pielejiet šo krūzi līdz malām ar siltu ūdeni, Viljami

—   Līdz malām, ser? — viesmīlis pārvaicāja. — Tad jau piens tur noslīks.

—   Tas nav svarīgi, — misters Skvīrss atbildēja. — Tā tam arī vajag, ja ir tik dārgs. Vai pasūtījāt maizi un sviestu trim ēdējiem?

—   Tūliņ pasniegšu, ser.

—   Nav ko steigties, — Skvīrss aizrādīja, — laika vēl daudz. Apvaldiet savas kaislības, zēni, un neuztraucieties, ieraugot ēdamo. — Izteicis šo pamācību, misters Skvīrss nogrieza krietnu gabalu aukstā rostbifa un tad pamanīja Nikolasu.

—   Sēdieties, mister N'iklbij, — Skvīrss sacīja. — Mēs, kā redzat, brokastojam.

Nikolass gan neredzēja, ka brokastotu vēl kāds cits bez mistera Skvīrsa, bet palocījās pietiekami goddevīgi un centās izlikties mundrs.

—  A, piens ar ūdeni, vai ne, Viljam? — noprasīja Skvīrss. — Ļoti jauki, tikai neaizmirstiet maizi un sviestu.

Atkal izdzirdējuši par maizi un sviestu, pieci mazie zēni likās ļoti satraukti un pavadīja viesmīli ar acīm, bet misters Skvīrss tikmēr nogaršoja pienu ar ūdeni.

—  Ak! — viņš teica, nočāpstinādams lūpas. — Varen gards! Padomājiet par neskaitāmajiem ubagiem un bāreņiem ielās, zēni, kā viņi par to priecātosl Bads ir gan briesmīga būšana, vai ne, mister Niklbij?

—   Ļoti briesmīga, ser, — Nikolass atsaucās.

—   Kad es teikšu: «Pirmais!» — turpināja misters Skvīrss, nolicis krūzi bērniem priekšā, — tad zēns pa kreisi, loga pusē, drīkst paņemt krūzi, kad teikšu: «Otrais!» — dzers zēns, kurš sēž viņam blakus, un tā tālāk, kamēr nonāksim līdz pēdējam — piektajam. Vai esat sagatavojušies?

—   Jā, ser! — visi zēni dedzīgi izsaucās.

—   Jauki! — Skvīrss noteica, mierīgi brokastodams tālāk. — Gatavojieties un gaidiet, kamēr es teikšu. Apspiediet ēstgribu, mani dārgie, — un jūs uzveiksiet cilvēka dabu. Tā mēs audzinām rakstura stingrību, mister Niklbij, — skolmeistars sacīja Nikolasam, piebāzis muti pilnu ar grauzdiņiem un rostbifu.

Nikolass par atbildi kaut ko nomurmināja — viņš pats nezināja, ko, — bet zēni, dalīdami uzmanību starp krūzi, sviestmaizēm (tās tikmēr bija parādījušās) un katru kumosu, ko misters Skvīrss bāza savā mutē, sēdēja, izbolījuši acis gaidīšanas mokās.

—   Pateiksimies dievam par sātīgajām brokastīm! — teica Skvīrss, pabeidzis ēšanu. — Pirmais var dzert!

Pirmais kāri saķēra krūzi un iedzēra tieši tik daudz, lai rastos vēlēšanās pēc nākamā malka, bet misters Skvīrss pamāja otram, kuram tādā pašā satraucoši īsā mirklī vajadzēja pasniegt krūzi trešajam, un tā tas turpinājās, kamēr beidzot piektais izdzēra pēdējo lāsīti.

—   Un tagad, — skolmeistars sacīja, sadalījis trīs sviestmaižu porcijas piecās daļās, — pasteidzieties ar brokastīm, jo pēc pāris minūtēm skanēs taure un mēs visi dosimies ceļā.

Saņēmuši atļauju uzbrukt maizei, zēni sāka ēst alkatīgi un izmisīgā steigā, bet skolmeistars (būdams labā omā pēc brokastīm) bakstīja ar dakšiņu zobus un smaidīdams nolūkojās viņos. Pēc maza brītiņa kļuva dzirdama taure.

—   Es jau domāju, ka ilgi nebūs jāgaida, — Skvīrss teica, uztrūkdamies kājās un izvilkdams nelielu groziņu no sola apakšas. — Lieciet te visu iekšā, ko nepaspējāt apēst, zēni! Tas jums ceļā noderēs!

Nikolasu stipri pārsteidza tik liela taupība, bet viņam nebija daudz laika par to domāt, jo mazos zēnus vajadzēja uzsēdināt diližansa augšā, iznest viņu somas un novietot tās, bet mistera Skvīrsa bagāža bija rūpīgi saliekama kastē zem bukas, un tas viss ietilpa viņa pienākumos.

Steidzīgs un satraukts viņš jau bija ticis galā ar šo darbu, kad viņu uzrunāja tēvocis misters Ralfs Niklbijs.

—   O, paskat, kur jūs esat, ser! — teica Ralfs. — Jūsu māte un māsa ir šeit, ser.

—   Kur? — Nikolass izsaucās, aši palūkodamies visapkārt.

—   Tepat! — tēvocis atbildēja. — Tā kā viņām pārāk daudz naudas un viņas nezina, ko ar to iesākt, tad noīrē karieti; viņas patlaban maksāja, kad es šeit ierados.

—   Mēs baidījāmies, ka nokavēsimies un nesastapsim viņu pirms aizbraukšanas, — misis Niklbija teica, apskaudama dēlu un nepievērsdama uzmanību svešajiem skatītājiem pagalmā.

—   Ļoti jauki, kundze, — Ralfs atbildēja, — protams, ļums tas labāk jāzina. Es tikai teicu, ka jūs maksājāt par īrētu karieti. Es nekad neesmu īrējis karieti, kundze; trīsdesmit gadu es neesmu sēdējis īrētā karietē un nesēdēšu vēl trīsdesmit, ja tik ilgi dzīvošu.

—   Es nekad to nebūtu sev piedevusi, ja nebūtu viņu sastapusi, — misis Niklbija sacīja. — Nabaga dārgais zēns — viņš aizgāja pat bez brokastīm, baidīdamies mūs uztraukt!

—   Varen skaisti, patiešām! — Ralfs sašutumā izsaucās. — Kad es sāku strādāt, kundze, tad ik rītu, iedams uz Sitiju, es ņēmu līdzi par pensu klaipiņu maizes un puspinti piena. Ko jūs teiktu par to, kundze? Brokastis! Jāsmejas!

—   Niklbij, — Skvīrss teica, nākdams klāt un pogādams ciet ziemas mēteli, — šķiet, jums arī vajadzētu kāpt tur augšā. Baidos, ka nenovejas kāds no zēniem; tad iet zudumā divdesmit mārciņas gadā.

—   Dārgais Nikolas, — Keita čukstēja, aizskardama brāļa roku, — kas ir šis vulgārais cilvēks?

—   E! — norūca Ralfs, kura modrā dzirde bija uztvērusi viņas vārdus. — Vai vēlaties, lai jūs iepazīstinu ar misteru Skvīrsu, mana dārgā?

—   Tad tas ir skolas īpašnieks? Nē, tēvoci! Ak dievs, nē! — Keita iesaucās atkāpdamās.

—   Bet es esmu pārliecināts, ka dzirdēju jūs izsakām šādu vēlēšanos, mana dārgā, — Ralfs atbildēja parastajā sarkastiskajā balsī. — Mister Skvīrs, tā ir mana brāļameita, Nikolasa māsa.

—   Man liels prieks ar jums iepazīties, jaunkundz, — Skvīrss sacīja, paceldams cepuri pāris collu uz augšu.

Būtu gan labi, ja misis Skvīrsa pieņemtu meitenes; tad us būtu pie mums skolotāja. Nezinu gan, vai viņa neļūtu greizsirdīga, ja jūs dzīvotu mūsu mājā! Ha,ha, ha!

Ja šinī brīdī Doutboizas skolas īpašnieks būtu varējis ielūkoties sava palīga dvēselē, tad izbrīnīts atklātu, ka ne reizi savā mūžā nav bijis tik tuvu pamatīgai piekaušanai. Keita Niklbija, labāk nojauzdama brāļa jūtas, klusiņām pavilka viņu sānis un tā paglāba misteru Skvīrsu no šā fakta konstatēšanas viņam visnepatīkamākajā veidā.

—   Dārgais Nikolas, kas ir šis cilvēks? — jautāja jaunā lēdija. — Kas tā par vietu, uz kurieni tu dodies?

—   Es pats gandrīz neko nezinu, Keit, — Nikolass atbildēja. — Man šķiet, jorkšīrieši ir diezgan rupji un neaptēsti — tas ir viss,

—   Bet šis cilvēks? — Keita neatlaidās.

—   Mans darba devējs vai saimnieks, vai sazin kā viņš būtu jāsauc, — Nikolass aši atteica, — un es biju ēzelis, ka ņēmu ļaunā viņa rupjo izturēšanos. Viņi skatās uz mums, un man laiks būt savā vietā. Lai dievs tevi sargā, mīļā, un ardievu! Māt, domā par to dienu, kad mēs atkal sastapsimies! Tēvoci, uz redzēšanos! No sirds pateicos par visu, ko esat darījis un nodomājis darīt. Esmu gatavs, ser!

Pēc šiem steidzīgajiem atvadu vārdiem Nikolass veicīgi uzkāpa savā sēdeklī un sāka tik dedzīgi māt ar roku, it kā gribētu viņām sūtīt savu sirdi.

Tanī brīdī, kad kučieris un konduktors pēdējo reizi pirms došanās ceļā pārbaudīja pasažieru sarakstu, kad nesēji izplēsa pēdējos sešpensu gabalus un avīžu tirgotāji pēdējo reizi piedāvāja šārīta avīzes, kad zirgi pēdējo reizi nepacietīgi sapurināja aizjūgu, Nikolass sajuta, ka viņu kāds vieglītiņām parausta aiz bikšu staras. Viņš paskatījās lejup: tur stāvēja Ņūmens Nogss un stiepa pretī netīru vēstuli.

—   Kas tas ir? — Nikolass jautāja.

—   Kuš! — nočukstēja Nogss, pamādams uz misteru Ralfu Niklbiju, kurš pāris soļu atstatu par kaut ko nopietni1 runāja ar Skvīrsu. — Ņemiet! Izlasiet! Neviens nezina. Tas ir viss.

—   Pagaidiet! — uzsauca Nikolass.

—   Nē! — Nogss atbildēja.

—    Pagaidiet! — Nikolass vēlreiz iesaucās, bet Ņūmens Nogss jau bija nozudis.

īslaicīga burzma, diližansa durvju aizciršanās, diližansa nošķicbšanās uz sāniem, iekāpjot smagajam kučierim un vēl smagākajam konduktoram, sauciens, ka viss kārtībā, taures skaņas, steidzīgs skatiens, uzmests divām noskumušām sejām un skarbajiem mistera Ralfa Niklbija vaibstiem, — un diližanss jau devās ceļā, kratīdamies pa Smitfīlda bruģi.

Zēnu kājas bija par īsām, lai varētu pret kaut ko atsperties, un mazajiem augumiņiem draudēja briesmas ik mirkli tikt nosviestiem no diližansa jumta, tāpēc Nikolasam bija pietiekami darba, viņus pieturot, kamēr diližanss kratījās pa bruģi. Pastāvīgā nemierā darbodamies ar rokām, Nikolass jutās ļoti atvieglots, kad diližanss apstājās Islingtonā pie «Pāva». Vēl lielāku atvieglojumu viņš sajuta, kad no aizmugures augšā uzkāpa solīds džentlmenis ar labsirdīgu un sārtu seju un piedāvājās apsēsties sola otrā galā.

—   Nosēdināsim dažus bērnus vidū, — sacīja jaunpienācējs, — tad viņiem draudēs mazāk briesmu, ja viņi gadījumā iemigs, vai ne?

—   Ja jūs esat tik laipns, ser, tad tas būs patiešām jauki, — atsaucās Skvīrss. — Mister Niklbij, lai trīs zēni sēž starp jums un šo džentlmeni! Belings un jaunākais Snolijs var sēdēt starp mani un konduktoru. Trīs bērnus uzskata par diviem, — Skvīrss paskaidroja svešajam.

—   Man tur nav nekādu iebildumu, nudien, — teica džentlmenis ar sārto seju. — Man ir brālis, kuram arī nebūtu iebildumu, ja miesnieks vai maiznieks uzskatītu viņa sešus bērnus par četriem.

—   Seši bērni, ser? — Skvīrss Izsaucās.

—   Jā, un visi zēni, — svešais atbildēja.

—   Mister Niklbij, — Skvīrss sacīja lielā steigā, — paturiet šo groziņu! Atļaujiet pasniegt jums, ser, prospektu — tas iepazīstina ar iestādi, kur šie seši zēni tiks vispusīgi izglītoti un audzināti augsti tikumiskā garā, to varat man ticēt, par divdesmit ginejām gadā — divdesmit ginejām, ser! — vai arī es pieņemšu visus zēnus ar nolaidi, sacīsim, simt mārciņas gadā par visu baru.

—    0! — noteica džentlmenis, ieskatīdamies prospektā. '— Jūs tātad esat šeit minētais misters Skvīrss, vai ne?

—   Jā, tas es esmu, ser, — atbildēja cienījamais pedagogs. — Mans vārds ir misters Vekfords Skvīrss, un man no tā nebūt nav jākaunas. Te ir daži no maniem audzēkņiem, ser, te ir viens no maniem palīgiem, ser, — misters

Niklbijs, džentlmeņa dēls, augsti izglītots matemātika, klasikā un komercijā. Mēs savā bodē neko nedarām pa loku galam. Mani audzēkņi apgūst visādas zinības, ser; /11 izdevumiem mēs nerēķināmies, zēni tiek apgādāti un apmazgāti kā tēva mājās.

—   Goda vārds, — džentlmenis sacīja, palūkodamies uz Nikolasu ar tikko manāmu smaidu un visai manāmu pārsteigumu, — tie ir gan lieliski apstākļi!

—   Par to jums nav jāšaubās, ser, — apgalvoja Skvīrss, sabāzdams rokas biezā mēteļa kabatās. — Es prasu un saņemu vissolīdākās garantijas. Es neuzņemu nevienu /.cnu bez garantijas, ka par viņu maksās piecas mārciņas un piecus šiliņus ceturksnī, — neuzņemtu pat tad, ja jūs I ngtu mani, ceļos krizdams un asaras liedams.

—   Ļoti prātīga rīcība, — pasažieris piezīmēja.

—   Mans galvenais nodoms un mērķis ir būt prātīgam, — Skvīrss atsaucās. — Snolij, jaunākais, ja tu nerimsies klabināt zobus un drebināties, es tevi vienā mirklī sasildīšu ar pamatīgu pļauku!

—   Turieties ciešāk, džentlmeņi! — teica konduktors, kāpdams augšā.

—   Vai aizmugurē viss kārtībā, Dik? — kučieris uzsauca.

—   Kārtībā! — skanēja atbilde. — Aiziet!

Un diližanss sāka kustēties, konduktora taures apdullinošo skaņu un visu «Pāvā» salasījušos diližansu un zirgu pazinēju mēmās atzinības pavadīts; zirgu puiši stāvēja ar zirgsegām uz rokas un sekoja diližansam ar acīm, līdz tas nozuda, un tad aizgrābti devās uz staļļiem, parupjos izteicienos uzlielīdami diženo izbraucienu.

Kad konduktors, drukns vecs jorkšīrietis, bija pūtis, kamēr aizelsies, viņš ielika tauri mazā, pītā makstī, kas šim nolūkam bija piestiprināta pie diližansa sāniem, un deva virkni pamatīgu belzienu sev pa krūtīm un pleciem, piezīmēdams, ka diena esot neparasti auksta; pēc tam viņš apvaicājās visiem pasažieriem pēc kārtas, vai viņi braucot līdz galastacijai un, ja ne, tad līdz kurienei viņi braucot. Saņēmis apmierinošas atbildes uz saviem jautājumiem, viņš izsacīja domu, ka ceļš esot diezgan slikts pēc pagājušās nakts lietus, un iedrošinājās apvaicāties, vai kādam džentlmenim neesot līdzi tabakdoze. Kad izrādījās, ka nevienam nav, viņš ar noslēpumainu izskatu pavēstīja, ka esot dzirdējis izsakāmies kādu džentlmeni, ārstu, kurš pagājušā nedēļā braucis uz Grentemu, ka šņaucamā

tabaka esot kaitīga acīm; viņš pats gan neko tādu neesot manījis, bet, pēc viņa domām, katram esot jāspriež pašam par sevi. Neviens nemēģināja runāt pretī; tad konduktors izņēma no cepures sainīti ietinamā papīrā, uzlika raga brilles, izlasīja adresi reizes sešas (rokraksts bija visai neskaidrs), ielika sainīti vecajā vietā, noņēma brilles un pa kārtai cieši uzlūkoja visus pasažierus. Pēc tam viņš izklaidēšanās dēļ ķērās atkal pie taures un beidzot, izsmēlis visas parastās sarunu tēmas, sakrustoja rokas, ciktāl to atļāva neskaitāmie mēteļi, un, iegrimis dziļdomīgā klusumā, vienaldzīgi vēroja pazīstamos priekšmetus abpus ceļam, diližansam virzoties uz priekšu; vienīgais, kas viņu šķita interesējam, bija zirgi vai govju bari — tos viņš kritiski nopētīja, kad tie pagadījās ceļā.

Bija griezīgi un stindzinoši auksts, laiku pa laikam sacēlās sniegputenis, un vējš bija neciešami ass. Misters Skvīrss kāpa ārā gandrīz vai katrā pieturā — izstaipīt kājas, kā viņš sacīja; pēc šādām ekskursijām viņš katrreiz atgriezās ar sarkanu degunu un tūliņ sāka snaust, tātad bija skaidrs, ka tās nāk viņam ļoti par labu. Mazie skolēni, iestiprinājušies ar brokastu paliekām un guvuši jaunus spēkus, iedzerdami pa tasītei īpatnēja uzmundrinoša dzēriena, ko pasniedza misters Skvīrss un kas garšoja pēc ūdens, uzlieta uz grauzdiņiem un aiz pārskatīšanās iepildīta brendija pudelē, miga ciet, modās, drebinājās un raudāja — vārdu sakot, ļāvās savām tieksmēm. Nikolass un labsirdīgais pasažieris atrada daudz tēmu pārrunām; sarunājoties un uzmundrinot zēnus, laiks aizsteidzās tik ātri, cik vien tas iespējams tik nelabvēlīgos apstākļos.

Tā pagāja diena. Itonslokemā pasažierus gaidīja sātīgas vakariņas, kurās piedalījās tie, kas sēdēja uz bukas, četri ārējie pasažieri, kuri sēdēja priekšā, viens iekšējais, Nikolass, labsirdīgais vīrs un misters Skvīrss; pieciem zēniem ļāva atkust pie kamīna un mieloties ar sendvičiem. Pēc pāris pieturām iededzināja lukturus, un pie kādas viesnīcas sākās liela kņada, kad diližansu apturēja visai izlepusi lēdija ar milzīgu daudzumu visādu mēteļu un sīku sainīšu; viņa skaļi gaudās ārpusē sēdošajiem pasažieriem, ka nav ieradusies viņas personiskā karietp, ' un piespieda konduktoru svinīgi nosolīties, ka tas apturēs ikvienu zaļu karieti, ko sastaps ceļa; šis ierēdnis dedzīgi apzvērēja, ka to darīs, lai gan nakts bija tumša un viņš sēdēja ar seju uz pretējo pusi. Beidzot niķīgā lēdija, atklājusi, ka diližansa iekšienē sēž tikai viens džentlmenis,

iededzināja mazu lukturīti, kas bija viņai līdzi somiņā, un, kad pēc lielas noņemšanās viņu beidzot iedabūja Iekšā, zirgi uzņēma brašu riksi — un diližanss strauji traucās uz priekšu.

Nakts un sniegs sākās reizē un padarīja visus drūmus. Nekas cits nebija dzirdams kā tikai vēja gaudas, jo biezā sniega kārta, kas klāja zemi un ar katru mirkli kļuva biezāka, apslāpēja riteņu troksni un zirgu pakavu klaudzoņu. Stemfordas ielas bija tukšas, kad viņi brauca tai cauri, un tās vecās baznīcas, drūmas un tumšas, slējās virs sniega segtās zemes. Vēl pēc divdesmit jūdzēm divi no priekšā sēdošajiem āra pasažieriem gudri izmantoja ierašanos Grentemā un palika pārnakšņot «Džordžā», vienā no Anglijas labākajām viesnīcām. Pārējie ietinās ciešāk savos mēteļos un apmetņos un, pametuši pilsētas uguņus un siltumu, piespiedās pie bagāžas kā pie spilveniem un ar daudziem klusiem vaidiem gatavojās no jauna sastapties ar dzeļošo vēju, kas brāzās pār kailo klajumu.

Viņi bija tikko pabraukuši garām pirmajai pieturai aiz Grentemas vai atradās pusceļā starp to un Ņūarku, kad Nikolass, kurš bija uz brītiņu iesnaudies, pēkšņi satrūkās no asa grūdiena, kas viņu teju pat nosvieda no sola. Pieķēries pie margām, viņš atklāja, kā diližanss stipri nošķiebies uz sāniem, kaut zirgi joprojām vilka to uz priekšu; nobijies no zirgu ķepurošanās sniegā un diližansa iekšienē sēdošās lēdijas skaļajiem brēcieniem, viņš vēl mirkli vilcinājās, lēkt ārā vai nelēkt, bet tad diližanss mierīgi apgāzās un, atbrīvodams viņu no turpmākām šaubām, izmeta uz ceļa.

## VI NODAĻA

Iepriekšējā nodaļā minēlais notikums dod diviem džentlmeņiem iespēju sacensties stāstīšanā.

—  Tprū! — sauca konduktors, acumirkli pielēcis kājās un mezdamies pie priekšējiem zirgiem. — Vai te ir kāds džentlmenis, kas var man palīdzēt? Mierā, nolādētiel Tprū!

—   Kas noticis? — miegainais Nikolass jautāja.

—  Noticis! Notikumu pietiks visai naktij! — konduktors atbildēja. — Tas sasodītais bērais ar nagu acī — tas laikam kļuvis traks, tāpēc mēs apgāžamies. Paklau — vai varat palīdzēt? Velns parāvis, es to darītu pat tad, ja man visi kauli būtu salauzti!

—   Es nāku! — Nikolass sauca, ar pūlēm sliedamies kājās. — Nāku tūliņ! Esmu tikai mazliet apdullis — tas ir viss.

—    Turiet viņus stingri, — sauca konduktors, — kamēr es pārgriežu atsaites! Turiet viņus, lai tur vai kas! Labi, puis. Kārtībā! Laidiet nu viņus vaļā! Viņi, nolādētie, drīz vien būs mājās.

Un patiešām — līdzko zirgus atbrīvoja, tie mundrā riksī devās atpakaļ uz nesen pamesto stalli, kas atradās nepilnas jūdzes atstatumā.

—   Vai tauri varat pūst? — konduktors noprasīja, ņemdams nost vienu no diližansa lukturiem.

—   Domāju, ka varu, — Nikolass atbildēja.

—   Tad putiet to, kas tur guļ zemē, un pūtiet tā, lai miroņi mostas, — konduktors turpināja, — un es iešu nomierināt tos spiedzējus tur iekšā. Nāku, nāku! Neceliet nu tādu traci, sievišķi!

Tā runādams, viņš centās atvērt diližansa durvis, kas nu atradās augšā; tikmēr Nikolass, paķēris tauri, modināja atbalsis tuvu un tālu, izpildīdams uz šā instrumenta vispārsteidzošāko melodiju, kādu mirstīgā auss jebkad dzirdējusi. Tai tomēr bija panākumi, jo tā ne vien lika atjēgties pasažieriem, kuri bija apdulluši no kritiena, bet atsauca arī palīdzību, jo tālumā saka vīdēt ugunis un kļuva redzami cilvēku stāvi.

Kāds vīrs atjāja aulekšiem, pirms vēl pasažieri bija savākti kopā, un pēc rūpīgas pārbaudes atklājās, ka lēdija diližansa iekšienē ir sadauzījusi savu lukturīti, bet džentlmenis — galvu, ka divi ārpusē sēdošie džentlmeņi dabūjuši pa zilumam zem acs, ka kučierim blakus sēdošais džentlmenis sasitis degunu, kučieris nobrāzis deniņus, misteram Skvīrsam čemodāns ietriecies mugurā, bet pārējie tikuši cauri bez ievainojumiem, jo ievēlušies mīkstā sniega kupenā. Kad tas bija noskaidrots, lēdija lika manīt, ka taisās ģībt, bet pēc brīdinājuma, ka tādā gadījumā kādam džentlmenim vajadzēs nest viņu uz mugu' ras līdz tuvākajam krogam, viņa ar gudru ziņu atmeta šo nodomu un devās kājām uz turieni kopā ar pārējiem.

Sasnieguši vientuļo namu, viņi atklāja, ka tas nav tik liels, lai tanī varētu ērti novietoties, — tur bija tikai viena liela istaba ar smiltīm nokaisītu grīdu un dažiem

krēsliem. Bet, kad pavardā iesvieda klēpi žagaru un krietnu devu ogļu, stāvoklis šķita uzlabojamies, un, kad pasažieri bija nomazgājuši visas nesenā notikuma izdzēšamās pēdas, telpa jau bija silta un gaiša, un tā bija patīkama pārmaiņa pēc āra saltuma un tumsas.

—   Jā, mister Niklbij, — sacīja Skvlrss, ielavījies siltākajā kaktiņā,_ — jūs labi darījāt, noturēdams tos zirgus. I s pats to būtu uzņēmies, ja būtu ieradies laikā, bet man liels prieks, ka jūs to darījāt. Jūs to izdarījāt ļoti labi, ļoti labi!

—   Tik labi, — teica džentlmenis ar jautro seju, kurš likās diezin kā neatzīstam Skvīrsa aizbildnīgo toni, — tik labi, ka jums, ja tos nebūtu saturējusi stingra roka, diezin vai būtu palicis diezgan smadzeņu, lai mācītu skolēnus.

Šī piezīme izraisīja sarunu par Nikolasa izveicību, un jaunekli apbēra ar komplimentiem un uzslavām.

—   Protams, man liels prieks, ka esmu izglābies, — Skvīrss turpināja, — katrs cilvēks ir priecīgs, ka izglābies no briesmām, bet, ja kāds no maniem audzēkņiem būtu ievainots, ja man nebūtu iespējams atdot kādu no šiem zēniem viņa vecākiem sveiku un veselu, kā tad es justos? Nē, tad labāk lai ritenis pārveļas pār manu galvu!

—   Vai viņi visi ir brāļi, ser? — apvaicājās lēdija ar lukturīti.

—   Zināmā mērā tas tā ir, kundze, — atbildēja Skvlrss, bāzdams roku mēteļa kabatā pēc prospektiem. — Visi viņi vienādi bauda vecāku mīlestību. Misis Skvirsa un es aizstājam ikvienam viņa māti un tēvu. Mister Niklbij, pasniedziet lēdijai šo prospektu un piedāvājiet pārējos džentlmeņiem! Varbūt kāds no viņiem pazīst vecākus, kuri vēlētos izmantot mūsu iestādes pakalpojumus.

Šādi izsacījies, misters Skvīrss, kurš nekad nepalaida garām izdevību izmantot bezmaksas reklāmu, salika rokas uz ceļgaliem un lūkojās uz saviem audzēkņiem tādā labvēlībā,' kādu vien spēja attēlot, kamēr Nikolass, sarkdams aiz kauna, veica uzdoto darbu, izsniegdams prospektus.

—   Ceru, ka jūs necietāt nekādus satricinājumus, diližansam apgāžoties, kundze? — džentlmenis ar jautro seju uzrunāja klīrigo lēdfļu, acīmredzot vēlēdamies mainīt sarunas tēmu.

—   Nekādus miesīgus satricinājumus, — lēdija atbildēja.

—   Ceru, ka arī garīgu satricinājumu nebija?

—   Sī saruna mani ļoti sāpīgi satrauc, — lēdija atbildēja, stipri uzbudināta, — un es lūdzu jūs kā džentlmeni neturpināt to.

—   Ak dievs, — izsaucās džentlmenis ar jautro seju, un tā kļuva vēl jautrāka, — es tikai gribēju apvaicāties…

—   Ceru, ka nekādas apvaicāšanās vairs nebūs, — lēdija teica, — citādi es būšu spiesta meklēt aizsardzību pie citiem džentlmeņiem. Saimniek, lūdzu, izsūtiet zēnu ārā, lai stāv pie durvīm un, ja parādās zaļa kariete, kas dodas Grentemas virzienā, lai tūliņ to aptur!

Mājiniekus šāds lūgums acīmredzot stipri iespaidoja, un, kad lēdija vēl piekodināja zēnam (lai viņš labāk pazītu karieti), ka uz bukas sēdēs kučieris ar zelta tresēm ap cepuri un uz pakaļējā kāpšļa stāvēs sulainis, kam droši vien būs zīda zeķes kājās, krietnās krodzinieces laipnība dubultojās. Tā pielipa arī pasažierim, kurš sēdēja uz bukas; viņš apbrīnojami godbijīgi apvaicājās, vai šai apvidū esot laba sabiedrība, un lēdija atbildēja apstiprinoši, turklāt tādā tonī, kas norādīja, ka viņa atrodas uz šās sabiedrības augstākās pakāpes.

—   Tā kā konduktors ir aizjājis uz Grentemu pēc cita diližansa, — iesāka labsirdīgais džentlmenis, kad viņi bija brīdi klusēdami nosēdējuši pie pavarda, — un atgriezīsies ne agrāk kā pēc pāris stundām, es ierosinu iedzert karstu punšu. Ko jūs teiksiet, ser?

So jautājumu viņš uzdeva džentlmenim ar sasisto galvu, kurš bija sēdējis diližansa iekšienē; tas bija visai cildena izskata vīrs, ģērbies sērās. Viņš bija vidēja vecuma, bet sirmiem matiem; acīmredzot tie bija nosirmojuši priekšlaikus aiz rūpēm vai bēdām. Viņš labprāt pieņema priekšlikumu, un šķita, ka viņam patīk jautātāja sirsnīgā labsirdība.

Kad punšs bija gatavs, džentlmenis ar jautro seju uzņēmās bufetnieka pienākumus un, ielējis to visiem, uzsāka sarunu par Jorkas senatnes pieminekļiem, kuri acīmredzot bija labi pazīstami gan viņam, gan sirmajam džentlmenim. Kad šī tēma bija izsmelta, viņš smaidīdams pievērsās sirmajam džentlmenim un apjautājās, vai viņš protot dziedāt.

—   Neprotu gan, — tas atbildēja, savukārt pasmaidīdams.

—   Cik žēli — teica džentlmenis ar labsirdīgo seju.

Vai tc nav neviena, kurš varētu kaut ko uzdziedāt, nI paīsinātu laiku?

Pnsažieri vienā balsi atsaucās, ka neprot, ka nožēlo to, ii lu z grāmatas nevar atcerēties vārdus un tā joprojām.

—  Varbūt lēdija neiebildīs, — labsirdīgais džentlmenis lirpināja visai godbijīgi, bet ar jautru dzirksti acīs.

Kāda itāliešu dziesmiņa no pēdējās operas, ko rāda ulvaspilsētā, būtu, manuprāt, visai piemērota. t 1 a kā lēdija nepagodināja viņu ar atbildi, tikai nicīgi flnskurināja galvu un atkal čukstus izsacīja izbrīnu, ka Kāļa kariete nerādās, viena vai divas balsis uzstājās, ka pašam ierosinātājam vajadzētu vispārības labā izdarīt pirmo mēģinājumu.

Es to labprāt darītu, ja varētu, — atbildēja džentlmenis ar labsirdīgo seju, — jo uzskatu, ka tiklab šinī, kā citos līdzīgos gadījumos, kad sveši cilvēki negaidot nokļūst vienā sabiedrībā, tiem jāizturas iespējami laipni citam pret citu, jo tas nāk visiem par labu.

—   Man gribētos, kaut šis likums tiktu ievērots visos dzīves gadījumos, — sirmais džentlmenis atsaucās.

—   AAan prieks to dzirdēt, — otrs piekrita. — Varbūt, ja neprotat dziedāt, jūs mums kaut ko pastāstītu?

—   Nē. Es palūgtu jūs.

—   Es stāstīšu ar prieku — pēc jums.

—    Ak tā! — smaidīdams noteica sirmais džentlmenis. — Labi, lai tā būtu! Baidos gan, ka manu domu virziens nav piemērots jūsu izklaidēšanai šajās stundās, kas mums te jāpavada, bet jūs paši uzņēmāties šo slogu, tāpēc esiet taisnīgi tiesneši. Mēs nesen runājām par Jorkas katedrāli. Manam stāstam ir zināma saskare ar to. Nosauksim to «Piecas māsas no .Jorkas».

Kad apklusa pārējo pasažieru atzinīgie čuksti un klīrīgā lēdija bija slepus izdzērusi glāzi punša, sirmais džentlmenis iesāka:

—    Pirms daudziem, daudziem gadiem — jo piecpadsmitajam gadsimtam bija tikko apritējuši divi gadi un Anglijas tronī sēdēja karalis Henrijs Ceturtais — senajā Jorkas pilsētā dzīvoja piecas meitenes — māsas, mana stāsta varones.

Sīs piecas māsas bija izcili skaistas. Vecākajai ritēja divdesmit trešais gads, otra bija gadu jaunāka, trešā gadu jaunāka par otro un ceturtā gadu jaunāka par trešo. Visas bija slaidas, staltas, ar tumšām, liesmainām acīm un melniem matiem; cieņa un grācija bija katrā viņu

kustībā, un baumas par viņu nesalīdzināmo skaistumu bija izplatījušās visā zemē.

Četras vecākās māsas bija skaistas, bet cik dai]a gan bija jaunākā — burvīgā sešpadsmitgadīgā meitene! Nobriedušu augļu sārtie toņi vai ziedu maigās krāsas nevarēja pārspēt rožu un liliju harmoniju viņas liegajā sejā vai acu dziļo zilgmi. Vīnstīgu gleznais krāšņums nebija salīdzināms ar kuplajām, brūnajām cirtām, kas vijās ap viņas pieri.

Ja mums visiem būtu tādas sirdis, kādas pukst tik viegli jaunu un skaistu būtņu krūtīs, tad zeme kļūtu par debesīm! Ja mūsu sirdis varētu saglabāt jaunību un svaigumu, kamēr miesa kļūst veca un novīst, kāda nozīme tad būtu mūsu bēdām un ciešanām! Taču vārgās atmiņas par Ēdeni, ko bērnība atstāj mūsu sirdī, nobrāžas un noberžas niknajās cīņās ar pasauli un drīz izgaist pavisam; bieži vien no tām paliek pāri vienīgi bēdīgs tukšums.

Sīs jaukās meitenes sirds pukstēja priekā un laimē. Sirsnīga pieķeršanās māsām un dedzīga mīla uz visu skaisto dabā — tās bija viņas šķīstās jūtas. Viņas līksmā balss un gavilējošie smiekli bija visdaiļskanīgākā mūzika viņu mājā. Viņa bija šīs mājas gaisina un dzīvība. Viskošākās puķes dārzā bija viņas audzētas, putni krātiņos dziedāja, dzirdot viņas balsi, un panīka, kad nedzirdēja tās saldo skaņu. Elisa, dārgā Elisa! Kura dzīva būtne, atrazdamās viņas maigās burvības lokā, varēja viņu nemīlēt?

Tagad jūs veltīgi meklēsiet vietu, kur mājoja šīs māsas, jo pat viņu vārdi ir izgaisuši un putekļiem klāti arhivāri stāsta par viņām kā par mītu. Bet viņas dzīvoja vecā koka namā — vecā pat tajos laikos — ar nosiīgušām jumtgalēm un balkoniem no rupjiem izgriezumiem rotāta ozola, namā, kas atradās krāšņa augļu dārza vidū un kam apkārt bija vienkārša akmeņu siena, no kuras izveicīgs strēlnieks varētu aizraidīt bultu uz Svētās Marijas abatiju. Tas bija vecās abatijas uzplaukuma laiks, un piecas māsas, dzīvodamas abatijas īpašumos, ik gadu maksāja nodokli Svētā Benedikta ordeņa melnajiem mūkiem, jo tie piederēja pie šās brālības.

Bija spožs un saulains jaukās vasaras rīts, kad viens no šiem melnajiem mūkiem iznāca no abatijas un devās uz skaisto māsu namu. Debesis augšā bija zilas un zeme apakšā zaļa, upe laistījās saulē kā briljantu virtene, putni skandināja dziesmas koku zaru paēnā, cīrulis lidināja augsti gaisā pār vēja līgoto labību, gaisu pildīja kukaiņu

sanona. Viss it kā līksmoja un smaidīja, bet svētais vīrs soļoja drūmi, nolaidis acis lejup. Zemes skaistums ir tikai vēsma un cilvēks tikai ēna. Vai tiem var just līdzi svēts sludinātājs?

Un tā, nenolaizdams acu no zemes vai paceldams tās likai mazdrusciņ, lai neatdurtos pret kādu šķērsli ceļā, dievbijīgais virs lēni soļoja tālāk, kamēr sasniedza mazus vārtiņus mūrī ap māsu augļu dārzu; viņš iegāja pa tiem un aizvēra tos aiz sevis. Jau pēc pāris soļiem viņš dzirdēja maigas balsis sarunājamies un jautrus smieklus; pacēlis acis augstāk, nekā lika pazemība, viņš netālu ieraudzīja četras māsas sēžam zālē un Elisu vidū; viņas rosīgi strādāja pie izšūšanas, kā parasts.

«Dieva svētība pār jums, skaistās meitas!» sacīja muks, un skaistas viņas patiešām bija. Pat mūks būtu varējis mīlēt viņas kā Radītāja rokas darinātas pilnigas būtnes.

Māsas apsveica svēto vīru ar pienācīgu godbijību, un vecākā piedāvāja viņam apsēsties uz apsūnojušā sola viņam blakus. Taču krietnais mūks papurināja galvu un smagi atkrita uz cieta akmens — bez šaubām, iepriecinādams eņģeļus ar šādu rīcību.

«Jūs bijāt jautras, manas meitas,» mūks sacīja.

«Jūs jau zināt, cik bezbēdīga ir mīļā Elisa,» atbildēja vecākā māsa, laizdama caur pirkstiem smaidošās meitenes cirtas.

«Un kāds prieks un laime pamostas mūsu sirdīs, kad redzam visu dabu starojam saules mirdzumā un spožumā, tev,» Elisa piebilda, pietvīkdama no vientuļnieka skarbā skatiena.

Mūks neatbildēja, tikai drūmi nolieca galvu, un māsas turpināja darbu klusumā.

«Jūs joprojām šķiežat dārgo laiku,» viņš beidzot sacīja, griezdamies pie vecākās māsas, «joprojām šķiežat dārgo laiku šādiem nīcīgiem sīkumiem. Ak vai, ak vai! Šie nedaudzie burbulīši uz mūžības virsas — viss, ko pēc debesu gribas mēs varam saredzēt šai tumšajā, dziļajā straumē, — top tik vieglprātīgi izšķiesti!»

«Tēvs,» atbildēja meitene, tāpat kā pārējās māsas pārtraukdama darbu, «mēs esam noskaitījušas rīta lūgšanas, mūsu dienišķās dāvanas ir izdalītas pie vārtiem, slimajiem zemniekiem ir palīdzēts — visi mūsu šārīta pienākumi ir izpildīti. Ceru, ka mūsu nodarbošanās nav pelnījusi nopēlumu?»

«Paskatieties!» teica mūks, izņemdams viņai no rokām rokdarba logatu. «Sarežģīti vijumi spilgtās krāsās bez jebkāda mērķa un jēgas; varbūt kādu dienu tie kalpos kā pasaulīga rota, lai iepriecētu jūsu vājā un gaisīgā dzimuma lepnumu. Diena pēc dienas paiet šinī bezjēgas darbā — un vēl taču pat puse nav pabeigta. Katras šadi aizvadītas dienas ēna krīt uz mūsu kapu, un tārps gavilē, to redzot, jo zina, ka mēs steidzamies turp. Manas meitas, vai tad nav labākas iespējas pavadīt ātri lidojošās stundas?»

Četras vecākās māsas nolaida skatienu, it kā svētā vīra pārmetumu apkaunotas, bet Elisa pacēla acis un lēnīgi palūkojās mūkā.

«Mūsu dārgā māte…» meitene iesāka, «lai dievs mielo viņas dvēseli!…»

«Āmen!» mūks atsaucās dobjā balsī.

«…mūsu dārgā māte,» stomīdamās turpināja daiļā Elisa, «vēl bija dzīva, kad mēs uzsākām šo lielo darbu, un lūdza mūs turpināt to brīvajā laikā pilnīgā mierā un bezrūpībā arī tad, kad viņas nebūs starp dzīvajiem; viņa teica, ka šīs stundas, ko mēs aizvadīsim nevainīgā jautrībā un meitenīgā nodarbībā, būs pašas laimīgākās un bezrūpīgākās mūsu mūžā un, ja vēlāk mēs aiziesim pasaulē, sastapsimies ar tās rūpēm un raizēm, ja, kārdinājumu pavedinātas un to žilbuma apstulbinātas, kādreiz aizmirsīsim mīlestību un pienākumu, kam ar svētām saitēm jāsaista mīļotās mātes bērni, tad, uzmetot acis kopīgi aizvadīto jaunības gadu vecajam rokdarbam, mums modīsies labas domas par pagājušām dienām un mūsu sirdis atmaigs sirsnības un mīlestības pilnas.»

«Elisa runā patiesību, tēv,» vecākā māsa ar zināmu lepnumu noteica. Ar šiem vārdiem viņa atsāka darbu un pārējās tāpat.

Katrai māsai priekšā atradās liels izšuvuma paraugs; raksts bija smalks un sarežģīts, bet zīmējums un krāsas visām piecām bija vienādi. Māsas graciozi noliecās pār darbu; mūks, atspiedis zodu rokās, klusēdams noraudzījās uz viņām.

«Cik daudz labāk būtu,» viņš beidzot ierunājās, «izvairīties no visām tādām domām un iespējām un baznīcas mierīgajā pajumtē veltīt savu dzīvi debesīm! Bērnība, dzīves ziedu laiki un vecums ātri aizrit un nomaina cits citu. Padomājiet par to, kā cilvēcīgie pīšļi traucas pretī kapam, un, pievērsušās šim mērķim, vairieties no tiem mākoņiem, kas saceļas ap pasaulīgajām izpriecām un apstulbina to piekritēju jutekļus. Mūķenes plīvurs, manas meitas, mūķenes plīvurs!»

«Nekad, māsas!» izsaucās Elisa. «Nemainiet debesu gaismu un gaisu, zemes svaigumu un visu skaisto, kas uz tās mīt, pret salto klosteri un celli! Dabas veltes ir īstā dzīves laime, un mēs varam dalīties tanī bez grēka. Nāve — tas ir mūsu neizbēgamais liktenis, bet, ak, ļaujiet mums mirt, kad visapkārt ir dzīvība; kad mūsu saltās sirdis vairs nepukstēs, lai karstas sirdis pukst līdzās: lai mūsu pēdējā skatienā ieraugām tās robežas, kuras pats dievs ir novilcis mirdzošajam debess lokam, nevis akmens sienas un dzelzs restes! Dārgās māsas, klausiet mani — dzīvosim un mirsim šinī zaļajā dārzā; bēgsim no klostera tumsas un drūmuma — un mēs būsim laimīgas!»

Asaras ritēja meitenei no acīm, kad viņa bija izteikusi savu kaislīgo lūgumu un noslēpa seju pie māsas krūtīm.

«Nomierinies, Elisa,» teica vecākā māsa, skūpstīdama viņas skaidro pieri. «Mūķenes plīvurs nekad nemetīs savu ēnu pār tavu jauno seju. Ko jūs teiksiet, māsas? Nerunājiet par Elisu vai mani, bet tikai par sevi.»

Māsas vienā balsī izsaucās, ka viņu liktenis ir kopīgs un ka miera un tikumības mājoklis var būt arī ārpus klostera mūriem.

«Tēvs,» sacīja vecākā māsa, ar cieņu pieceldamās, «jūs dzirdējāt mūsu galīgo lēmumu. Tās dievbijīgā gādība, kas padarīja bagātu Svētās Marijas abatiju un nodeva mūs, bārenes, tās svētajā aizgādībā, ir noteikusi, lai mūsu tieksmes neierobežo un lai mēs dzīvojam brīvi pēc savas patikas. Mēs lūdzam jūs nerunāt vairs par to. Māsas, ir jau tuvu pusdienlaikam. Uzmeklēsim mājās pajumti līdz vakaram!»

Palocījusies mūkam, lēdija piecēlās un pagriezās uz māju pusi, vezdama Elisu pie rokas; pārējās māsas sekoja.

Svētais vīrs, kurš bieži un uzstājīgi bija rosinājis šo tēmu, bet nekad nebija saņēmis tādu noteiktu atraidījumu, soļoja mazliet nopakaļ, nolaidis acis zemup un kustinādams lūpas, it kā skaitītu lūgsnu. Kad māsas piegāja pie lieveņa, viņš paātrināja soļus un uzsauca, lai viņas pagaidot.

«Stāviet!» sauca mūks, pacēlis labo roku un vērsdams naidīgu skatienu te uz Elisu, te uz vecāko māsu.

«Stāviet un uzklausiet, kādas ir šīs atmiņas, kuras jūs gribētu vērtēt augstāk par mūžibu un modināt — ja, par laimi, tās snaudīs — ar tukšu rotaļlietu palīdzību! Atmiņas par šīszemes gaitām nākamajā dzīvē ir pilnas rūgtas vilšanās, bēdu, nāves, pilnas drūmu pārmaiņu un mokošu skumju. Pienāks diena, kad skatiens uz šiem aplamajiem sīkumiem atvērs dziļas brūces jūsu sirdīs, ievainos jūs līdz pašiem dvēseles dziļumiem. Kad tas laiks pienāks — un, atcerieties, tas noteikti pienāks —, tad pametiet pasauli, pēc kuras tagad tiecaties, un nāciet uz atraidīto pajumti! Atrodiet celli, kura būtu saltāka par ciešanu un pārbaudījumu noslāpētu pasaulīgo kaislību uguni, un apraudiet tur jaunības sapņus! Tā ir debesu griba, nevis mana,» mūks sacīja klusākā balsī, pārlaizdams skatienu satrauktajām meitenēm. «Lai Jaunavas svētība ir ar jums, manas meitas!»

Pateicis šos vārdus, viņš nozuda aiz vārtiem, un māsas iesteidzās mājā un todien ārā vairs nerādījās.

Bet daba smaida, kaut arī dieva kalpi rauc pieri, un nākamajā dienā saule spīdēja spoži — un tāpat nākamajā un atkal nākamajā dienā. Un rīta mirdzumā un vakara rāmajā mierā piecas māsas, kā agrāk, pastaigājās, strādāja vai īsināja laiku bezrūpīgās sarunās savā klusajā dārzā.

Laiks ritēja ātri tāpat kā stāsts, pat ātrāk par daudziem stāstiem, un šķiet, ka arī manējais pieder pie tiem. Piecu māsu māja stāvēja vecajā vietā, un tie paši koki meta patīkamu ēnu dārza zālē. Māsas arī bija šeit un tikpat skaistas kā agrāk, bet pārmaiņas bija apmeklējušas viņu mājokli. Dažreiz te bija dzirdama bruņu šķindoņa un mēness stari krita uz bruņucepurēm, un dažreiz nodzīti zirgi apstājās pie vārtiem un aši slīdēja sievietes augums pie tiem, it kā steigdamies ātrāk uzzināt nogurušā sūtņa vēsti. Reiz abatijas sienās nakti pārgulēja liels dāmq un kavalieru bars un no rīta devās projām, aizvezdams līdzi divas skaistās māsas. Tad jātnieki sāka paradīties retāk un šķita nesam bēdīgas vēstis; beidzot tie pārstāja rādīties, un pie vārtiem pēc saules rieta zagās zemnieki ar savainotām kājām un pasacīja to, kas viņiem bij:a uzdots. Reiz pusnakts stundā kāds sūtnis steigā ieradās abatijā, un, rītam ataustot, vaidi un vaimanas atskanēja māsu namā; tad pār to nolaidās drūms klusums — un te vairs neredzēja ne bruņinieku, ne dāmu, ne zirgu, ne bruņu,

Drūma migla sedza debesis un saule rietēja dusmās, krāsodama blāvos mākoņus ar sava naida pēdējiem atspīdumiem, kad tas pats melnais mūks ar sakrustotām rokām lēni soļoja uz abatijas pusi. Miltrasa bija uzkritusi kokiem un krūmiem, un vējš, laiku pa laikam pārtraukdams nedabisko klusumu, kas bija valdījis visu dienu, smagi nopūtās, it kā ar sāpēm paredzēdams to postu, ko nodarīs gaidāmā vētra. Sikspārnis fantastiskā lidojuma slīdēja smagajā gaisā, un uz zemes mudžēja visādi rāpuļi, kurus instinkts aicinaja rīt un baroties, kad sāksies lietus.

Mūka acis tagad nebija pievērstas zemei, tās klejoja visapkārt gan šur, gan tur, it kā apkārtnes drūmums un pamestība rastu atbalsi viņa dvēselē. Viņš atkal tuvojās māsu namam un atkal iegāja pa vārtiem.

Taču viņa dzirde neuztvēra smieklu skaņas un acis neapstājās pie piecu māsu skaistajiem augumiem. Viss bija kluss un tukšs. Koku zari bija saliekusies vai nolauzti, dārzā saaugušas garas nezāles. Vieglas kājas tās nebija mīdījušas daudzas, daudzas dienas.

Vienaldzīgi vai izklaidīgi, kā jau cilvēks, kas pieradis pie pārmaiņām, mūks ieslīdēja mājā un iegāja zemā, tumšā telpā. Tur sēdēja četras māsas. Viņu melnie tērpi padarīja bālās sejas vēl bālākas; laiks un ciešanas bija atstājušas tanīs dziļas pēdas. Viņas joprojām izskatījās staltas, bet sārtums un lepnīgais skaistums bija zudis.

Un Elisa — kur viņa bija? Debesīs.

Mūks — pat mūks! — varēja izturēties iecietīgi pret viņu bēdām, jo šīs māsas sen nebija sastapušās un viņu bālajās sejās bija tādas grumbas, kuras laiks vien nekādi nevarēja ievilkt. Mūks klusēdams apsēdās un pamāja, Īsi viņas turpina sarunu.

«Tie ir šeit, māsas,» sacīja vecākā lēdija drebošā balsī. «Man nekad nebija drosmes palūkoties uz tiem kopš tā laika, un tagad es pārmetu sev šo vājību. Vai tad atmiņas par viņu ir kaut kas tāds, no kā mums jābīstas? Atsaukt mūsu bijušās dienas taču būs liels prieks!»

Tā teikdama, viņa uzmeta skatienu mūkam un, atvērusi skapi, izņēma no tā piecus logatus ar sen pabeigtu izšuvumu. Viņas soļi bija stingri, bet roka drebēja, kad viņa paņēma piekto logatu, un, kad, to ieraudzīdamas, pārējas māsas vairs nespēja valdīt elsas, arī viņai sāka plūst ilgi aizturētās asaras un viņa nočukstēja;

«Lai dievs viņu svētī!»

Mūks piecēlās un tuvojās viņām.

«Tas laikam bija pēdējais darbs, kuru viņa strādāja pirms slimības,» viņš klusā balsī sacīja.

«Jā!» vecākā māsa izsaucās, rūgti raudādama.

Mūks pagriezās pret otro māsu.

«Brašais jauneklis, kurš lūkojās tavās acīs un baudīja tavu elpu, kad pirmo reizi sastapa tevi, aizrāvušos ar šo laika kavēkli, guļ aprakts līdzenumā, kur zāle ir sarkana no asinīm. Kādreiz spoži mirdzošo bruņu sarūsējušās atliekas sadrūp, guļot zemē, un pazīt tanīs viņa bruņas ir tikpat grūti kā pazīt viņa kaulus, kas dēd kapā!»

Lēdija ievaidējās un sāka lauzīt rokas.

«Galma intrigas,» viņš uzrunāja abas pārējās māsas, «aizrāva jūs projām no jūsu mierīgās pajumtes uz baudu un greznības pasauli. Tās pašas intrigas un lepnu un kareivīgu vīru neierobežotā godkāre atsūtīja jūs atpakaļ — jaunavīgas atraitnes un pazemotas izstumtās. Vai es nerunāju patiesību?»

Abu māsu elsas bija viņu vienīgā atbilde.

«Nav nekādas vajadzības,» mūks teica ar zīmīgu skatienu, «šķiest laiku šādiem niekiem, kuri pamodina kādreizējo cerību bālos rēgus. Dzeniet tos prom, uzkraujiet tiem lāstu un miesas mērdēšanu, satrieciet tos, un lai klosteris ir viņu kaps!»

Māsas lūdza trīs dienas pārdomām un tonakt sajuta, ka mūķeņu plīvurs būs patiešām piemērots līķauts viņu bijušajiem priekiem. Bet atkal atausa rīts, un, kaut gan koku zari bija nolīkuši līdz pašai zemei, tas tomēr bija tas pats augļu dārzs. Zāle bija gara un asa, tomēr te bija vieta, kur viņas tik bieži bija sēdējušas kopā, kad «pārmaiņas» un «bēdas» bija tikai vārdi. Te bija visas alejas un kaktiņi, kuros viesa līksmi Elisa, un klostera baznīcas jomā bija akmens plāksne, zem kuras viņa atdusējās mierā.

Vai tad viņas varēja, atcerēdamās, kā bija drebējusi viņas sirds no domas par klostera mūriem, raudzīties uz viņas kapu tādos tērpos, no kuriem pat viņas pīšļiem kļūtu salti? Vai viņas varēja noliekties lūgšanā un, kaut visas debesis uzklausītu viņas, mest skumju ēnu uz viena eņģeļa seju? Nēl

Viņas rakstīja uz svešām zemēm tolaik izslavētiem māksliniekiem un, saņēmušas baznīcas atļauju savam dievbijīgajam darbam, lika izveidot uz pieciem lieliem stikliem sava vecā izšuvuma precīzu kopiju. Šos stiklus ievietoja lielā logā, kurš līdz tam bija bez ornamenta;

spoži spīdot saulei, kas viņai kādreiz bija tik mīļa, pazīstamie raksti atmirdzēja visās savās krāsās un, metot žilbinošu gaismas straumi uz plāksnēm, sildīja vārdu «Elisa».

Katru dienu stundām ilgi māsas lēni soļoja turp un atpakaļ pa jomu vai locīja ceļus platās akmens plāksnes priekšā. Pēc daudziem gadiem tikai trīs bija redzamas parastajā gaitā, pēc tam tikai divas un vēl pēc ilga laika iikai viena gadu nastas saliekta vientuļa sieviete. Beidzot arī viņa vairs nerādījās — un uz akmens plāksnes bija lasāmi pieci vienkārši vārdi.

Plāksne nodila, tās vietā ielika citu, un kopš tā laika mainījušās daudzas paaudzes. Laiks ir mīkstinājis krāsas, bet tāda pati gaismas straume krīt uz aizmirsto kapu, no kura te nav vairs ne zīmes, un līdz pat šim laikam katram svešiniekam Jorkas katedrālē rāda senlaicīgu logu, kuru sauc «Piecas māsas».

—   Tas ir skumjš stāsts, — piezīmēja džentlmenis ar Jautro seju, iztukšodams glāzīti.

—   Tas ir stāsts par dzīvi, un dzīve sastāv no šādiem skumjiem stāstiem, — stāstītājs atbildēja pieklājīgi, bet nopietnā un sērīgā balsī.

—   Visās skaistās gleznās ir ēnas, bet ir arī gaisma, ja mēs gribam to redzēt, — iepriekšējais runātājs sacīja. — Jaunākā māsa jūsu stāstā vienmēr bija jautra.

—   Un nomira agri, — piebildaotrs.

—   Varbūt viņa būtu nomirusi vēl agrāk, Ja nebūtu bijusi tik laimīga, — pirmais runātājs izjusti teica. — Vai domājat, ka māsas, kuras viņu tā mīlēja, būtu bēdājušās mazāk, ja viņas dzīve būtu drūma un skumja? Ja kaut kas man var mazināt smaga zaudējuma pirmās skaudrās sāpes, tad tā var būt tikai doma, ka tie, ko es apraudu, būdami bezgrēcīgi laimīgi un visu mīlēti šīszemes dzīvē, ir jau bijuši gatavi pāriet uz skaidrāku un laimīgāku pasauli. Ticiet man, saule neapspīd šo skaisto zemi tāpēc, lai redzētu drūmus skatienus!

—   Šķiet, ka jums taisnība, — sacīja stāstītājs.

—   Šķiet? — izsaucās otrais. — Vai kāds var šaubīties par to? Ņemiet jebkuru nožēlu priekšmetu un paraugieties, cik daudz patīkama ar to saistīts! Atmiņas par kādreizējiem priekiem var radīt sāpes.,,

—   Un rada, — pārtrauca pirmais.

—   Jā, rada! Atcerēties laimi, kuru nevar vairs atsaukt, ir sāpīgi, bet sāpes ir maigas. Diemžēl mūsu atmiņa glabā daudz tāda, ko mēs apraudam, un daudzus notikumus, kurus mēs rūgti nožēlojam, tomēr es stingri ticu, ka mūsu sarežģītajā dzīvē ir daudz saulainu brīžu, ko var atcerēties, un tāpēc domāju, ka neviens mirstīgais (ja viņš nav atmetis jebkuras cerības) labprātīgi nedzertu kausu ar Lētas ūdeni, ja tas būtu viņam sasniedzams.

—   Iespējams, ka jūsu pārliecība ir pareiza, — sirmais džentlmenis pēc neilgām pārdomām noteica. — Man gribas ticēt, ka tā tas ir.

—   Tādā gadījumā, — otrais atsaucās, — labais šinī eksistences stāvoklī ir pārsvarā pār ļauno, un lai visādi viltus filozofi stāsta, ko grib! Ja ari mums tiek uzlikts pārbaudījums, mūsu jūtas dod mums mierinājumu un atvieglojumu, un atmiņas, kaut arī bēdīgas, ir pati labākā un tīrākā saite starp šo pasauli un viņsauli. Bet tagad es jums pastāstīšu citādu stāstu.

Un pēc īsa klusuma brīža, ielējis visiem punšu un uzmetis šķelmīgu skatienu klīrīgajai lēdijai — tā šķita ārkārtīgi baidāmies, kaut tikai viņš nesāktu stāstīt kaut ko nepieklājīgu, — iesāka stāstu par Grogcvigas baronu:

—   Barons fon Keldvetauts no Grogcvigas bija tik lielisks jauns barons, ka labāku nevarētu uziet visā Vācijā. Man nav jastāsta, ka viņš dzīvoja pilī, jo tas ir skaidrs, tāpat nav jāstāsta, ka viņš dzīvoja vecā pilī, jo kurš vācu barons kādreiz ir dzīvojis jaunā pilī? Daudz ērmīgu apstākļu bija saistīti ar šo cienījamo ēku, un sevišķi pārsteidzoši un noslēpumaini bija tas, ka vējš arvien neganti auroja skurstenī un pat gaudoja tuvīnā meža kokos un mēness stari, iespiezdamies pa mazajiem lodziņiem, spilgti apgaismoja tikai dažus kaktiņus plašajās zālēs un galerijās, atstājot visu pārējo drūmā ēnā. Šķiet, ka viens no barona senčiem, nonācis naudas grūtībās, bija iegrūdis dunci krūtīs kādam džentlmenim, kurš reiz naktī bija iegriezies, lai pavaicātu ceļu; katrā ziņā tieši šim gadījumam piedēvēja brīnumaino parādību rašanos. Es gan šaubos, vai tā var būt, jo barona sencis — lādzīgas dabas cilvēks — vēlāk ļoti nožēloja savu pārsteidzīgo rīcību un, ar varu pievācis krietnu daudzumu akmeņu un baļķu, kas piederēja vājākam baronam, sava grēka izpirkšanai uzcēla baznīcu un šādā kārtā saņēma kvīti no debesīm par visu parādu dzēšanu.

Runājot par barona senci, man nāk prātā doma, ka baronam bija lielas tiesības prasīt cieņu pret savas cilts vēsturi. Baidos atzīties, ka neesmu skaidrībā, cik senču baronam bija, bet es zinu, ka to bija daudz vairāk nekā jebkuram tolaiku cilvēkam, un es tikai vēlētos, kaut viņš dzīvotu mūsu dienās, tad senču viņam būtu vēl vairāk, (irūti klājās lieliem vīriem pagājušajos gadsimtos — viņi bija pārāk agri nākuši pasaulē; cilvēkam, kurš piedzimis pirms trim vai četriem gadsimtiem, nevar būt tik daudz senču kā cilvēkam, kurš piedzimis patlaban. Pašam pēdīgajam, lai kas viņš būtu — nepraša kurpnieks vai kāds cits nožēlojams radījums, ej nu sazini —, var būt garāks senču saraksts nekā pašam dižākajam mūsdienu muižniekam, un es uzskatu, ka tas nav godīgi.

Nu, bet atgriezīsimies pie barona Keldvetauta no Grogcvigas. Viņš bija glīts, melnūksnējs vīrs ar tumšiem matiem un garām ūsām, kurš jāja medībās, tērpies Linkolnas zaļā auduma drēbēs un rūsganos zābakos, ar medību ragu pār plecu kā lielu pasta ratu konduktoram. Kad viņš taurēja, tūliņ parādījās divdesmit četri zemāka ranga džentlmeņi mazliet rupjāka Linkolnas zaļā auduma drēbēs un rūsganos zābakos ar biezākām pazolēm, un viss bars aizauļoja ar pīķiem rokās kā lakotiem sētas mietiem, lai trenkātu mežacūkas vai stātos pretī lācim; barons vispirms nodūra lāci un tad iezieda ūsas ar lāča taukiem.

Jautra dzīve bija Grogcvigas baronam un vēl jautrāka viņa pastāvīgajiem pavadoņiem — tie dzēra Reinas vīnu ik nakti, kamēr novēlās pagaldē, un tad nolika pudeles uz grīdas un sauca pēc pīpēm. Nekur pasaulē nebija tādu brašu, trakgalvīgu, bramanīgu, izlaidīgu vīru kā Grogcvigas dzīvespriecīgā banda.

Taču izpriecas pie galda vai izpriecas pagaldē prasa, lai tās dažādotu, it sevišķi, ja divdesmit pieci cilvēki diendienā sēžas pie tā paša galda, spriež par tiem pašiem jautājumiem vai stāsta tos pašus stāstus. Barons sāka garlaikoties un alka pēc izklaidēšanās. Viņš ķildojās ar saviem džentlmeņiem un ik dienu pēc pusdienām spēra viņiem, cenzdamies notriekt zemē divus vai trīs. Sākumā tā bija patīkama pārmaiņa, bet pēc kādas nedēļas tā baronam apnika, viņš galīgi panīka un izmiļsīgi lauzīja galvu, meklēdams kādu jaunu izpriecu.

Kādu vakaru pēc medībām, kurās barons fon Keldvetauts bija pārspējis Nimrodu vai Gilingvoteru, nobeidzis «vēl vienu varenu lāci» un uzvaras priekā pārvedis to mājās, viņš sadrūmis sēdēja galda galā un īgni blenza uz zāles nokvēpušajiem griestiem. Viņš dzēra citu pēc cita lielus kausus vīna, bet, jo vairāk dzēra, jo drūmāks kļuva. Džentlmeņi, kuriem bija piešķirts bīstamais pagodinājums sēdēt viņam abās pusēs, turēja viņam līdzi dzeršanā un drūmi blenza viens otrā.

«Es to izdarīšul» barons pēkšņi izsaucās, triekdams labo roku pret galdu un ar kreiso griezdams ūsu. «Dzeriet uz Grogcvigas lēdijas veselību!»

Divdesmit četri Linkolnas zaļie nobālēja, tikai viņu divdesmit četri deguni nemainīja krāsu.

«Es teicu — uz Grogcvigas lēdijas veselību!» barons atkārtoja, pārlaizdams skatienu galdabiedriem.

«Uz Grogcvigas lēdijas veselību!» noauroja Linkolnas zaļie un salēja divdesmit četrās rīklēs divdesmit četras angļu pintes lieliska veca Reinas vīna, un nočāpstināja četrdesmit astoņas lūpas, un pameta ar aci.

«Uz barona fon Svillenhauzena skaisto meitu!» Keldvetauts paskaidroja. «Rīt pirms saules rieta mēs lūgsim viņas tēvu dot viņu mums par sievu. Ja viņš noraidīs mūsu bildinājumu, mēs nogriezīsim viņam degunu.»

Dobja dūkoņa atskanēja viņam par atbildi; katrs vīrs ar baigu nozīmību vispirms pieskārās zobena rokturim un tad savam degungalam.

Cik patīkami ir redzēt meitas godbijību! Ja barona fon Svillenhauzena meita būtu aizbildinājusies, ka viņas sirdi aizņēmis cits, ja būtu kritusi tēvam pie kājām un slacījusi tās ar sāļām asarām vai gluži vienkārši paģībusi, vai iepriecinājusi veco džentlmeni ar neprātīgām vaimanam, tad var derēt ar simtu pret vienu, ka Svillenhauzenes pils tiktu izmesta pa logu vai, pareizāk sakot, pats barons tiktu izmests pa logu, bet pils sagrauta. Taču, kad rīta agrumā sūtnis darīja zināmu fon Keldvetauta bildinājumu, jaunava saglabāja mieru un kautri devās uz savu istabu, lai pa logu novērotu līgavaiņa un viņa svītas tuvošanos. Pārliecinājusies, ka jātnieks ar kuplajām ūsām ir viņas nākamais laulātais draugs, viņa iesteidzās pie tēva un paziņoja, ka gatava upurēt sevi, lai sagādātu viņam mierīgu dzīvi. Godājamais barons apskāva savu .bērnu un nobirdināja prieka asariņu.

Todien pilī bija lielas dzīres. Fon Keldvetauta divdesmit četri Linkolnas zaļie apmainījās mūžīgiem draudzības zvērestiem ar fon Svillenhauzena divpadsmit Linkolnas zaļajiem un apsolījās dzert vecā barona vīnu, «kaiTiēr viss būs zils», laikam gribēdami ar to sacīt, ka viņu sejas kļūšot tikpat zilas kā viņu deguni. Kad pienāca šķiršanās bridis, viņi sita cits citam pa muguru, un tad barons fon Keldvetauts ar saviem pavadoņiem līksmi jāja mājup.

Sešas garlaicīgas nedēļas ilga lāču un mežacūku brīvdienas. Keldvetautu un Svillenhauzenu nami bija savienojušies, šķēpi rūsēja, un barona medību rags bija aizsmacis aiz bezdarbības.

Tie bija laimīgi laiki divdesmit četriem, bet — ak vai! — viņu slavas un labklājības dienas bija uzvilkušas zābakus un posās uz promiešanu.

«Mans dārgais!» teica baronese.

«Mana mīļā!» atsaucās barons.

«Sie rupjie, bļaurīgie cilvēki…»

«Kuri, dārgā?» barons satrūcies jautāja.

Baronese parādīja pa logu, pie kura abi stāvēja, uz pagalmu lejā, kur neko nezinošie Linkolnas zaļie tukšoja pamatīga apjoma kausus, pirms devās uz medībām, lai nolaistu no kājas dažas mežacūkas.

«Tā ir mana medību svīta, dārgā,» barons aizrādīja.

«Atlaidiet viņus, mans mīļais,» baronese nočukstēja.

«Atlaist viņus!» barons pārsteigts izsaucās.

«Man par prieku, mīļais,» baronese paskaidroja.

«Velnam par prieku!» barons atcirta.

Tad baronese izgrūda skaļu kliedzienu un paģībusi nokrita baronam pie kājām.

Ko nu lai barons dara? Viņš atsauca sievas istabeni, nobrēca, lai gādā dziednieku, nodrāzās pagalmā, iespēra diviem zaļajiem, kuri bija pie tā vairāk pieraduši, un, nolādējis visus pārējos, pasūtīja tos… Vienalga, uz kurieni. Es nezinu šo vārdu vāciski, citādi es būtu to pieklājīgi pateicis tanī valodā.

Nav nozīmes runāt par to, pa kādiem ceļiem un ar kādiem līdzekļiem dažas sievas dabū zem tupeles dažus vīrus, kaut arī man var būt savas domas šai jautājumā; iespējams, ka nevienam parlamenta loceklim nevajadzētu precēties, jo no katriem četriem precētajiem trim jābalso nevis pēc savas sirdsapziņas, bet pēc savu sievu sirdsapziņas (ja pasaulē tāda ir). Pietiek, ja teikšu, ka baronese fon Keldvetauta šādā vai tādā ceļā ieguva lielu varu pār baronu fon Keldvetautu; pamazītiņām, palēnītiņām, dienu pēc dienas, gadu pēc gada barons sāka piekāpties strīdīgos jautājumos, viņam viltīgā kārtā tika laupītas parastās izpriecas, uti ap to laiku, kad viņš bija kļuvis gadus četrdesmit astoņus vecs vai vecāks labsirdīgs resnis, viņam nebija vairs nekādu dzīru, nekādas uzdzīves, nekādu medību svītu tin nekādu medību, īsi sakot, nekā no tā, kas viņam patika un pie kā viņš bija pieradis, un, kaut viņš bija negants kā lauva un bezkaunīgs, viņu padarīja galīgi pazemīgu un paklausīgu viņa paša sieva viņa paša Grogcvigas pilī.

Bet tās vēl nebija visas barona likstas. Bija pagājis apmēram gads pēc viņa fcāzāni, kad pasaulē ieradās dzīvespriecīgs jauns barons, kuram par godu tika rīkotas sazin cik daudzas uguņošanas un izdzerti sazin cik daudzi duči kausu, bet nākamajā gadā jauna baronese, pēc tam atkal jauns barons — un tā katru gadu vai nu barons, vai baronese (vienugad pat abi divi), kamēr barons jau bija nelielas divpadsmit cilvēku ģimenītes tēvs. Katrā no šīm gadskārtējām reizēm godājamā baronese fon Svillenliauzena nervozā jūtelībā bažījās par sava bērniņa — baroneses fon Keldvetautas veselību, un, kaut gan nebija tāda gadījuma, kad šī krietnā lēdija būtu sniegusi kādu būtisku palīdzību, lai viņas bērns ātrāk atveseļotos, viņa tomēr uzskatīja par savu pienākumu viest pēc iespējas lielāku nervozitāti Grogcvigas pilī un dalīja savu laiku starp moralizējoša rakstura piezīmēm par barona mājsaimniecību un savas nelaimīgās meitas grūtā likteņa apraudāšanu. Un, kad Grogcvigas barons, mazliet aizskarts un aizvainots, saņēma dūšu un uzdrīkstējās piezīmēt, ka viņa sievai neklājas sliktāk par citu baronu sievām, tad baronese fon Svillenhauzena lūdza visus klātesošos ievērot, ka neviens bez viņas nejūt līdzi viņas mīļās meitas ciešanām, pēc tam viņas radi un draugi apliecināja, ka, p-otams, viņa raud daudz vairāk nekā viņas znots un, ja pasaulē ir kāds cietsirdīgs radījums, tad tas ir Grogcvigas barons.

Nabaga barons pacieta to visu, kamēr spēja, un, kad vairs nespēja, tad zaudēja ēstgribu un dzīvesprieku un kļuva nomākts un grūtsirdīgs, taču gadījās vēl ļaunākas likstas, un, kad tās pienāca, barona nomāktība un grūtsirdība vēl pieauga. Laiki mainījās. Viņš bija iegrimis parādos. Grogcvigas naudas lādes bija iztukšotas, kaut gan Svillenhauzenu ģimene uzskatīja tās par neizsmeļamām, un tieši tad, kad baronese grasījās pievienot vēl trīspadsmito atvasi ģimenes ciltsgrāmatai, fon Keldvetauts atklāja, ka viņam nav nekādas iespējas padarīt šīs lādes pilnākas.

«Nezinu gan, ko lai iesāk,» barons sacīja. «Manuprāt,

jādara sev gals.»

Tā bija lieliska ideja. Barons izņēma no bufetes vecu medību nazi, uztrina pie sava zābaka un, kā puikas saka, grasījās «likt sev pie dziesmas».

«Hm!» Barona roka pēkšņi apstājās. «Varbūt tas nav pietiekami ass?»

Barons atkal uztrina to un mēģināja vēlreiz, bet atkal viņa roka sastinga, jo viņš izdzirdēja jauno baronu un baronešu skalos spiedzienus; bērnistaba bija torņa augšējā stāvā ar dzelzs restēm loga priekšā, lai bērni neizveltos un neiekristu pils grāvī.

«Bijis es vecpuisis,» barons nopūzdamies sacīja, «es reižu piecdesmit būtu varējis to izdarīt un neviens nestātos man ceļā. Eil Ienesiet mazajā, velvētajā istabiņā aiz zāles pudeli vīna un lielāko pīpi!»

Kāds no sulaiņiem visai laipni izpildīja barona pavēli — apmēram pēc pusstundas —, un fon Keldvetauts, saņēmis šo ziņu, aizsoļoja uz velvēto istabu, kuras sienas bija no tumša, pulēta koka un laistījās kamīnā degošo šķilu gaismā. Pudele un pīpe bija jau noliktas, un vispār šī telpa izskatījās ļoti omulīga.

«Atstāj lampu te,» barons sacīja.

«Kas milordam vēl būtu vajadzīgs?» sulainis apvaicājās.

«Ārā!» barons pavēlēja. Sulainis paklausīja, un barons aizslēdza durvis.

«Izsmēķēšu pēdējo pīpi,» barons noteica, «un tad — aiziet!»

Nolicis nazi pagaidām uz galda un iemetis labu devu vīna, Grogcvigas barons atlaidās atzveltnes krēslā, izstiepa kājas pret uguni un pūta dūmus gaisā.

Viņš domāja par daudz ko — par pašreizējām likstām, par pagājušajām vecpuiša dienām, par Linkolnas zaļajiem, kas bija sazin kur aizklīduši, ja neņem vērā divus, kuriem bija nocirsta galva, un četrus, kuri bija miruši aiz pārdzeršanās. Viņa domas pievēršas lāčiem un mežacūkām,.. bet tad pēkšņi, izdzēris kausu līdz dibenam, viņš pacēla acis un lielā izbrīnā ieraudzīja, ka nav viens.

Nē, viņš nebija viens; otrpus kamīna sēdēja ar sakrustotām rokām kāds grumbains, pretīgs radījums ar dzi|i iegrimušām, asinīm pieplūdušām acīm un ārkārtīgi garu seju zemes krāsā, uz kuras krita sajukušas un sapinkotas melnu, asu matu šķipsnas. Viņam mugurā bija

tāda kā pelēki zilgana tunika; uzmanīgi to aplūkojis, barons ievēroja, ka tā bija aizpogāta vai izgreznota ar zārka rokturiem. Arī kājas bija apliktas ar kapu plāksnēm kā ar bruņām; pār radījuma kreiso plecu nokarājās īss, tumšs apmetnis, kas šķita šūts no zārka pārklāja. Viņš nelikās redzam baronu, bet cieši lūkojās ugunī.

«Ei!» uzsauca barons, piesperdams kāju, lai pievērstu sev radījuma uzmanību.

«Ei!» atbildēja svešais, pavērsdams acis pret baronu, bet nepagriezdams pret viņu ne seju, ne augumu. «Kas ir?»

«Kas ir?» atkārtoja barons, nebūt nenobijies no viņa dobjās balss un nespodrajām acīm. «Tas man ir jāvaicā. Kā jūs tikāt iekšā?»

«Pa durvīm,» rēgs atbildēja.

«Kas jūs esat?» barons jautāja.

«Cilvēks,» rēgs atbildēja.

«Tam es neticu,» barons teica.

«Neticiet!» atteica rēgs.

«Neticēšu ari!» barons paziņoja.

Rēgs bridi nolūkojās uz drošsirdīgo Grogcvigas baronu un tad familiāri sacīja:

«Redzu, ka jūs ap stūri neapvedīs. Es neesmu cilvēks.»

«Kas tad jūs esat?» barons jautāja.

«Gars,» rēgs atbildēja.

«Pēc tāda gan jūs neizskatāties,» barons nicinoši noteica.

«Es esmu Izmisuma un Pašnāvības gars,» radījums paskaidroja. «Tagad jūs mani pazīstat.»

Ar šiem vārdiem rēgs pavērsās pret baronu, it kā gribēdams sākt sarunu, un — kas bija pats ievērojamākais — atsvieda apmetni sānis un, izrāvis mietu, kas bija izdurts cauri viņa ķermenim, gluži mierīgi nolika to uz galda kā spieķi.

«Nu,» rēgs vaicāja, pamezdams acis uz medību nazi, «vai jūs esat gatavs man sekot?»

«Tā īsti vēl ne,» barons atbildēja, «man jāizsmēķē pīpe.»

«Tad nevelciet garumā,» rēgs aizrādīja.

«Jūs laikam steidzaties,» sacīja barons.

/Kā tad, ka steidzos,» rēgs atbildēja. «Anglijā un Francijā patlaban darbs manā nozarē norit ne pa jokam, un laika man ļoti maz.»

«Vai jūs dzerat?» barons ievaicājās, pieskardamies ar pīpes galviņu pudelei.

«Deviņas reizes no desmit un vienmēr pāri mēram,» r5gs sausi atteica.

«Un ar mēru nekad?» barons apjautājās.

«Nekad,» rēgs atbildēja nodrebēdams. «Kad dzer ar mēru, rodas jautrība.»

Barons uzmeta vēl vienu skatienu savam jaunajam paziņam — tas likās visai dīvains subjekts — un beidzot apvaicājās, vai tas aktīvi piedaloties tādās mazās operācijās, kādu viņš pats bija nodomājis.

«Nē,» rēgs izvairīgi atbildēja, «bet es allaž esmu tur klāt.»

«Laikam tāpēc, lai viss noritētu pēc noteikumiem?» barons jautāja.

«Tieši tāpēc,» rēgs atbildēja, rotaļādamies ar mietu un pārbaudīdams tā smaili. «Rīkojieties nu labi aši — norunāts? Mani gaida kāds jauns džentlmenis, kuram pārāk daudz naudas un brīva laika.»

«Cilvēks grib nonāvēties, jo viņam pārāk daudz naudas?» barons izsaucās uzjautrināts. «Ha, ha! Tas ir ko vērts!» (Tā bija pirmā reize kopš ilgiem laikiem, kad barons smējās.)

«Paklau, nedariet vairs tā!» rēgs lūdza visai sabijies.

«Kāpēc?» jautāja barons.

«Tāpēc, ka man tad ir ļoti slikti,» rēgs atbildēja. «Varat nopūsties, cik vien gribat, — tas nāk man par labu.»

Barons, to dzirdēdams, ierasti nopūtās: rēgs atžirga un vispievilcīgākajā laipnībā sniedza baronam medību nazi.

«Tā nemaz nav slikta ideja,» barons prātoja, pārbaudīdams naža asumu, «cilvēks nonāvējas tāpēc, ka viņam pārāk daudz naudas.»

«Fui!» rēgs sašutis atsaucās. «Vai tad labāk, ja cilvēks nonāvējas tāpēc, ka naudas ir maz vai nemaz?»

Vai nu rēgs netīšām pats sevi iegāza, tā teikdams, vai uzskatīja barona lēmumu par tik negrozāmu, ka vārdi to nevar mainīt, — to es nezinu. Zinu tikai to, ka barona roka pēkšņi sastinga gaisā un viņš plati iepleta acis, it kā viņam pēkšņi būtu radusies kāda jauna doma.

«Jā, patiešām,» fon Keldvetauts noteica, «nekas nav tāds, ko nevarētu labot.»

«Bet tukšas naudas lādes?» iesaucās rēgs.

«Nu, tās kādu dienu var būt atkal pilnas,» barons sacīja.

«Un kašķīgas sievas?» rēgs nošņācās.

«O, tās var padarīt rāmas,» barons apgalvoja.

«Trīspadsmit bērnu!» sauca rēgs.

«Visi jau nenoies neceļos,» barons atteica.

Strīdā ar baronu, kurš pēkšņi bija iedomājies aizstāvēt šādu viedokli, rēgam jau zuda pacietība, bet viņš mēģināja pārvērst to visu par joku un aizrādīja baronam, ka būšot ļoti pateicīgs, ja tas metīšot jokus pie malas.

«Bet es nejokoju, man tas nemaz nav prātā,» barons sacīja.

«Prieks to dzirdēt,» rēgs atbildēja, izskatīdamies visai drūms. «Joks man ir nāve — to es saku nopietni. Nul Tūliņ pametiet šo bēdīgo pasauli!»

«Es gan nezinu,» barons atbildēja, rotaļādamies ar nazi, «protams, tā ir bēdīga, bet diezin vai jūsējā daudz labāka, jo jūsu izskats neliecina, ka jums tur klātos labi. Tāpēc man ienāca prātā — vai ir kāda drošība, ka man būs labāk, ja pametīšu šo pasauli? Par to es nemaz nebiju domājis!» viņš izsaucās, uzlēkdams kājās.

«Nonāvējieties!» brēca rēgs, griezdams zobus.

«Rimstieties!» barons atbildēja. «Es nedomāšu vairs par likstām, bet skatīšos tām droši acīs un atkal atgriezīšos pie svaiga gaisa un lāčiem, bet, ja ar to nepietiks, tad nopietni aprunāšos ar baronesi un aiztriekšu visus fon Svillenliauzenus!» To teicis, barons atkrita atzveltnes krēslā un sāka smieties tik skaļi un nevaldāmi, ka visa istaba skanēja.

Rēgs atkāpās pāris soļu, raudzīdamies uz baronu bezgalīgās šausmās, un, kad tas rima smieties, paķēra mietu, izgrūda to sev cauri, baismīgi iekaucās un nozuda.

Fon Keldvetauts nekad vairs viņu neredzēja. Apņēmies nekavējoties ķerties pie darba, viņš drīz veda pie prāta baronesi un fon Svillenhauzenus un nomira tikai pēc daudziem gadiem: gan ne kā bagātnieks — to es noteikti zinu —, bet kā laimīgs vīrs, atstādams ļoti kuplu pēcnācēju pulku, kuru pats personiski bija rūpīgi apmācījis medīt lāčus un mežacūkas. Un tāpēc mans padoms visiem, kam gadās krist skumjās un grūtsirdībā aiz līdzīgiem iemesliem (tas gadās ļoti daudziem): lai viņi aplūko abas jautājuma puses, turklāt labāko ar palielināmo stiklu, un, ja viņi joprojām jūt kārdināšanu doties atvaļinājumā bez atļaujas, lai tad izsmēķē lielu pīpi, izdzer pilnu pudeli un "tad seko Grogcvigas barona teicamajam piemēram.

— Ludzu, lēdijas un džentlmeņi, diližanss ir klāt, — teica jaunais kučieris, ieskatīdamies istabā.

šis ziņojums lika steigšus pabeigt punša dzeršanu un nelāva sākt apspriest pēdējo stāstu. Tika novērots, ka misters Skvlrss pavelk sānis sirmo džentlmeni un kaut ko jautā viņam ar redzamu ziņkāri; jautājums bija sakarā ar piecām māsām un skanēja tā: vai sirmais džentlmenis nevarot pateikt viņam, cik lielu maksu tanīs laikos Jorkšīras klosteris ņēmis no saviem pansionāriem?

Viņi atkal devās ceļā. Uz rīta pusi Nikolass bija iemidzis un pamodies ar lielu nožēlu atklāja, ka viņa snaudas laikā sirmais džentlmenis un Grogcvigas barons kādā pieturā izkāpuši no diližansa. Diena pagāja diezgan neomulīgi. Ap pulksten sešiem vakarā viņš, misters Skvīrss, zēni tin visa bagāža tika izlikti pie «Džordža» viesnīcas Grītebridžā.

## VII NODAĻA

Misters Skvirss tin misis Skvirsa savās mājās.

Misters Skvīrss, sveiks un vesels nokļuvis uz zemes, al stāja Nikolasu un zēnus pie bagāžas, lai viņi izklaidējas, skatīdamies, kā diližansam aizjūdz priekšā citus zirgus; viņš pats ieskrēja krogā un, lai izlocītu kājas, piegāja pie letes. Pēc pāris minūtēm viņš atgriezās, labi izlocījis kājas, ja par to var spriest pēc deguna krāsas un vieglas žagošanās; tanī pašā laikā no pagalma izbrauca sagrabējuši divriči, ko vilka ponijs, un rati ar diviem strādniekiem.

—   Zēnus un lādītes ieceliet ratos, — Skvīrss sacīja, berzēdams rokas, — mēs ar šo jauno cilvēku brauksim divričos. Kāpiet iekšā, Niklbij!

Nikolass paklausīja. Misters Skvīrss ar diezgan lielām grūtībām piespieda paklausīt arī poniju, un viņi sāka braukt, ļaudami ar bērnu sirdēstiem piekrautajiem ratiem nesteidzīgi sekot.

—   Vai jums auksti, Niklbij? — apvaicājās Skvīrss, kad viņi klusēdami bija nobraukuši daļu ceļa.

—   Jāsaka, diezgan auksti, ser.

—  Nu, tas saprotams, — Skvīrss sacīja, — brauciens ir garš un laiks auksts.

—  Vai līdz Doutboizas pilij vēl tālu, ser? — Nikolass jautāja.

—        No šejienes jūdzes trīs, — Skvīrss atbildēja, — tikai šeit nevajag saukt to par Doutboizas pili.

Nikolass nokāsējās, it kā gribētu apvaicāties par iemeslu.

—        Nekāda muižas pils tā nav, — Skvīrss dzestri teica.

—       Tā? — Nikolass nobrīnījās, jo šī ziņa viņu pārsteidza.

—        Jā, — Skvīrss atbildēja. — Mēs to tā saucam Londonā, tas labāk skan, bet mūsu pusē neviens to ar tādu nosaukumu nepazīst. Cilvēks var saukt savu māju arī par salu, ja viņam patīk; domāju, ka neviens parlamenta akts to neaizliedz, vai ne?

—   Neaizliedz vis, ser, — Nikolass piekrita.

Nobeidzis šo īso dialogu, Skvīrss viltīgi paskatījās uz

blakussēdētāju un, redzēdams, ka tas ir domīgs un laikam nav noskaņots uz runāšanu, plitēja poniju, kamēr viņi sasniedza brauciena mērķi.

—        Leciet ārā, — teica Skvīrss. — Ei, jūs! Nāciet un pievāciet zirgu! Kustieties!

Kamēr skolmeistars vairākas reizes nepacietīgi sauca, Nikolass paguva apskatīt skolu — garu salta izskata divstāvu māju ar vairākām izklaidus stāvošām saimniecības ēkām aiz tās; turpat bija arī klēts un stallis. Pēc pāris minūtēm kļuva dzirdams, ka vārtus kāds atslēdz; tad parādījās garš, tievs zēns ar lukturi rokā.

—   Vai tu tas esi, Smaik? — Skvīrss uzsauca.

—   Jā, ser, — zēns atbildēja.

—   Kāpēc, velns parāvis, tu tik ilgi kavējies?

—        Piedodiet, ser, es iesnaudos pie uguns, — Smaiks pazemīgi atbildēja.

—        Pie uguns? Kādas uguns? Kur iekurta uguns? — skolmeistars nikni noprasīja.

—        Tikai virtuvē, — zēns atbildēja. — Saimniece teica, lai pasēžu siltumā, ja nedrīkstu iet gulēt.

—       Tava saimniece ir stulba! — Skvīrss atcirta. — Pie velna! Varu derēt, ka aukstumā tu vis nebūtu iesnaudies.

Tikmēr misters Skvīrss bija iztrausies ārā un, pavēlējis zēnam pievākt poniju un pielūkot, lai tas šovakar nedabū aužas, teica Nikolasam, lai Nikolass pagaidot pie ieejas durvīm, kamēr viņš pats apiešot mājai apkārt un tad ielaidīšot viņu.

Ļaunās priekšnojautas, kuras bija uzmākušās Nikolasam jau brauciena laikā, pārņēma viņu ar divkāršu spēku,

kad viņš palika viens. Viņš atradās ļoti tālu no Londonas un nespētu nokļūt tur citādi kā vien kājām, ja viņarn kādreiz rastos vēlēšanās atgriezties; tas deva iemeslu sāpīgām pārdomām, un, pārlaidis skatienu drūmajam namam, tumšajiem logiem un sniega segtajai tuksnesīgajai apkārtnei, viņš jutās tik nomākts un satriekts kā vēl nekad.

—   Nu, lūki — sauca Skvīrss, izbāzis galvu pa ieejas durvīm. — Kur jūs esat, Niklbij?

—   Tepat, ser, — Nikolass atsaucās.

— Tad nāciet iekšā, — Skvīrss teica, — vējš pūš durvīs tik stipri, ka var notriekt cilvēku no kājām.

Nikolass nopūtās un steigšus iegāja iekšā. Aizbultējis durvis, lai tās nevērtos vaļā, misters Skvīrss ieveda viņu mazā, trūcīgi mēbelētā viesistabā, kurā bija pāris krēslu, nodzeltējusi ģeogrāfijas karte pie sienas un divi galdi; uz viena bija salikti vakariņu trauki, uz otra gleznainā nekārtībā mētājās «Skolotāja rokasgrāmata», Mareja gramatika, pusducis prospektu un nosmulēta vēstule, adresēta eskvairam Vekfordam Skvīrsam.

Viņi nebija te vēl ne minūti, kad telpā iešāvās kāda sieviete un, apķērusies misteram Skvīrsam ap kaklu, skaļi nomutēja viņu divas reizes pēc kārtas — tas atgādināja pastnieka divkāršo klaudzienu pie durvīm. Lēdija bija plecīga, lieliem kauliem, pusgalvu garāka par misteru Skvīrsu; viņai mugurā bija muslīna naktsjaka un mati bija uztīt i uz papīriņiem; tos sedza netīra naktscepure, izrotāta ar dzeltenu, zem zoda sasietu lakatiņu.

—   Kā gājis manam Skvīrijam? — lēdija rupjā balsī rotaļīgi apvaicājās.

—   Ļoti labi, mana mīļā, — Skvīrss atbildēja. — Kā ar govīm?

—   Veselas visas kā viena, — lēdija atteica,

—   Un cūkas? — Skvīrss jautāja.

—   Tikpat dūšīgas kā tad, kad tu brauci projām.

—   Nu, tas ir jauki! — teica Skvīrss, vilkdams nost mēteli. — Un ar puikām viss kārtībā, vai ne?

—   Veseli kā zirgi! — misis Skvīrsa skarbi atbildēja. —> Pičeram bija drudzis.

t— Ko? — izsaucās Skvīrss. — Sasodīts puika, vienmēr ar viņu kaut kas notiek!

—   Otra tāda puikas pasaulē nav — tam es ticu, — misis Skvīrsa teica. — Lai ar ko viņš slimo, slimība vienmēr ir lipīga. Es saku, tā ir stūrgalvība, vairāk nekas, neviens man neiestāstīs ko citu. To es no viņa izsitīšu — es tev to teicu jau pirms pusgada.

—   Teici gan, mana mīļā, — Skvīrss piekrita, — Mēģināsim kaut ko ar viņu darīt.

Kamēr turpinājās šī maigā saruna, Nikolass diezgan neveikli stāvēja istabas vidū, lāgā nezinādams, vai iet ārā gaitenī vai palikt šeit. Misters Skvīrss izglāba viņu no mulsuma.

—   Sis jauneklis ir mūsu jaunais palīgs, dārgā, — skolmeistars teica.

—   O! — atsaucās misis Skvīrsa, pamezdama Nikolasam ar galvu un salti aplūkodama viņu no galvas līdz kājām.

—   Šovakar viņš ēdīs vakariņas kopā ar mums, — Skvīrss turpināja, — un rīt ies pie puikām. Vai tu vari dot viņam kādu salmu matraci šai naktij?

—   Kaut kas būs jāizdomā, — lēdija atbildēja. — Šķiet, ka jums vienalga, uz kā gulēt, ser?

—   Protams, — Nikolass atsaucās. — Es neesmu izvēlīgs.

—   Tā ir laime, — misis Skvīrsa noteica. Tika uzskatīts, ka šīs lēdijas humors izpaužas atjautīgās piezīmēs, tādēļ misters Skvīrss smējās no sirds un laikam gaidīja to pašu arī no Nikolasa.

Pēc turpmākām sarunām starp saimnieku un saimnieci par mistera Skvīrsa brauciena panākumiem, par tiem, kas maksājuši, un tiem, kas aizkavējušies ar nomaksu, jauna kalponīte ienesa Jorkšīras pīrāgu un aukstu vēršgaļu, bet Smaiks parādījās ar alus krūzi.

Misters Skvīrss tukšoja mēteļa kabatas, ņemdams ārā vēstules audzēkņiem un citus dokumentus, ko bija tur sabāzis. Smaiks bažīgi un bikli vērās uz šiem papīriem, it kā nedroši cerēdams, ka varbūt kāds no tiem attiecas arī uz viņu. Viņa skatiens bija ciešanu pilns un aizkustināja Nikolasu; tas pauda garu un visai sāpīgu stāstu.

Sis apstāklis ierosināja viņu vērīgāk aplūkot Smaiku; viņu pārsteidza zēna neparastais apģērbs. Kaut arī Smaikam nebija mazāk par astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadiem un viņš turklāt bija pārāk garš savam vecumam, viņam bija apģērbs, kādu parasti valkā mazi puikas, bet arī tas ar nejēdzīgi īsajām piedurknēm un bikšelēm bija pārāk plats viņa izģindušajam ķermenim. Lai apakšdaļa atbilstu dīvainajai augšdaļai, viņš valkāja milzīgus zābakus, kuriem kādreiz acīmredzot bijuši gari stulmi; agrāk tos laikam bija valkājis drukns fermeris, bet tagad tie pat ubagam būtu likušies pārāk noplīsuši un salāpīti. Dievs zina, cik ilgi viņš bija šeit dzīvojis, bet viņš joprojām nēsāja to pašu veļu, ko bija šeit atvedis; ap kaklu viņam bija noplīsusi krokota bērnu apkaklīte, ko tikai pa pusei slēpa rupjš vīriešu kakla lakats. Puisis bija klibs; izlikdamies, ka kārto galdu, viņš raudzījās uz vēstulēm tik acīgi un reizē tik nedroši un bezcerīgi, ka Nikolasam bija grūti to noskatīties.

—   Ko tu te grozies, Smaik? — misis Skvīrsa uzkliedza. — Lai tās mantas tur stāv, dzirdi?

—   Ko? — Skvīrss teica, paceldams galvu. — Ak tu tas esi!

—   Jā, ser, — jauneklis atbildēja, sažņaudzis rokas, it kā gribēdams ar varu savaldīt pirkstu nervozo Taustīšanos. — Vai tur …

—   Nu! — Skvīrss uzsauca.

—   Vai jums.,, kāds… vai nekas nav zināms… par mani?

—   Ne velna! — Skvīrss pikti atbildēja.

Zēns novērsa acis un, piespiedis roku pie sejas, pagriezās uz durvju pusi.

—   Neviens nekā nav prasījis un neprasīs arī, — Skvīrss turpināja. — Jauka padarīšana, vai ne? Atstāt tevi šeit visus šos gadus un pēc pirmajiem sešiem nemaksāt vairs ne pensa, neapvaicāties un nedot nekādu ziņu, kā bērns tu īsti esil Tā patiešām ir jauka padarīšana, ka man jāēdina tāds veselīgs dēlietis un nav nekādas cerības saņemt par to jel kādu atlīdzību!

Zēns piespieda roku pie galvas, it kā pūlētos kaut ko atcerēties, un tad, uzmetis trulu skatienu jautātājam, lēni savilka seju smaidā un izkliboja ārā no istabas.

— Zini, ko es tev teikšu, Skvīrs, — sacīja viņa sieya, kad durvis aizvērās, — es domāju, ka tas puisietis kļūst plānprātīgs.

—    Ceru, ka ne, — atbildēja skolmeistars, — jo viņš ir izveicīgs āra darbos un ir vērts tā ēdiena un dzēriena, ko viņš patērē. Es teiktu, ka mūsu darbam prāta viņam 'būs diezgan, pat ja tev būtu taisnība. Bet dod nu vakariņas, esmu izsalcis un noguris un gribu gulēt.

Pēc šī atgādinājuma misters Skvīrss dabūja lielisku bifšteka gabalu un tūliņ steidzās parādīt tam pienācīgo vērību. Nikolass pievilka savu krēslu pie galda, bet ēstgriba bija viņam pilnīgi zudusi.

—   Kāds ir bifšteks, Skvīrs? — jautāja misis Skvīrsa.

—       Mīksts kā plūme, — atbildēja Skvīrss. — Gribi kādu gabaliņu?

—       Man it nemaz negribas, — sieva sacīja. — Ko lai ēd jaunais cilvēks, mans dārgais?

—       Visu, ko viņš vēlas no tā, kas uz galda, — Skvīrss noteica pilnīgi neparastā augstsirdības lēkmē.

—       Ko jūs vēlaties, mister Naklboj? — jautāja misis Skvīrsa.

—       Ja jums nav iebildumu, es apēstu gabaliņu pīrāga, — Nikolass atbildēja. — Pavisam mazu gabaliņu, jo es neesmu izsalcis.

—       Nu, ja jūs neesat izsalcis, tad žēl griezt pīrāgu, vai ne? — misis Skvīrsa sacīja. — Vai negribat labāk gabaliņu gaļas?

—        Ko vien jūs dosiet, — Nikolass izklaidīgi noteica, — man vienalga.

Saņēmusi šādu atbildi, misis Skvīrsa kļuva visai labvēlīga; viņa pameta ar galvu Skvīrsam, pauzdama prieku par to, ka jaunais cilvēks apzinās savu stāvokli, un pati ar savām skaistajām rociņām pasniedza Nikolasam šķēli gaļas.

—       Alu, Skvīrij? — lēdija apvaicājās, pamezdama Skvīrsam ar acīm; tas bija mājiens, ka viņa grib zināt, vai dot alu Nikolasam, nevis vai alu dzers pats Skvīrss.

—        Protams, — atbildēja Skvīrss, telegrafēdams tādā pašā veidā. — Pilnu glāzi.

Un tā Nikolass saņēma pilnu glāzi un, domās nogrimis, izdzēra to laimīgā neziņā par iepriekš notikušo.

—        Neparasti sulīgs bifšteks, — sacīja Skvīrss, nolicis nazi un dakšiņu pēc tam, kad bija kādu laiku klusēdams ēdis.

—       Tā ir lieliska gaļa, — paziņoja viņa sieva. — Es pali izraudzījos labu, prāvu gabalu, lai uzceptu…

—   Kam? — Skvīrss aši iesaucās. — Vai patiešām…

—        Nē, nē, viņiem jau ne, — misis Skvīrsa viņu pārtrauca. — Tev, kad tu ieradīsies mājās! Ak dievs! Tu taču nedomāji, ka es esmu izdarījusi tādu aplamību?

—        Goda vārds, mana dārgā, es jau nezināju, ko tu gribi teikt, — nobālušais Skvīrss atbildēja.

—   Vari būt mierīgs! — viņa sieva piezīmēja, no sirds smiedamās. — Un tu iedomājies, ka es esmu tāda vientiese! Nu, nu!

Sls sarunas daļa bija diezgan nesaprotama, taču apkārtnē klīda baumas, ka misters Skvlrss, aiz savas mīkstsirdības neciezdams, ka dzīvniekiem dara pāri, nereti pērkot savu audzēkņu uzturam dabiskā nāvē mirušus ragulopus; iespējams, viņš bija nobijies, vai nav netīšām norijis kādu jaunajiem džentlmeņiem domātu kumosu.

Kad vakariņas bija paēstas un mazā kalpone ar izsalkušajām acīm bija novākusi galdu, misis Skvīrsa izgāja, lai ieslēgtu skapī ēdamā atlikumu un noglabātu drošā vietā nule atvesto piecu zēnu drēbes; tie jau atradās pusceļā grūtajam kāpienam uz nāves vārtiem, jo bija ilgi saluši. Viņus pamieloja ar vieglām vakariņām — biezputru — un noguldīja visus mazā gultiņā, lai viņi sildītu cits citu un sapņotu par kārtīgām vakariņām un karstu dzērienu, ja viņu fantāzija darbojās tai virzienā; visai iespējams, ka tā tas bija.

Misters Skvīrss izdzēra krietnu glāzi stipra brendija ar ūdeni — vienādās daļās, lai cukurs labāk izkustu, — bet viņa laipnā dzīvesbiedre pasniedza Nikolasam tnazī tiņu glāzīti ar to pašu saturu. Pēc tam misters un misis Skvīrsi apsēdās tuvāk pie uguns un, salikuši kājas uz restēm, sāka intīmu sarunu pusbalsī, bet Nikolass, paņēmis «Skolotāja rokasgrāmatu», lasīja interesantus paskaidrojumus daždažādos jautājumos un visus skaitļus piedevām, nemaz nedomādams un neapzinādamies, ko dara, it kā iegrimis magnētiskā miegā.

Beidzot misters Skvīrss baismīgi nožāvājās un paziņoja, ka sen jau laiks būt gultā; pēc šā mājiena misis Skvīrsa un kalpone ienesa nelielu salmu matraci un divas segas un sagatavoja guļvietu Nikolasam.

—   Rīt mēs novietosim jūs īstā guļamistabā, Niklbij, — Skvīrss sacīja. — Pag! Kas guļ Bruksa gultā, mana dārgā?

—   Bruksa? — misis Skvīrsa domīgi atkārtoja. — Tur ir Dženingss, mazais Bolers, Greiināršs un vēl viens… kā viņu sauca .,.

—    Pareizi, — Skvīrss apstiprināja. — Bruksa gulta Ir pilna.

«Pilna!» nodomāja Nikolass. «Liekas gan, ka pilna.»

—   Kaut kur ir vieta, es zinu, — Skvīrss turpināja, — bet šobrīd es to nevaru atcerēties. Sā vai tā, rīt mēs to nokārtosim. Ar labu nakti, Niklbij! Septiņos no rīta — nenizmirstiet!

—   Viss būs kārtībā, — Nikolass atbildēja, — Ar labu nakti!

—   Es pats ienākšu un paradīšu jums, kur aka, — Skvlrss sacīja. — Virtuvē uz palodzes jūs vienmēr aira disiet gabaliņu ziepju — tas ir jums.

Nikolass iepleta acis, bet muti ne; Skvīrss jau gāja uz durvīm, tad vēl pagriezās atpakaļ.

—   Nudien, nezinu, kādu dvieli jums nolikt, — viņš leica. — Ja jūs rīt kaut kā iztiksiet bez dvieļa, misis Skvīrsa to dienas laikā nokārtos. Neaizmirsti to, mana dārgā!

—   Pacentīšos, — misis Skvīrsa atbildēja, — bet pacentieties arī jūs, jaunais cilvēk, un ejiet pirmais mazgāties. Skolotājam tā vienmēr jādara, jo tie, līdzko var, steidzas priekšā.

Misters Skvīrss piebikstīja misis Skvīrsai, lai pievāc brendija pudeli, citādi Nikolass var nakti sākt mieloties, un, kad lēdija bija to paķērusi, abi aizgāja.

Palicis viens, Nikolass visai satraukts un uzbudināts vairākas reizes pārstaigāja istabu, bet tad, pamazām nomierinādamies, apsēdās uz krēsla un domās apņēmās, ka, lai nāk kas nākdams, viņš kādu laiku pacietīgi panesīs visas grūtības, kuras, jādomā, viņu gaida, un, atceroties, cik bezspēcīgas ir māte un māsa, nedos iemesla tēvocim pamest viņas trūkumā. Laba apņemšanās gandrīz vienmēr labvēlīgi ietekmē prātu, kurā tā radusies. Nikolass vairs nejutās tik nomākts un — jaunība ir dzīvesprieka un cerību pilna — sāka pat cerēt, ka stāvoklis Doutboizas skolā galu galā izrādīsies labāks, nekā varētu gaidīt.

Kļuvis mundrāks, viņš jau gatavojās iet gulēt, bet tad pēkšņi no svārku kabatas izkrita aizzīmogota vēstule. Steigā izbraukdams no Londonas, viņš nebija pievērsis tai uzmanību un vēlāk nebija to atcerējies, bet nu tā uzreiz atsauca atmiņā Ņūmena Nogsa savādo izturēšanos.

—   Ak dievs! — Nikolass noteica. — Cik ārkārtīgi dīvains rokraksts!

Viņam adresētā vēstule bija rakstīta uz ļoti netīra papīra un tik nevienādā un ķēmīgā rokrakstā, ka to tikko varēja saprast. Pēc lielām pūlēm un galvas lauzīšanas viņam izdevās izlasīti

«Mans mīļais jaunekli!

Es pazīstu pasauli. Jūsu tēvs to nepazina, citādi viņš nebūtu izdarījis man laipnu pakalpojumu bez cerības saņemt ko pretī. Jūs arī to nepazīstat, citādi nebūtu devies tādā ceļojumā.

Ja Jums kādreiz vajadzēs pajumti Londonā '(nedusmojieties, es pats kādreiz domāju, ka man tās nekad nevajadzēs), tad Goldenskvērā traktierī ar izkārtni «Kronis» zina, kur es dzīvoju. Traktieris atrodas Silverstrītas un Džeimsstrītas stūrī, durvis ir no abām ielām. Varat tur ierasties vakarā. Kādreiz neviens nekautrējās … bet tas nav svarīgi. Viss ir pagājis.

Piedodiet kļūdas. Es laikam esmu aizmirsis, kā valkā jaunu apģērbu. Esmu aizmirsis visas savas vecās paražas. Iespējams, ka arī ortogrāfijas likumus.

Ņūmens Nogss.

P. S. Ja gadās būt Barnardkāsla tuvumā, tad tur krodziņā «Karaļa galva» ir labs alus. Sakiet, ka pazīstat mani, un esmu pārliecināts, ka viņi Jums dos to par brīvu. Tur Jūs varat teikt «misters Nogss», jo tad es vēl biju džentlmenis. Jā, biju.»

Varbūt nav vērts to pieminēt, bet, kad Nikolass Niklbijs bija salocījis vēstuli un noglabājis to kabatas portfelī, viņa acis bija aizplīvurojis valgums, kas ļoti izskatījās pēc asarām.

## VIII NODAĻA

Doutboizas skolas iekšējā kārtība.

Vairāk nekā divsimt jūdžu brauciens niknā salā ir pats labākais līdzeklis, kādu vien var izdomāt, lai cietu gultu padarītu mīkstu. Varbūt tas pat sapņus padara saldākus, jo tie, kas lidinājās pār Nikolasa cieto guļvietu un čukstēja jaukus nieciņus viņam ausīs, bija patīkami un jautri. Viņš patlaban ļoti ātri iedzīvojās mantā, kad dziestoša sveqe blāvi nomirgoja viņam gar acīm un balss, kuru viņš bez pūlēm atzina par piederīgu misteram Skvīrsam, atgādināja viņam, ka laiks celties.

— Jau pāri septiņiem, Niklbij, — sacīja misters Skvīrss.

—       Vai tad jau pienācis rīts? — Nikolass jautāja, piecelies guļvietā sēdus. 0

—       Jā, rīts, — atbildēja misters Skvīrss, — turklāt varon auksts. Nu, Niklbij, ātrāk, slienieties augšāl Nul

Nikolasam nevajadzēja turpmāku aizrādījumu, viņš «uzslējās» vienā mirklī un tievās svecītes gaisinā sāka ģērbties.

—       Jauka būšana, — sacīja skolmeistars, — sūknis aizsalis!

—       Tā? — atsaucās Nikolass, nepievērsdams šai ziņai sevišķu vērību.

—       Jā, — Skvīrss atbildēja. — Šorīt jums jāiztiek bez mazgāšanās.

—   Bez mazgāšanās? — Nikolass izsaucās.

—   Jā, par to nav ko domāt, — Skvīrss skarbi atteica.

—   Pagaidām noberzieties tāpat ar kaut ko sausu, kamēr uzlauzīsim ledu akā un dabūsim kādu spaini ūdens puikām. Neblenziet uz mani, bet kustieties ātrāk!

Neteicis ne vārda, Nikolass steidzīgi apģērbās. Skvīrss tikmēr atdarīja aizvirtņus un nopūta sveci; tad gaiteni atskanēja viņa mīļotās laulenes balss — viņa jautāja, vai drīkst ienākt.

—   Nāc vien, mana mīļā, — teica Skvīrss.

Misis Skvīrsa ienāca, ģērbusies tai pašā naktsjakā, kas jau iepriekšējā vakarā bija izcēlusi viņas auguma skaistos samērus; piedevām viņa bija izrotājusies ar visai nodilušu bebrādas cepuri, vienā mierā uzliktu uz jau iepriekš minētās naktscepures.

—   Velns ar ārā! — teica šī lēdija, atvērusi bufeti.

—   Nekur nevaru atrast skolas karoti.

—        Neraizējies, mana dārgā, — Skvīrss mierinošā balsi piezīmēja, — tam nav nekādas nozīmes.

—        Nav nozīmes? Ko tu runā! — skarbi atcirta misis Skvīrsa. — Vai tad šodien nav sēra diena?

—   Es to aizmirsu, mana dārgā, — Skvīrss atsaucās.

—   Jā, pilnīgi pareizi! Mēs šad tad tīrām zēniem asinis, Niklbij.

—        Blēņas, ne tīrīšana! — atbildēja viņa sieva. — Nedomājiet, jaunais cilvēk, ka mēs tērējam naudu, pirkdami labākos sēra ziedus un sīrupu, lai tīrītu viņiem asinis. Ja domājat, ka mēs tā rīkojamies, tad drīz vien pārliecināsieties, ka kļūdāties, — to es saku jums atklāti.

—   Mana dārgāl — Skvīrss saviebies noteica, — Hml

—   Muļķības! — atsaucās misis Skvirsa. — Ja šis jaunais cilvēks iestājies šeit par skolotāju, lai tad zina tūliņ, ka nekādu iTiuļķošanos ar zēniem mēs nepieļausim. Sēru un sīrupu viņi saņem daļēji tāpēc, ka viņi vienmēr slimos, ja nesaņems kaut ko līdzīgu zālēm, un ar viņiem būs liela noņemšanās, un daļēji tāpēc, ka tas maitā ēstgribu un iznāk lētāk nekā brokastis un pusdienas. Tātad viņiem tas nāk par labu un mums tāpat un tāpēc, manuprāt, ir visai izdevīgi.

Pēc šā paskaidrojuma misis Skvīrsa iebāza roku skapī un vēl cītīgāk sāka meklēt karoti, un misters Skvīrss palīdzēja viņai. Tā darbojoties, viņi pārmainīja dažus vārdus, bet Nikolass sadzirdēja tikai mistera Skvīrsa aizrādījumu, ka misis Skvīrsa runājot aplamības, un viņas atbildi — ka misters Skvīrss runājot blēņas.

Meklēšana un kravāšanās turpinājās, un, kad tā nedeva panākumus, tika iesaukts Sinaiks; misis Skvīrsa viņu sadunkāja un misters Skvīrss sapliķēja, un šī laipnā uzmundrināšana tā noskaidroja viņa prātu, ka viņš ieminējās, vai karote neesot misis Skvīrsai kabatā — un tas arī apstiprinājās. Bet, tā kā misis Skvīrsa bija apgalvojusi, ka karotes viņai nav, Sinaiks saņēma vēl vienu pliķi — tādēļ ka bija iedrīkstējies runāt pretī saimniecei — un solījumu saņemt kārtīgu kāvienu, ja turpmāk nebūšot godbijīgs, tā ka viņa pakalpojums neatnesa viņam nekādu labumu.

— Nesamaksājama sieviete, Niklbij! — sacīja Skvīrss, kad viņa laulene bija izsleigusies ārā, stumdama savu vergu pa priekšu.

—   Neapšaubāmi, ser, — Nikolass atzina.

—   Es nezinu nevienu viņai līdzīgu, — Skvīrss turpināja, — nevienu līdzīgu. Šī sieviete, Nilkbij, vienmēr ir tāda — vienmēr tikpat rosīga, žirgta, darbīga, taupīga, kādu jūs viņu redzat tagad.

Nikolass neviļus nopūtās, iedomādamies patīkamās izredzes, kas viņu gaida, bet Skvīrss, par laimi, bija pārāk aizņemts ar savām pārdomām, lai to pamanītu.

—   Kad esmu Londonā, es vienmēr stāstu, ka viņa ir šieņn zēniem mātes vietā, — Skvīrss turpināja. — Bet viņa ir tiem vairāk nekā māte, desmitkārt vairāk. Viņa dara šo zēnu labā daudz tāda, ko, manuprāt, katra māte vis nedarītu sava miesīgā dēla labā.

—   Domāju gan, ka nedarītu, ser, — Nikolass piekrita.

Bija acīm redzams, ka misters un misis Skvlrsi uzskata zēnus par saviem dabiskajiem ienaidniekiem vai, citiem vārdiem runājot, ir stingri pārliecināti, ka viņu darbs un profesija ir izspiest no katra zēna visu iespējamo. Sajā jautājumā viņi abi bija vienisprātis un tatad rikojās saskaņoti. Vienīgā atšķirība bija tā, ka misis Skvīrsa karoja ar ienaidniekiem atklāti un bezbailīgi, bet Skvīrss pat mājās slēpa savu nelietību aiz ierastajiem meliem, it Li viņam patiešām liktos, ka viņš agri vai vēlu piekrāps arī pats sevi, iestāstīs sev, ka ir ļoti labs cilvēks.

—   Nu labi, — Skvīrss pārtrauca sava palīga pārdomas par šo jautājumu, — iesim klasē; palīdziet man uzvilkt manus skolas svārkus.

Nikolass palīdzēja savam priekšniekam uzvilkt vecus parķa mednieksvārkus, kurus ias noņēma gaitenī no naglas, un Skvīrss, apbruņojies ar niedres nūju, veda Nikolasu pāri pagalmam uz durvīm mājas otrā pusē.

—   Re nu, — skolmeistars sacīja, kad viņi abi iegāja, — te ir mūsu bodīte, Niklbij!

Te bija tāda šaurība un tik daudz priekšmetu, kas piesaistīja uzmanību, ka sākumā Nikolass tikai blenza visapkārt, īstenībā neko neredzēdams. Pamazām viņš tomēr apjauta, ka atrodas trūcīga un netīrā telpā ar diviem logiem, kuros stikls bija palicis varbūt vienā desmitajā daļā, pārējā daļa bija aizbāzta ar vecām burtnīcām un papīru. Te atradās divi gari, izļodzīti klases galdi — sagraizīti, izroboti, notriepti ar tinti, sabojāti visās iespējamas vietās —, divi vai trīs soli, katedra Skvīrsam un otra viņa palīgam. Griestus, gluži kā šķūnī, balstīja šķērskoki un spāres, sienas bija tik raibas un netīras, ka grūti bija pasacīt, vai tās vispār tikušas kādreiz krāsotas vai balsinātas.

Bet skolnieki — jaunie džentlmeņi! Kā izgaisa pēdējā kuslā cerība, pēdējā vārgā paļāvība, ka viņa darbošanās nesīs kādu labumu šinī midzenī, kad Nikolass izmisumā palūkojās visapkārt! Bālas un izģindušas sejas, kārni un kaulaini augumi, bērni ar vecu vīru ģīmjiem, ar kropliem locekļiem; punduri un tiem blakus tādi, kuru garās, vārgās kājas tik tikko varēja noturēt uzkumpušo augumu; te bija asarojošas acis, zaķalūpas, greizas pēdas — neglītums un ķēmīgums, kas liecināja par vecāku pretdabisku riebumu pret savām atvasēm, — un jaunas būtnes, kuras kopš dzimšanas bija nežēlības un nolaidības panesīgie upuri. Te bija mazi ģīmīši, kas būtu bijuši skaisti, ja tos neaptumšotu drūma nebeidzamu ciešanu ēna; te bija bērnība ar izdzisušām acīm, ar iznīkušu skaistumu, saglabājusi vienīgi savu nespēcību; te bija zēni ar ļaunam sejām, drūmu, trulu skatienu kā noziedzniekiem cietumā; un te bija jauni radījumi, uz kuriem bija krituši viņu vārgo senču grēki un kuri apraudāja pat savas pērkamās aukles, ko kādreiz bija pazinuši, un kuri pat šai vientulībā jutās vientuļi. Seit, kur jebkāda līdzjūtība un pieķeršanās bija iznīcināta jau dzimšanas brīdī, kur visas jauniešu veselīgās jūtas lika nokautas ar sitieniem un badu, kur visām atriebīgajām kaislībām, kādas vien var rasties nomāktās sirdīs, bija ļauts klusībā dzīt savu vagu līdz pašiem dzijumiem, — kādi briestoši elles spēki šeit tika audzēti!

Un tomēr šai ainai, lai cik tā mokoša, bija arī savas komisma iezīmes, kuras varētu izraisīt smaidu skatītājam, ja tas nebūtu tik ieinteresēts kā Nikolass. Pie vienas katedras stāvēja misis Skvīrsa, izslējtisies pār milzīgu bļodu ar sēru un sīrupu; šo burvīgo maisījumu viņa izsniedza prāvām porcijām katram zēnam pa kārtai, lieto dama parastu koka karoti, kura laikam bija darināta kādam milzenim un stipri izplēta katra jaunā džentlmeņa muti; visiem pienācās ar barga miesassoda draudiem vienā paņēmienā norīt karotes saturu. Otrā istabas stūrī, saspiedušies kopā, stāvēja vakarvakarā atbraukušie zēni — trīs no viņiem ļoti platās, īsās ādas biksēs, pārējie vecās biksēs, kas mazliet ciešāk aptvēra kāju nekā parastās apakšbikses; netālu no viņiem sēdēja mistera Skvīrsa jauniņais dēls un mantinieks — īsts tēva portrets — un enerģiski spārdījās, jo Smaiks vilka viņam kājās jaunus zābaciņus, kuriem bija ārkārtīga līdzība ar tiem, ko bija valkājis vismazākais zēns brauciena laikā,— tā laikam domāja arī pats zēns, noraudzīdamies uz šo piesavināšanos ar gaužām bēdīgu un izbrīnītu skatienu. Bez tam te bija gara rinda zēnu, kuru ģīmji nebūt nepauda cerības uz kaut ko patīkamu, un otra rinda, kuri nupat bija pārcietuši pārbaudījumu un pretīgumā vaibstījās. Visi bija ģērbušies tādās aplamās, nejēdzīgās, pārsteidzošās drēbēs, ka būtu izskatījušies neglābjami smieklīgi, ja vien viss neliecinātu par netīrību, nevīžību un slimībām, no kurām viņiem nav glābiņa.

— Nu, — teica Skvīrss, triekdams ar spieķi pa katedru tā, ka daudzi zēni tik tikko neizlēca no zābakiem, — dakterēšana beigusies?

— Kārtībā, — atbildēja misis Skvīrsa, steigā gandrīz nosmacēdama pēdējo zēnu un uzsizdama tam ar koka karoti pa pakausi, lai viņš atjēgtos. — Nāc šurp, Smaik, nes to ārāt Kusties ātrāk!

Smaiks ar bļodu izšļīica ārā, bet misis Skvīrsa, piesaukuši klāt kādu zēnu ar sprogainu galvu, noslaucīja viņa matos rokas un iesteidzās Smaikam pakaļ veļas mazgātavai līdzīgā telpā, kur uz mazas uguns stāvēja liels katls un uz galda rinda koka bļodiņu.

Šinīs bļodiņās misis Skvīrsa ar izbadējušās kalpones palīdzību lēja brūnu maisījumu, kas atgādināja izšķīdinātus adatu spilventiņus un saucās biezputra. Katrā bļodiņā tika ielikts sīks tumšas maizes gabaliņš, un, kad ar tā palīdzību zēni bija izēduši biezputru, tad apēda arī maizi — un brokastis bija galā; pēc tam misters Skvīrss noteica pacilātā balsī: — Par to, ko esam saņēmuši, lai tas kungs pilda mūsu sirdis ar pateicību! — un savukārt devās brokastot.

Nikolass piepildīja kuņģi ar biezputru aiz tiem pašiem iemesliem, aiz kādiem mežoņi rij zemi, — lai nejustu badu, kad nav ko ēst. Apēdis vēl gabaliņu maizes ar sviestu, kas bija piešķirts viņam ieņemamā amata dēļ, viņš apsēdās un gaidīja, kad sāksies nodarbības.

Viņš nevarēja neievērot, cik klusi un bēdīgi bija visi zēni. Nebija ne trokšņa, ne klaigu kā parasti klasē, ne draisku rotaļu, ne bezbēdīgu smieklu. Bērni sēdēja sarāvušies un drebēdami, it kā viņiem trūktu spēka kustēties. Vienīgais, kam bija tieksme kustēties, bija jaunākais Skvīrss, bet viņš galvenokārt izklaidējās, mīdams citiem zēniem uz kājām ar saviem jaunajiem zābakiem, tādēļ viņa mundrums nebija diez cik patīkams.

Apmēram pēc pusstundas atkal parādījās misters Skvīrss, zēni ieņēma vietas un ķērās pie grāmatām; vidēji uz astoņiem skolēniem bija viena grāmata. Pagāja vairākas minūtes; šinī laikā misters Skvīrss izskatījās visai dziļdomīgs, it kā būtu visā pilnībā aptvēris grāmatu saturu un, ja vien gribētu papūlēties, varētu noskaitīt to no galvas; tad šis džentlmenis izsauca pirmo klasi.

Paklausot aicinājumam, katedras priekšā nostājās kāds pusducis putnubiedēkļu ar cauriem elkoņiem un ceļgaliem un viens nolika notrieptu un saplīsušu grāmatu skolotājā mācīto acu priekšā.

— Tā ir pirmā klase angļu pareizrakstībā un filozofijā, Niklbij, — Skvīrss sacīja, pamādams Nikolasam, lai tas nostājas viņam līdzās. — Mēs nodibināsim latīņu valodas klasi un nodosim to jums. Nu, kur tad ir pirmais skolnieks?

—   Piedodiet, ser, viņš tīra logu dibenistabā, — atsaucās filozofijas klases vecākā pagaidu aizvietotājs.

—   Pilnīgi pareizi, — Skvīrss atsaucās. — Mēs lietojam praktisko apmācības metodi, Niklbij; tā ir pareizā audzināšanas sistēma. Tī-rīt — tas ir darbības vārds; padarīt tīru, notīrīt. Logs, palodze. Kad zēns kaut ko uzzina no grāmatas, tad iet un dara to. Tas pats princips kā ar globusa lietošanu. Kur ir otrais skolnieks?

—   Piedodiet, ser, viņš strādā dārzā, — atbildēja sīka balstiņa.

—   Pilnīgi pareizi, — Skvīrss sacīja, nemaz fieapmulsdams. — Tā tas ir. Bo-to-ni-ka, botonika — lietvārds; augu zinība. Kad viņš ir iemācījies, ka botonika nozīmē augu zinību, viņš iet un iepazīstas ar augiem. Tāda ir mūsu sistēma, Niklbij; ko jūs domājat par to?

—   Sā vai tā, bet tā ir visai derīga, — Nikolass atbildēja.

—   Jums taisnība, — Skvīrss piekrita, nemanījis sava palīga izteiksmīgo toni. — Trešais skolniek, kas ir zirgs?

—   Dzīvnieks, ser, — zēns atbildēja.

—   Pareizi! — Skvīrss piekrita. — Vai tā nav, Niklbij?

—   Šķiet, ka par to nav jāšaubās, ser, — Nikolass atbildēja.

—   Protams, nav, — Skvīrss sacīja. — Zirgs ir kvadrupeds, un kvadrupeds latīniski ir dzīvnieks — to zina katrs, kas mācījies gramatiku, jo citādi kāds labums būtu no gramatikas?

—   Patiešām — kāds? — Nikolass izklaidīgi atsaucās.

—   Un, ja tu esi to pilnīgi apguvis, — Skvīrss atkal griezās pie zēna, — tad ej un apkop manu zirgu, nosukā viņu pamatīgi, citādi es nosukāšu tevi. Pārējie šīs klases skolēni lai sūknē ūdeni, kamēr viņiem pateiks, ka diezgan, jo rīt ir veļas diena un katliem jābūt pilniem.

Tā sacīdams, viņš atlaida klasi nodarboties ar eksperimentiem praktiskās filozofijas nozarē tin uzmeta Nikolasam pa pusei viltīgu, pa pusei šaubu pilnu skatienu, it , kā "hebūtu pilnīgā skaidrībā par to, ko Nikolass par viņu domā.

—   Tā mēs to darām, Niklbij, — viņš pēc brīža noteica.

Nikolass tikko manāmi paraustīja plecus un atbildēja,

ka viņš to redzot.

—   Un tas turklāt ir ļoti labs paņēmiens, — Skvīrss turpināja. — Tagad ņemiet tos četrpadsmit zēnus un paklausieties, kā viņi lasa, jo, ziniet, jums laiks nest kādu labumu. Ar slinkošanu cauri netiksiet.

Misters Skvīrss izteica šos vārdus tā, it kā viņam būtu pēkšņi ienācis prātā, ka nav labi tik daudz runāt ar palīgu vai ka palīgs sacījis pārāk maz par labu viņa iestādei. Bērni sasēdās puslokā ap jauno skolotāju, un drīz vien viņš klausījās, kā viņi vienmuļi, stiepti, stostīdamies lasa tos ārkārtīgi interesantos stāstus, kurus var atrast visvecākajās ābecēs.

Šādās aizrautīgās nodarbībās rīts gausi vilkās uz priekšu. Pulksten vienos zēni, kuru ēstgribu bija jau sabojājusi biezputra un kartupeļi, saņēma virtuvē pa šķēlei cietas, sālītas gaļas, un Nikolasam bija žēlīgi atļauts-aiznest savu devu uz katedru un tur apēst to vienā mierā. Pēc tam zēni vēl stundu, aiz aukstuma sarāvušies, drebinājās klasē, tad atkal sākās mācības.

Misters Skvīrss bija paradis pēc katra brauciena uz metropoli, kas notika ik pusgadu, sasaukt visus zēnus kopā un sniegt kaut ko pārskatam līdzīgu par zēnu radiem un draugiem, ko sastapis, par jaunām ziņām, ko dzirdējis, par vēstulēm, ko atvedis, par rēķiniem, kuri nomaksāti, un par tiem, kuri palikuši nenomaksāti, un tā tālāk. Sī svinīgā procedūra aizvien notika otras dienas pēcpusdienā pēc viņa pārbraukšanas — varbūt tāpēc, lai šā rīta gaidas stiprinātu zēnu garu, vai tāpēc, ka misters Skvīrss pats smēlās spēku un nelokāmību no reibinošiem dzērieniem, ko iebaudīja pēc agrajām pusdienām. Sā vai tā, bet zēni tika atsaukti no logu tīrīšanas, no dārza, staļļa un govju kūts — visa skola sanāca kopā, un tad misters Skvīrss ar nelielu papīru sainīti rokā un misis Skvīrsa ar diviem spieķiem ieradās klasē un pieprasīja klusumu.

—   Lai tikai kāds puika ierunājas bez atļaujas, es viņam ādu novilkšu pār acīm! — lēnprātīgi paziņoja misters Skvīrss.

Sim speciālajam brīdinājumam bija vēlamā iedarbība — klasē iestājās nāves klusums; pēc tam misters Skvīrss turpināja:

.— Zēni, es biju Londonā un atgriezos pie savas ģimenes un jums tikpat spēcīgs un vesels kā vienmēr.

Saskaņā ar paražu zēni pēc šādas cerību pilnas vēsts nosauca trīs reizes «urā». Kas nu tie bija par «urā»! Saspringtas nopūtas, vairāk nekas.

—   Es sastapu dažu skolnieku vecākus, — turpināja misters Skvīrss, šķirstīdams papīrus, — un viņi tā no priecājās, dzirdēdami, kādas labas sekmes viņu dēliem ka nebija ne runas par mācību pārtraukšanu, — tas, protams, ir |oti patīkami visām ieinteresētajām pusēm.

Divas trīs rokas saberzēja divus Irīs acu pārus, bet lielākā daļa jauno džentlmeņu, kuriem nebija nekādu tuvinieku, palika pilnīgi vienaldzīgi.

—   Man nācās piedzīvot ari vilšanos, — Skvīrss runāja tālāk ar visai drūmu seju. — Boldera tēvs nav samaksājis divas mārciņas desmit šiliņus. Kur ir Bolders?

—   Seit, seri — atsaucās divdesmit iztapīgas balsis. Nudien, zēni ir ļoti līdzīgi pieaugušajiem.

-r Nāc Šurp, Bolderl — Skvīrss aicināja,

Slimīga izskata zēns ar kārpainām rokām pameta savu vietu un tuvojās skolotāja katedrai, pievērsis lūdzošu skatienu Skvīrsa sejai; viņa paša seja bija pilnīgi balta — tik stipri sitās viņa sirds.

—   Bolder! — Skvīrss sacīja, runādams ļoti lēni, jo prātoja, pie kā piesieties. — Bolder, ja tavs tēvs domā, ka tāpēc … Kas tad tas, ser?

To teikdams, Skvīrss pacēla uz augšu zēna roku, saķēra piedurkni aiz atloka un pārlaida rokai skatienu, kas pauda šausmas un riebumu.

—    Kas tās tādas, ser? — noprasīja skolmeistars, apveltīdams Bolderu ar spieķa sitienu, lai paātrinātu atbildi.

—    Es tur nudien neko nevaru darīt, ser, — zens raudādams atbildēja. — Tās rodas pašas no sevis, varbūt no netīrā darba, ser… es nezinu, no kā, ser, bet tā nav mana vainai

—    Bolder, — teica Skvīrss, atrotījis piedurknes un iespļāvis labās rokas plaukstā, lai varētu ērtāk satvert spieķi, — tu esi nelabojams nelietis, un, tā kā pēdējais pēriens natf nesis nekādu labumu, tad pārbaudīsim, vai vēl viens nevar izdzīt no tevis to nelietību!

Ar šiem vārdiem, nelikdamies ne zinis par izmisīgajiem brēcieniem pēc žēlastībasr, misters Skvīrss uzbruka zēnam un nopēra viņu ar spieķi, mezdams mieru tikai tad, kad piekusa roka.

—    Sitā! -Skvīrss noteica, pabeidzis darbu. — Berz nu, cik Vien gribi, kārpas tik ātri vis nenoberzīsi! O, tu vēl nerimsies taisīt troksni? Izmet viņu pa durvīm, Smaik!

Vergs no ilgās pieredzes jau zināja, ka nedrīkst kavēties ar pavēles izpildīšanu, tāpēc izstūma upuri pa sāndurvīm, un misters Skvīrss atkal nometās uz sava sēdekļa, misis Skvīrsas atbalstīts, kura sēdēja viņam blakus uz otras taburetes.

—   Nu, tagad paskatīsimies… — sacīja misters Skvīrss. — Vēstule Kobijam. Piecelies, Kobij!

Zēns piecēlās un ļoti cieši raudzījās uz vēstuli, kamēr Skvīrss domās izdarīja no tās izvilkumus.

—   Ak tā! — Skvīrss noteica. — Kobija vecmāmiņa ir nomirusi un tēvocis Džons nodevies dzeršanai — tie arī ir visi jaunumi, par kuriem raksta viņa māsa; viņa pievieno astoņpadsmit pensus — tie noderēs samaksai par izdauzīto logu. Misis Skvīrsa, dārgā, vai tu nepaņemtu naudu?

Cienījamā lēdija lietišķi iebāza astoņpadsmit pensus kabatā, un Skvīrss vislielākajā aukstasinībā uzrunāja nākamo zēnu.

—   Nākamais ir Greimāršs, — Skvīrss sacīja. — Piecelies, Greimārš!

Zēns piecēlās, un skolmeistars, tāpat kā pirmo reizi, pārlaida acis vēstulei.

—   Greirnārša tante no mātes puses, — Skvīrss iesāka, iepazinies ar vēstules saturu, — ļoti priecājas, uzzinādama, ka viņam tik laba un laimīga dzīve, un sūta godbijīgus sveicienus misis Skvīrsai, un uzskata, ka viņa ir eņģelis. Tāpat viņa uzskata, ka misters Skvīrss ir par tikumīgu šai pasaulei, bet cer, ka viņam būs lemts ilgi dzīvot, lai turpinātu savu darbu. Gribējusi sūtīt divus pārus kapzeķu, kuras viņai tika lūgtas, bet patlaban viņai naudas trūkums, tāpēc sūta reliģisku brošūru un cer, ka Greimāršs paļausies uz augstāko varu. Viņa galvenokārt cer, ka Greimāršs centīsies visur iztapt misteram un misis Skvīrsiem, uzskatīs tos par saviem vienīgajiem draugiem, mīlēs mistera Skvīrsa dēlu un neiebildīs, ka pieciem jāguļ vienā gultā, jo pret to neiebilstu neviens kristīgais. Ak, — noteica Skvīrss, salocīdams vēstuli, — cik brīnišķīga vēstule! Nudien aizkustinoša!

Tā bija aizkustinoša tai ziņā, ka ģimenes draugiem , bija svarīgi iemesli uzskatīt Greitriārša tanti no mātes puses par viņa īsto māti. Tomēr Skvīrss, neskardams šo notikuma pusi (par to būtu nemorāliski runāt, zēniem dzirdot), turpināja savu darbību, izsaucot Mobsu; piecēlās cits zēns, un Greimāišs atgriezās agrākajā vietā.

—   Mobsa pamāte iegūlusi slimības gultā, uzzinājusi, ka viņš negrib ēst tauku gāju, un kopš tā laika ir ļoti slima, — Skvīrss turpinaja. — Viņa grib zināt, kur Mobsu novedīs viņa gražīgums un izvēlīgums uztura ziņā un kā viņš drīkst noniecināt buljonu no govs aknām, kad viņa labais audzinātājs ir piesaucis pār šo buljonu dieva svētību. To viņa dabūjusi zināt no Londonas avīzēm — ne jau no mistera Skvīrsa, kurš ir pārāk laipns un labs, lai sakūdītu cilvēkus citu pret citu. Mobss pat iedomāties nevar, kā tas viņu uztraucis. Viņai sāp sirds, ka Mobss ir tik neapmierināts, jo tas ir grēcīgi un briesmīgi, un viņa cer, ka misters Skvīrss Mobsu nopērs, lai uzlabotu viņa garastāvokli. Tāpēc viņa arī pārtrauc sūtīt viņam kabatasnaudu — puspensu nedēļā — un atdod misionāriem nazi ar diviem asmeņiem un korķu viļķi, ko nopirkusi viņam.

—   īdzība nekur neder! — Skvīrss sacīja pēc baigas pauzes, kurā viņš atkal slapināja labās rokas plaukstu. — Jācenšas uzturēt sevī jautru un mundru noskaņojumu. Mobs, nāc šurp!

Mobss lēni virzījās uz katedras pusi, berzēdams acis, it kā jau iepriekš nojauzdams, ka būs svarīgs iemesls tā darīt, un drīz vien izstreipuļoja pa sāndurvīm — tik svarīga iemesla dēļ, kāds vien skolniekam var gadīties.

Misters Skvīrss turpināja plēst vaļā vēstuļu raibo kolekciju; dažās bija nauda, par ko «uzņēmās rūpes» misis Skvīrsa, dažās bija minēti sīki tualetes piederumi — cepures un tā tālāk —, par kuriem tā pati lēdija apgalvoja, ka tie esot vai nu par lieliem, vai par maziem un derot tikai jaunākajam Skvīrsam, kurš patiešām šķita apveltīts ar varen ērtu miesas būvi, jo viss, ko atsūtīja uz skolu, derēja viņam kā uzliets. It īpaši viņa galva bija apbrīnojami elastīga, jo visas jebkura lieluma platmales un cepures šķita darinātas tieši viņam.

Pēc šīs procedūras beigām tika šā tā pasniegtas pāris stundas, tad Skvīrss devās uz savu mājokli, atstādams Nikolasu uzraudzīt skolēnus klases telpā, kur bija ļoti auksts; tumsai iestājoties, pasniedza vakariņas — maizi un sieru.

Istabas kaktā vistuvāk skolotāja katedrai bija maza krāsniņa; Nikolass piesēdās pie tās tik nospiests un pazemots aiz sava stāvokļa apziņas, ka būtu bijis teju pat laimīgs, ja šai brīdī viņam pienāktu nāve. Nežēlība, kurai viņš bija nevilšs liecinieks, Skvīrsa rupjā un pretīgā izturēšanās pat tad, kad viņš bija vislabākajā noskaņojumā, netīrā telpa, viss, ko Nikolass redzēja un dzirdēja, — viss nomāca viņu, un, kad viņš iedomājās, ka, būdams palīgs — vienalga, kāda nelaimīga apstākļu sagadīšanās novedusi viņu šinī kļūmīgajā stāvoklī, — viņš reizē ir palīgs un līdzdalībnieks šai sistēmai, kura rada viņā cildenu sašutumu un riebumu, tad nokaunējās pats no sevis un šai mirklī sajuta, ka tikai atmiņas par pašreizējo stāvokli vien arī nākotnē neļaus viņam staigāt ar paceltu galvu.

Bet patlaban lēmums bija pieņemts, pagājušās nakts apņēmība palikusi nesatricināma. Viņš bija aizrakstījis mātei un māsai par ceļojuma laimīgajām beigām, stāstīdams par Doutboizas skolu iespējami maz un to pašu iespējami jautrākā garā. Viņš cerēja, ka, palikdams šeit, nesīs zināmu labumu; viņa tuvinieki bija tik ļoti atkarīgi no tēvoča labvēlības, ka viņš nedrīkstēja modināt tēvoča naidu.

Viena doma lika viņam bažīties daudz vairāk nekā paša stāvokļa novērtējums. Tā bija doma par māsas Keitas likteni. Tēvocis bija Nikolasu piekrāpis — un ja nu viņš māsu iekārto kādā nožēlojamā vietā, kur viņas jaunība un skaistums ir lielāks lāsts nekā neglītums un vecuma vārgums? Cilvēkam ar sasietām rokām un kājām, ieslēgtam būrī, šāds pieņēmums bija briesmīgs; bet nē, viņš domāja, māte ir kopā ar māsu un tā portretu māksliniece arī — diezgan vientiesīga, tomēr pazīst pasauli un pārtiek no tās. Viņam gribējās ticēt, ka Ralfs Niklbijs izjūt personisku nepatiku vienīgi pret viņu. Tagad Nikolasam bija nopietni iemesli atbildēt ar to pašu, tāpēc viņš bez sevišķām grūtībām nāca pie tāda slēdziena un centās pārliecināt sevi, ka Ralfa naids vērsts tikai pret viņu, Nikolasu.

Iegrimis tādās domās, viņš pēkšņi ieraudzīja sev pievērsto Smaika seju; Smaiks bija nometies ceļos pie krāsns, uzlasīja izkritušās oglītes un meta tās ugunī. Viņš bija aizkavējies, lai uzmestu slēpu skatienu Nikolasam, un, pamanījis, ka tiek novērots, atrāvās, it kā gaidītu sitienu.

—   No manis nav jābaidās, — Nikolass laipni sacīja. — Vai jums salst?

—   N-n-nē.

—   Jūs drebat.

—   Man nesalst, — Smaiks aši atbildēja. — Es esmu pieradis.

Viņa balsī bija tik daudz neslēptu baiļu nokaitināt kādu un viņš bija tik bikls, iebiedēts radījums, ka Nikolass neviļus izsaucās:

—   Nabadziņš!

Ja Nikolass būtu iesitis nelaimīgajam vergam, tas būtu aizlavījies, neteikdams ne vārda. Bet tagad viņam izlauzās asaras.

—   Ak dievs, ak dievs! — viņš izsaucās, aizsedzis seju ar sasprēgājušām, tulznainām rokām. — Mana sirds lūzīs! Jā, lūzīs!

—   Klusāk! — sacīja Nikolass, uzlikdams roku viņam uz pleca. — Esiet vīrietis! Pēc gadiem jūs jau ar dieva palīgu esat teju pat pieaudzis cilvēks.

—   Pēc gadiem! — Smaiks izsaucās. — Ak dievs, ak dievs, cik daudz to jau pagājuši! Cik daudz kopš tā laika, kad es biju bērns, jaunāks par tiem, kas ir šeit! Kur tagad viņi visi?

—   Par ko jūs runājat? — vaicāja Nikolass, cenzdamies pamodināt saprātu nabaga pussajukušajā būtnē. — Pasakiet man.

—   Mani draugi, — viņš atbildēja, — es pats,., mani… Ak! Ko es esmu pārcietis!

—   Vienmēr paliek cerība, — Nikolass teica; viņš nezināja, ko sacīt.

—   Nē, — otrs atsaucās, — nē, man tās nav. Vai atceraties zēnu, kas te nomira?

—   Manis tad šeit nebija, jūs taču zināt, — Nikolass maigi sacīja. — Kas notika ar viņu?

—    Nu, es taču biju pie viņa tonakt, — jauneklis atbildēja, pievirzīdamies tuvāk jautātājam. — Kad viss palika klusu, kad viņš vairs nekliedza, lai draugi nāk un pasēž pie viņa, viņam sāka rādīties tuvinieku sejas ap gultu; viņš teica, ka tie smaidot un runājot ar viņu, un viņš nomira, pacēlis galvu, lai noskūpstītu atnācējus. Vai jūs dzirdat?

—   Jā, jā! — Nikolass atsaucās.

—   Kas uzsmaidīs man, kad es miršu? — izsaucās viņa sarunu biedrs nodrebēdams. — Kas runās ar mani tanīs garajās naktīs? Viņi nevar ierasties no mājām, viņi mani nobiedētu, ja ierastos, jo es nezinu, kur man mājas, un nepazītu viņus. Sāpes un bailes, sāpes un bailes, vienalga, vai es dzīvs vai miris. Nekādu cerību, nekādu cerību!

Atskanēja zvans par zīmi, ka jāliekas gulēt, un zēns, kuru šī skaņa pārvērta parastajā biklaja būtne, aizlavījās, it kā bīdamies, ka viņu kāds pamanīs. Drīz pēc tam Nikolass ar smagu sirdi gāja, nē, ne jau lai paliktu vienatnē, tas nebija šeit iespējams, — viņš iegāja netīrajā un pieblīvētajā guļamistabā.

## IX NODAĻA

Par Skvirsiem — tēvu un dēlu, māti un meitu — un vēl par dažādām lietām un cilvēkiem, kas saistīti tiklab ar Skvlrsu ģimeni, kā ar Nikolasu Niklbiju.

Kad misters Skvīrss tovakar atstāja klasi, viņš, kā jau bija minēts, devās pie sava pavarda, kas neatradās tam telpā, kur Nikolass ierašanās naktī bija ēdis vakariņas, bet mazākā istabā mājas viņā pusē, kur viņa godājamā sieva, mīļotais dēls un labi audzinātā meita baudīja cits cita sabiedrību; misis Skvīrsa nodevās matronai piederīgam darbam — zeķu lāpīšanai, bet jaunā lēdija un džentlmenis bija aizņemti, ar dūrēm pāri galdam noskaidrojot savas jauniešu domstarpības; kad ieradās cienījamais tēvs, cīņa turpinājās pagaldē, apmainoties ar klusiem kāju spērieniem.

Sinī vietā, šķiet, būtu vēlams pavēstīt lasītājam, ka mis Fanijai Skvīrsai bija divdesmit trīs gadi. Ja patiešām ar šo dzīves posmu saistās zināma grācija un piemīlīgums, tad jāpieņem, ka šīs īpašības piemita arī mis Skvīrsai, jo nav nekāda iemesla uzskatīt viņu par vienīgo izņēmumu no likuma. Viņa nebija gara auguma kā māte, bet pazema kā tēvs; no mātes viņa bija mantojusi rupju balsi, bet no tēva dīvainu labās acs izteiksmi — tādu, it kā šīs acs nemaz nebūtu.

Mis Skvīrsa bija dažas dienas ciemojusies kaimiņos pie draudzenes un tikai nupat atgriezusies mājās. Sī apstākļa dēļ viņa nebija neko dzirdējusi par Nikolasu, kamēr beidzot pats misters Skvīrss viņu pieminēja.

, —Nu, mana dārgā, — misters Skvīrss iesāka, pievirzīdams tuvāk krēslu, — ko tu tagad par viņu domā? '

— Pa kam domāju? — apvaicājās misis Skvīrsa, kura (kā pati bieži pieminēja) nebija nekāda grāmatu lasītāja, paldies dievam.

—        Par to jauno cilvēku … jauno skolotāju … par ko citu lai es runātu?

—   A, par to Naklboju, — īgni atsaucās misis Skvīrsa.

—   Es viņu nevaru ciest.

—        Par ko tad tu nevari viņu ciest, mana dārgā? — jautāja misters Skvīrss.

—       Kāda tev tur daļa? — atcirta misis Skvīrsa. — Ja es viņu neciešu, tad ar to pietiek, vai ne?

—       Viņam pilnīgi pietiek, mana dārgā, un vēl pārpārēm, ja viņš to zinātu, — Skvīrss miermīlīgi atbildēja.

—   Es tāpat vien aiz ziņkāres apvaicājos, mana dārgā.

—       Nu tad, ja tu gribi zināt, es pateikšu, — misis Skvīrsa sacīja. — Neciešu tāpēc, ka viņš ir lepns, augstprātīgs, uzpūtīgs papagailis un ceļ degunu mākoņos!

Misis Skvīrsa, kad bija uzbudināta, mēdza lietot stiprus izteicienus un raksturojumus, turklāt daži no tiem bija saprotami pārnestā nozīmē, piemēram, vārdu «papagailis» un jo sevišķi mājienu uz Nikolasa degunu klausītajiem nevajadzēja saprast burtiski, bet iztulkot atbilstoši savai saprašanai.

Siem raksturojumiem bija tikpat maz sakara citam ar citu kā ar objektu, uz ko tie bija mērķēti; tas redzams minētajā gadījumā: papagailis ar augšup uzslietu degunu būtu jauna parādība ornitoloģija, visai reti sastopams radījums.

—       Hm! — norūca Skvīrss, it kā lēnīgi pārmezdams šādu izlēcienu. — Viņš lēti izmaksā, mana dārgā; jaunais cilvēks ir ļoti lēts.

—   Nebūt ne! — atcirta misis Skvīrsa.

—   Piecas mārciņas gadā, — Skvīrss turpināja.

—        Nu, un tad? Tas ir dārgi, ja viņš tev nav vajadzīgs, — sieva atsaucās.

—   Bet viņš mums ir vajadzīgs, — Skvīrss neatlaidās.

—       Nesaprotu, kāpēc viņš tev vajadzīgs vairāk nekā, teiksim, kāds mironis, — misis Skvīrsa turpināja. — Nerunā man pretī! Tu taču vari rakstīt uz vizītkartēm un sludinājumos: «Par izglītību gādā misters Vekfords Skvīrss un talantīgi palīgi,» — kaut tev nebūtu neviena, vai nav tiesa? Vai tā nedara visi skolotāji mūsu apkārtnē? Man jau zūd pacietība, ar tevi runājot!

—        Patiešām? — Skvīrss stingri noprasīja. — Nu, tad es jums ko pateikšu, misis Skvīrsa: kas attiecas uz skolotājiem, tad, ar jūsu atļauju, es rīkošos pēc sava prāta. Vergu uzraugam Rietumindijā ir atļauts turēt palīgu, kam jāuzmana, lai melnie neaizbēg vai nesaceļ dumpi, un man ari vajag palīga, kas uzraudzītu mūsu melnos, kamēr mazais Vekfords būs spējīgs uzņemties skolas pārzināšanu.

— Un es pārzināšu skolu, kad būšu pieaudzis, tēt? — jautāja mazais Vekfords, aiz prieka pārtraukdams nikno speršanu māsai.

—   Jā, mans dēls, — izjusti atsaucās misters Skvīrss.

—   Ak pasaulīt, tades gan sadošu puikām! — izsaucās šis interesantais bērns, paķerdams tēva spieķi. — Ai, tēv, kā viņi tad kvieks!

Tas bija izcils mirklis mistera Skvīrsa dzīvē, kad viņš bija liecinieks šim entuziasma uzliesmojumam savas jaunās atvases sirdī un domās skatīja tās nākamo diženumu. Viņš iespieda dēlam rokā pensu un (tāpat kā viņa priekšzīmīgā sieva) ļāva izlauzties savām jūtām dārdošā atzinīgu smieklu lēkmē. Bērna atsaukšanās kopīgajam priekam tūliņ padarīja sarunu jautru un radīja viņu starpā saskaņu.

—   Viņš ir riebīgs, iedomīgs mērkaķis — tā es uz viņu skatos, — misis Skvīrsa turpināja uzsākto sarunu par Nikolasu.

—   Pieņemsim, ka tā, — Skvīrss sacīja, — taču iedomību mūsu klases istabā var tikpat labi izdzīt kā jebkur citur, vai ne? — it sevišķi, ja viņam šī telpa nepatīk.

—    Kāda daļa patiesības tur ir, — piekrita misis Skvīrsa. — Ceru, ka viņa lepnums ies mazumā, un nebūs mana vaina, ja tā nenoliks.

Iedomīgs skolotāja palīgs Jorkšīras skolā bija tik ārkārtēja un neparasta parādība (jebkurš skolotāja palīgs bija kaut kas jauns, bet iedomīgs bija tāda būtne, kuru nevarēja iztēloties pat visdedzīgākā fantāzija), ka mis Skvīrsa, kura reti interesējās par skolas lietām, šoreiz apvaicājās ar lielu ziņkāri, kas tad esot šis Naklbojs, kurš tā dižojoties.

—   Niklbijs, — Skvīrss teica, izsaukdams šo vārdu pa burtiem pēc kādas ekscentriskas sistēmas, kas bija zināma tikai viņam vienam. — Tava māte vienmēr nepa-

reizi nosauc priekšmetus un cilvēkus.

—   Tas nav svarīgi, — misis Skvīrsa atbildēja, — toties es viņus pareizi redzu, un ar to man pietiek. Es viņu vēroju, kad tu šopēcpusdien slānīji mazo Bolderu. Viņš izskatījās kā negaisa padebesis un vienreiz pat uzlēca kājās, it kā pilnīgi apņēmies brukt tev virsū. Es to redzēju, kaut gan viņš domāja, ka neredzu.

—   Ko nu par to, tēv! — iejaucās mis Skvīrsa, kad ģimenes galva grasījās atbildēt. — Kas viņš ir par cilvēku?

—   Tavs tēvs iedomājies tādas muļķības, ka viņš esot nesen miruša džentlmeņa dēls, — paskaidroja misis Skvīrsa.

—   Džentlmeņa dēls!

—   Jā, bet es neticu tur ne vārda. Ja viņš vispār ir džentlmeņa dēls, tad viņš ir atradums — tā es domāju.

Misis Skvīrsa gribēja teikt «atradenis», bet — kā viņa pati bieži piezīmēja, šādi kļūdolies, — pēc simt gadiem tam nebūšot nekādas nozīmes; ar šādu filozofijas aksiomu viņa parasti mierināja arī zēnus, kad tie bija cietuši no sevišķi sliktas apiešanās.

—   Nekā tamlīdzīga! — Skvīrss sacīja, atbildot uz sievas minēto piezīmi. — Viņa tēvs apprecēja viņa māti gadiem ilgi pirms viņa dzimšanas, un māte vēl tagad ir dzīva. Un, pat ja viņš būtu atradenis, tā nav mūsu darīšana; mums ir izdevīgi viņu šeit turēt, un, ja viņam labpatīk kaut ko iemācīt zēniem, nevis tikai uzraudzīt viņus, tad nudien man nav iebildumu.

—   Es saku vēlreiz, ka neciešu viņu kā mēri! — misis Skvīrsa iekaisusi noteica.

—   Ja viņš tev nepatīk, mana dārgā, — Skvīrss atbildēja, — tad es nezinu neviena, kas mācētu paust nepatiku labāk par tevi, un, protams, ja tev darīšana ar viņu, tad nav jācenšas to slēpt.

—   Es to arī nedarīšu — to es galvoju, — atcirta misis Skvīrsa.

—   Tas ir pareizi, — Skvīrss sacīja, — un, ja viņam arī ir kāda drusciņa lepnuma — un es domāju, ka ir, — tad, manuprāt, visā Anglijā neatrastos otra tāda sieviete, kura tik ātri varētu izdzīt no cilvēka iedomību kā tu, mana mīļā.

Par atbildi uz šiem komplimentiem misis Skvīrsa krietnu laiku ķiķināja un izteicās, ka savā laikā esot gan padarījusi rāmus divus trīs spītniekus. Pienācīgi novērtējot viņas raksturu, jāteic, ka kopā ar savu godājamo laulāto draugu viņa bija salauzusi daudzus jo daudzus.

Mis Fanija Skvīrsa cītīgi iegaumēja gan šo, gan turpmākās sarunas par jauno skolotāju; kad pienāca laiks iet gulēt, viņa iztaujāja izbadējušos kalponi par visiem sīkumiem, kas skāra Nikolasa ārieni un uzvedību, un uz šiem jautājumiem meitene atbildēja tik jūsmīgi, pievienodama tik daudz cildinošu atsauksmju par viņa skaistajām, tumšajām acīm, maigo smaidu un slaidajām kājām — viņa sevišķi uzsvēra šo pēdējo īpašību, jo Doutboizas skolā kājas pārsvarā bija likās, — ka mis Skvīrsa drīz vien nāca pie slēdziena, ka jaunais skolotājs ir visai ievērojama persona jeb, kā viņa pati nozīmīgi izsacījās, «kaut kas virs parastā līmeņa». Un tā mis Skvīrsa pieņēma lēmumu jau nākamajā dienā sastapt Nikolasu.

Sai nolūkā jaunā lēdija notrāpīja brīdi, kad māte bija aizņemta un tēva nebija mājās, un it kā nejauši iegāja klasē noasināt spalvu. Ieraudzījusi Nikolasu pie zēniem vienu pašu, viņa tumši pietvīka un izrādīja lielu mulsumu.

—    Lūdzu piedošanu, — mis Skvīrsa stostījār, — es domāju, ka tēvs ir šeit… varētu būt šeit… ak dievs, cik neveikli es jūtos!

—   Misters Skvīrss ir izgājis, — sacīja Nikolass, kuru nebūt nebija apbūrusi šī negaidītā parādība.

—   Vai nezināt, cik ilgi viņš būs projām, ser? — mis Skvīrsa kautri un nedroši apvaicājās.

—   Viņš teica, ka apmēram stundu, — Nikolass atbildēja — protams, pieklājīgi, bet nebūt neizrādīdams, ka mis Skvīrsas valdzinājums būtu viņu ietekmējis.

—   Tāda ķibele man nekad nav gadījusies! — jaunā lēdija izsaucās. — Pateicos jums! Nudien man ļoti žēl. ka es tā ielauzos. Ja es nebūtu domājusi, ka tēvs ir šeit, es neparko pasaulē… tas ir tik nepatīkami… var izskatīties tik dīvaini, — murmināja mis Skvīrsa, atkal nosarkdama un raidīdama skatienu te uz spalvu savā rokā, te uz Nikolasu pie katedras.

—   Ja tikai tas jums vajadzīgs, — sacīja Nikolass, norādīdams uz spalvu un nevilšus pasmaidīdams par skolas īpašnieka meitas tēloto mulsumu, — tad varbūt es varu stāties jūsu tēva vietā.

Mis Skvīrsa palūkojās uz durvīm, it kā šaubīdamies, vai pieklājas iet klāt pilnīgi svešam cilvēkam, pārlaida skatieņu klasei, it kā pārliecinādamās, ka te ir vēl četrdes. mit "zēnu, beidzot pievirzījās Nikolasam tuvāk un ielika viņam spalvu rokā ar visai pievilcīgu, pieklājības un labvēlības pilnu smaidu.

—    Vai spalvas galam jābūt cietam vai mīkstam? — Nikolass apvaicājās smaidīdams, lai nebūtu skaļi jāsmejas.

«Viņam patiešām jauks smaids,» nodomāja mis Skvirsa.

—   Kādam? — Nikolass jautāja.

—   Ak dievs, es vienu mirkli domāju pavisam ko citu, nudien, — mis Skvirsa atbildēja. — O, cik vien iespējams mīkstam, lūdzu! — To teikdama, mis Skvirsa nopūtās. Varbūt viņa gribēja likt Nikolasam saprast, ka viņas sirds ir mīksta un spalvai jābūt ar to saskaņā.

Sekodams šiem norādījumiem, Nikolass noasināja spalvu. Kad viņš pasniedza to mis Skvirsai, viņa nometa to zemē, un, kad viņš noliecās to pacelt, mis Skvirsa arī noliecās, un viņu galvas sasitās kopā; divdesmit pieci zēni skaļi iesmējās — noteikti pirmo un pēdējo reizi šinī pusgadā.

—    Ļoti neveikli no manas puses, — Nikolass teica, atvērdams durvis, lai jaunā lēdija var iziet.

—   Nebūt ne, ser! — mis Skvīrsa atbildēja. — Tā ir mana vaina. Tas viss aiz manas muļķīgās… ē… ē…. Palieciet sveiki!

—   Uz redzēšanos! — Nikolass atsaucās. — Ceru nākamreiz labāk noasināt jums spalvu. Uzmanīgāk! Jūs patlaban graužat spalvas galu.

—    Nudien, — teica mis Skvīrsa, — tik neērti, ka patiešām nezinu, ko es… Piedodiet, ka sagādāju jums tik daudz pūļu!

—   Tās nepavisam nebija pūles, — Nikolass atbildēja, aizvērdams aiz viņas klases durvis.

—   Nekad visā savā mūžā neesmu redzējusi tādas kājas! — mis Skvīrsa nočukstēja promiedama.

Vārdu sakot, mis Skvīrsa bija iemīlējusies Nikolasā Niklbijā.

Lai izskaidrotu straujumu, ar kādu jaunā lēdija bija iedegusies kaislībā pret Nikolasu, varbūt ir nepieciešams izklāstīt, ka draudzene, pie kuras viņa bija ciemojusies, bija dzirnavnieka meita, nule astoņpadsmit gadus veca, saderinājusies ar kāda labības tirgotāja dēlu, kurš dzīvoja tuvīnajā pilsētā. Mis Skvīrsa un dzirnavnieka meita, būdamas tuvas draudzenes, pirms pāris gadiem bija norunājušas — kā jaunām lēdijām parasts —, ka tā, kura pirmā saderināsies, tūliņ uzticēs šo lielo noslēpumu savai draudzenei, iepriekš to nevienai dzīvai būtnei neatklādama, un tūliņ aicinās draudzeni par līgavas māsu; izpildot šo norunu, dzirnavnieka meita tūliņ ieradās, kad bija saderinājusies, — vienpadsmitos vakarā (jo labības tirgotāja dēls bija piedāvājis viņai savu roku un sirdi

bez piecām minūtēm pusvienpadsmitos, kā bija redzams pēc Svarcvaldes pulksteņa virtuvē) iedrāzās mis Svīrsas guļamistabā ar patīkamo vēsti. Kopš tā laika mis Skvīrsa (par pieciem gadiem vecāka un jau pārkāpusi «padsmitu» slieksni, un tas daudz ko nozīmē) ne mazumu raizējās, kad varēs uzticēt draudzenei tādu pašu noslēpumu, bet vai nu tāpēc, ka bija grūti atrast kādu, kas viņai patiktu, vai tāpēc, ka bija vēl grūtāk iepatikties kādam, viņai nebija iespējas to darīt, nebija noslēpuma, ko atklāt. Minētā īsā saruna ar Nikolasu bija tikko beigusies, kad mis Skvīrsa, uzlikusi cepuri, lielā steigā devās uz draudzenes mājām un pēc visvisādu vecu zvērestu svinīgas atkārtošanas par noslēpumu glabāšanu atklāja, ka viņa ir… ne jau nu īsti saderināta, bet grasās saderināties… ar džentlmeņa dēlu (nevis kāda labības tirgotāja, bet augstas kārtas džentlmeņa dēlu), kurš nesen ieradies Doutboizā un pieņēmis skolotāja vietu visai noslēpumainos un ievērības cienīgos apstākļos — nudien, kā mis Skvīrsa vairākkārt lika manīt, viņai bija nopietni iemesli domāt, ka viņš, padzirdējis baumas par mis Skvīrsas daudzajām pievilcīgajām īpašībām, ieradies, lai ap viņu lakstotos, pūlētos viņu iekarot un apprecēt.

—   Vai tas nav kaut kas ārkārtējs? — mis Skvīrsa jautāja, stipri uzsvērdama īpašības vārdu.

—   Augstākajā mērā ārkārtējs, — draudzene atbildēja. — Bet ko viņš tev teica?

—   Nejautā, ko viņš man teica, dārgā, — mis Skvīrsa atsaucās. — Ja tu būtu redzējusi viņa skatienus un smaidus! Es nekad visā mūžā neesmu bijusi tik saviļņota.

—   Vai viņš šitā skatījās? — jautāja dzirnavnieka meita, attēlodama, cik spēja, labības tirgotāja iemīļoto acu piemiegšanu.

—   Ļoti līdzīgi, tikai smalkāk, — mis Skvīrsa atbildēja.

—   Ahā! — draudzene noteica. — Tad viņam ir kas nopietns prātā, vari uz to paļauties.

Mis Skvīrsa vēl nebija par to īsti pārliecināta, tādēļ jutās gandarīta, saņemdama autoritatīvas personas atbalstu, un, kad turpmākajā sarunā, iespaidus salīdzinot, izrādījās, ka Nikolasa un labības tirgotāja uzvedībā daudz ' kas ir līdzīgs, viņa kļuva tik ārkārtīgi vaļsirdīga, ka iV stāstīja draudzenei arī milzum daudz tāda, ko Nikolass nebija teicis, un tas viss bija ļoti glaimojoši un pārliecinoši. Tad viņa gari un plaši izrunājās par baismīgajām grūtībām, ko sagādā tēvs un māte, enerģiski uzstādamies

pret viņas iecerēto; pie šā bēdīgā apstākļa viņa kavējās ļoti ilgi, jo draudzenes tēvs un māte bija ļoti priecīgi, ka meita precas, tāpēc viss lakstošanās laiks pagāja tik ikdienišķi un garlaicīgi, cik vien var būt.

—   Kā man gribētos viņu redzēt! — draudzene izsaucās.

—   Tu viņu redzēsi, Tilda, — mis Skvīrsa atbildēja. — Es būtu visnepateicīgākais radījums, ja tev to liegtu. Manuprāt, māte drīzumā uz divām dienām aizbrauks atvest dažus zēnus, un, kad viņa būs projām, es aicināšu tevi un Džonu uz tēju, lai jūs satiekaties.

Tā bija lieliska ideja, un, pamatīgi apspriedušas to, draudzenes šķīrās.

To pašu pēcpusdienu Skvīrsu ģimene nolēma, ka misis Skvīrsas braucienam pēc trim jauniem zēniem un neliela parāda iekasēšanai par diviem agrāk atvestajiem jānotiek aiznākamajā dienā, un aiznākamajā dienā misis Skvīrsa izbrauca, ieņēmusi ārējo vietu diližansā, kad tas apstājās pārmainīt zirgus Grītebridžā; viņa bija paņēmusi līdzi nelielu sainīti — dažus sendvičus un pudeli ar kaut ko, un platu, baltu mēteli, ko uzvilkt naktī; ar šo bagāžu viņa devās ceļā.

Šādos gadījumos Skvīrss bija paradis, aizbildinoties ar neatliekamām darīšanām, ik vakaru aizbraukt uz pilsētu un palikt līdz desmitiem vai vienpadsmitiem iecienītā krodziņā. Tā kā šī iemesla dēļ saviesīgais vakars viņu netraucēja un pat deva iespēju kompromisam ar mis Skvīrsu. viņš labprāt izsacīja pilnīgu piekrišanu visam un mīļu prāt paziņoja Nikolasam, ka šovakar pulksten piecos viņu gaidot viesistabā uz tēju.

Skaidrs, ka mis Skvīrsa bija šausmīgi satraukta, tuvojoties norunātajai stundai, un skaidrs, ka viņa bija apbrīnojami gaumīgi uzposusies: mati — neapšaubāmi rudi — bija savīti piecās stingrās rindās līdz pat pakausim un izveicīgi sakārtoti virs šaubīgās acs; un kur nu vēl zilā josta, kuras gali plivinājās viņai uz muguras, izrakstītais priekšautiņš, garie cimdi, zaļā gāzes šalle, kas bija uzmesta uz viena pleca un izvilkta caur otras rokas padusi, un neskaitāmas citas viltības — tām visām vajadzēja kļūt par bultām, tēmētām uz Nikolasa sirdi. Viņa tikko bija pabeigusi pošanos un jutās pilnīgi apmierināta, kad ieradās draudzene ar plakanu, gaišbrūnā papīrā ietītu trīsstūrainu saini, kas saturēja visādas sīkas rotas; tās vajadzēja aplikt augšstāvā, un draudzene tās aplika, pļāpādama bez mitas. Kad mis Skvīrsa bija «palabojusi» draudzenes sasuku un draudzene «palabojusi» mis Skvīrsas sasuku, sakārtodama cirtas uz kakla neparasti izteiksmīgi, un kad abas jutās šai ziņā pilnīgi apmierinātas, viņas devās lejā — parādes tērpos, gariem cimdiem rokās, gatavas pieņemt viesus.

—   Kur tad Džons, Tilda? — jautāja mis Skvīrsa.

—       Viņš aizgāja uz mājām pārģērbties, — draudzene atbildēja. — Uz tējas dzeršanu viņš būs klāt.

—   Es tā trīcu! — atzinās mis Skvīrsa.

—   A, to es saprotu, — draudzene atteica.

—        Es pie tā neesmu pieradusi, tu to zini, Tilda, — mis Skvīrsa sacīja, piespiezdama roku kreisajā pusē pie jostas.

—       Tu drīz vien tiksi ar to galā, dārgā, — draudzene atbildēja.

Kamēr viņas tā sarunājās, izbadējusies kalpone ienesa tējas traukus, un drīz vien kāds pieklauvēja pie durvīm.

—   Tas ir viņš! — izsaucās mis Skvīrsa. — Ak, Tilda!

—   Kuš! — Tilda aizrādīja. — Hm! Saki: «Iekšā!»

—   Iekšā! — mis Skvīrsa vārgi izsaucās.

Un Nikolass ienāca.

—        Labvakar! — teica jaunais džentlmenis pilnīgā neziņā par savu uzvaru. — Misters Skvīrss man sacīja,

ka…

—        O jā! Pilnīgi pareizi! — mis Skvīrsa viņu pārtrauca. — Tēvs nedzer tēju kopā ar mums, bet man šķiet, ka jums nebūs pret to iebildumu! — (Tas tika teikts šķelmīgi.)

Nikolass plati iepleta acis, to dzirdot, bet aukstasinīgi nolēma neprātot par to un, tanī mirklī ne par ko neinteresēdamies, tik galanti piedalījās sevis iepazīstināšanas ceremonijā ar dzirnavnieka meitu, ka jaunā lēdija bija pilnīgā sajūsmā.

—       Mēs gaidām vēl vienu džentlmeni, — teica mis Skvīrsa, noņemdama vāciņu tējkannai un ieskatīdamies tanī, vai tēja ievilkusies.

Nikolasam bija vienalga, vai viņas gaida vienu vai desmit džentlmeņus, tāpēc viņš uzņēma šo ziņu pilnīgi vienaldzīgi un, būdams sliktā omā un neredzēdams sevišķa iemesla, kāpēc viņam vajadzētu būt laipnam, paraudzījās pa logu un neviļus nopūtās.

Par laimi, mis Skvīrsas draudzenei bija draiskulīgs raksturs, un, dzirdot Nikolasu nopūšamies, viņai ienāca prātā pasmieties par iemīlējušos grūtsirdību.

—        Ja jūsu skumju iemesls ir mana klātbūtne, — jaunā lēdija sacīja, — tad neliecieties par mani zinis, jo man nav vieglāk. Jūs varat izturēties tā, it kā manis te nemaz nebūtu.

—   Tilda, — teica mis Skvīrsa, nosarkdama līdz pat augšējai cirtu rindai, — man kauns par tevi! — Un abas draudzenes sāka ķiķināt, laiku pa laikam uzmezdamas Nikolasam skatienu pāri kabatas lakatiņu stūriem, un Nikolasam, kurš sākumā bija neliekuļoti izbrīnījies, beidzot izlauzās nevaldāmi smiekli — daļēji tos izsauca aizdomas, ka viņu uzskata par iemīlējušos mis Skvīrsā, daļēji abu meiteņu aplamais izskats un izturēšanās. Sie abi apstākļi viņam šķita tik nejēdzīgi un smieklīgi, ka, par spīti savam bēdīgajam stāvoklim, viņš smējās, līdz galīgi pagura.

«Ja jau es šeit esmu un nezin kāpēc no manis gaida, lai esmu patīkams, tad nav jēgas izturēties kā muļķim,» Nikolass nodomāja. «Labāk jācenšas pielāgoties šai sabiedrībai.»

Mēs sarkstam, to rakstīdami, bet, līdzko jauneklīgais mundrums un žirgtums uz laiku bija guvis virsroku pār Nikolasa bēdīgo noskaņojumu, viņš, tikko paspējis tā nolemt, visaugstākajā mērā galanti pievērsās mis Skvīrsai un viņas draudzenei un, pievilcis krēslu pie galda, ierīkojās tik ērti, kā laikam nav darījis neviens skolotāja palīgs sava saimnieka namā kopš tā laika, kad izgudroti pirmie skolotāju palīgi.

Lēdijas bija lielā sajūsmā, ka mistera Niklbija izturēšanās tā mainījusies, un tikmēr ieradās arī gaidītais dēlietis — ar gluži slapjiem matiem pēc nesenās mazgāšanas un tīrā kreklā, kura apkaklīte bija laikam piederējusi kā dam milzīga auguma sencim, un līdzīgu apmēru baltā vestē, kas bija viņa personas galvenā rota.

—   Nu, Džon! — teica mis Matilde Praisa (tā, pie reizes jāsaka, sauca dzirnavnieka meitu).

—   Nu! — atbildēja Džons ar tādu smīnu, ko pat apkaklīte nevarēja noslēpt.

—   Lūdzu piedošanu, — ierunājās mis Skvīrsa, steigdamās iepazīstināt viesus. — Mister Niklbij, atļaujiet stādīt jums priekšā misteru Džonu Braudiju.

—   Jūsu padevīgs kalps, ser, — sacīja Džons, kurš bija garāks par sešām pēdām, ar atbilstošu seju un miesas būvi.

—   Gatavs pakalpot, ser, — atbildēja Nikolass, enerģiski uzbrukdams sviestmaizēm.

Misters Braudijs nebija apveltīts ar sevišķām runas

dāvanām, tāpēc viņš pasmīnēja vēl divas reizes un tad, apveltījis ar savu parasto uzmanības zīmi katru klātesošo, veltīja vēl vienu smīnu visiem kopā un stājās pie ēšanas.

—   Vecā prom? — jautāja misters Braudijs, piebāzis muti.

Mis Skvīrsa palocīja galvu.

Misters Braudijs pasmīnēja sevišķi plati, it kā nodomādams, ka par to ir vērts pasmieties, un ķērās pie sviestmaizēm ar vēl lielāku sparu. Bija vērts noskatīties, kā viņi ar Nikolasu divatā iztīrīja šķīvi.

—   Jūs laikam nedabūjat vis sviestmaizes katru vakaru, cilvēk, — Braudijs sacīja, ilgi blenzis uz Nikolasu pāri tukšajam šķīvim.

Nikolass iekoda lūpā tin nosarka, bet izlikās, ka nav dzirdējis šo piezīmi.

—   Nudie, — izsaucās misters Braudijs, smiedamies pilnā kaklā, — viņi te nedabū vis klīmātl Ja padzīvosiet te ilgāk, no jums paliks pāri tikai kauli un āda. Ha, ha, ha!

—   Jūs jokojat, ser, — Nikolass nicinoši atbildēja.

—   Nezi vis, — misters Braudijs atbildēja, — bet no tā skolotāja cits nekas nepalika, un viņš bija mācīts vīrs. — Atmiņas par iepriekšējā skolotāja izdilušo augumu likās sagādājam misteram Braudijam vislielāko prieku, jo viņš smējās tik ilgi, kamēr ievajadzējās izslaucīt acis ar krekla aproci.

—   Nezinu, vai jums būs tik daudz prāta, mister Braudij, lai aptvertu, ka jūsu vārdi skan apvainojoši, — izsaucās Nikolass pieaugošās dusmās, — bet, ja ir, tad esiet tik laipns …

—   Ja tu teiksi vēl kādu vārdu, Džon, — iespiedzās mis Praisa, aizspiezdama muti savam pielūdzējam, kad tas grasījās pārtraukt Nikolasu, — vēl pusvārdiņu, es to nekad nepiedošu un nerunāšu ar tevi vairs nekad!

—    Labi, manu meitēn, kāda man tur da]a! — atbildēja labības tirgotājs, uzspiezdams mis Matildei skaļu skūpstu. — Lai viss iet pa vecam, viss pa vecam!

Nu bija mis Skvīrsas kārta nomierināt Nikolasu, ko viņp arī darīja, izlikdamās ļoti nobiedēta un satraukta. Pēc šīs "divkāršās iejaukšanās Nikolass un misters Braudijs visai svinīgi sniedza viens otram roku pāri galdam; šī ceremonija bija tik iespaidīga, ka mis Skvīrsai aiz saviļņojuma asaras saskrēja acīs.

—   Kas tev kaiš, Fanij? — apjautājās mis Praisa.

Nekas, Tilda, — mis Skvīrsa šņukstēdama atbildēja.

—       Nekas taču nedraudēja, — teica mis Praisa, — vai ne, mister Niklbij?

—   Protams, ne, — atteica Nikolass. — Blēņasl

>— Tas ir labi, — nočukstēja mis Praisa, — pasakiet viņai kaut ko laipnu — un viņa tūliņ attapsies. Pag! Vai mēs ar Džonu nevaram iziet virtuvē un vēlāk atgriezties?

—        Nekādā gadījumāl — Nikolass izsaucās, ļoti uztraucies par šādu priekšlikumu. — Kāpēc jums tas jādara?

—       Nu, vai zināt, — mis Praisa nicīgi teica, pavilkuši viņu sānis, — jūs gan neesat nekāds kavalieris!

—       Ko jūs ar to domājat? — Nikolass brīnījās. — Es vispār neesmu nekāds kavalieris — vismaz šeit ne. Es nekā nesaprotu.

—       Jā, es tāpat, — atsaucās mis Praisa, — bet vīrieši ir nepastāvīgi, viņi vienmēr tādi bijuši un būs — to gan es labi saprotu!

—       Nepastāvīgi? — Nikolass izsaucās. — Kas jums prātā? Jūs taču negribat teikt, ka jūs domājat…

—        Ak nē, es itin nekā nedomāju! — mis Praisa sapīkusi pārtrauca viņu. — Paskatieties uz viņu: tik skaisti ģērbusies un tik jauki izskatās — gandrīz daiļava. Man kauns par jums!

—       Aiīļo meiten, kāda man daļa, ka viņa skaisti ģērbusies un jauki izskatās? — Nikolass noprasīja.

—        Nu, nu, nesauciet mani par mīļo meiteni, — mis Praisa aizrādīja, tomēr viegli pasmaidot, jo viņa bija glīta un mazliet arī koķete, bet Nikolass bija izskatīgs, turklāt, pēc viņas domām, citas īpašums, un jau tādēļ vien bija patīkami domāt, ka viņa tam iepatikusies, — citādi Fanija teiks, ka tā ir mana vaina. Nāciet, spēlēsim kārtis!

Pasacījusi pēdējos vārdus skaļi, viņa aiztipināja prom un piebiedrojās druknajam jorkšīrietim.

Tas viss Nikolasam bija pilnīgi nesaprotams — viņš tobrīd aptvēra tikai to, ka mis Skvīrsa ir parasta izskata meitene, bet viņas draudzene mis Praisa — glīta; viņam nebija laika to visu apsvērt, jo kamīna priekša bija jau noslaucīta, svecei nogriezts degļa gals — un viņi nosēdās spēlēt «spekulāciju».

—        Mēs esam tikai četri, Tilda, — mis Skvīrsa sacīja, šķelmīgi paskatīdamās uz Nikolasu, — tāpēc labāk, ja izraugāmies partnerus — divi pret diviem.

Ko jūs par to sakāt, mister Niklbij? — jautāja mis Praisa.

—        Piekritu ar vislielāko prieku, — Nikolass atbildēja. Un, tā teikdams, viņš, nemaz neapzinādamies, kādu baismīgu pārestību izdara, sajauca kopā Doutboizas skolas prospektus, kas bija izsniegti kā spēļu kārtis viņam, ar tiem, ko bija saņēmusi mis Praisa.

—   Mister Braudij! — histēriski iespiedzās mis Skvīrsa.

—  Vai turēsim banku pret viņiem?

Jorkšīrietis piekrita, acīm redzami pārsteigts par jaunā skolotāja palīga nekaunību, bet mis Skvīrsa uzmeta niknu skatienu draudzenei un krampjaini iesmējās.

Nikolasam iekrita dalīšana, un viņam veicās.

—   Mēs taisāmies vinnēt visu, — Nikolass sacīja.

—       Tilda jau ir vinnējusi kaut ko necerētu — vai ne, dārgā? — mis Skvīrsa ļauni apvaicājās.

—       Tikai duci un astoņus, mīļā, — atbildēja mis Praisa, izlikdamās, ka sapratusi jautājumu burtiskā nozīmē.

—       Cik garlaicīga tu esi šovakarl — ņirdzīgi noteica mis Skvīrsa.

—        Nudien nē, — mis Praisa atbildēja, — es esmu vislabākajā omā. Man šķiet, ka tu gan esi tāda kā saīgusi.

—        Es! — izsaucās mis Skvīrsa, kozdama lūpās un drebēdama aiz greizsirdības. — O nē!

—        Tas ir labi, — piezīmēja mis Praisa. — Tavas cirtas jūk ārā, dārgā.

—   Nepievērs man uzmanību, — ķiķināja mis Skvīrsa,

—   labāk uzmani savu partneri!

—        Pateicos, ka jūs viņai to atgādinājāt, — sacīja Nikolass. — Tas nudien būtu labāk.

Jorkšīrietis pāris reižu paspieda savu degunu ar savilktu dūri, it kā turēdams to gatavībā, līdz radīsies izdevība izvingrināt to uz cita džentlmeņa sejas, bet mis Skvīrsa ar tādu sašutumu sapurināja galvu, ka neskaitāmo cirtu kustības saceltais vējš tik tikko nenopūta sveci.

—        Nudien, man nekad nav bijusi tāda laime! — koķeti izsaucās mis Praisa pēc dažām partijām. — Manuprāt, tas ir, pateicoties jums, mister Niklbij. Gribētos, kaut jūs vienmēr būtu mans partneris!

Es arī to gribētu.

—        Bet jums būs slikta sieva, ja jūs kārtīs vienmēr vinnēsiet, — mis Praisa aizrādīja.

—        Nebūs slikta, ja jūsu vēlēšanās piepildīsies, — Nikolass atbildēja. — Esmu pārliecināts, ka tādā gadījumā sieva man būs laba.

Vajadzēja redzēt, kā purina galvu mis Skvīrsa un kā labības tirgotājs placina degunu, kamēr ritēja šī sarunai Būtu vērts ik gadu iemaksāt nelielu summu, lai tikai redzētu, ar kādu prieku mis Praisa uzgumda viņu abu greizsirdību, kamēr Nikolasam Niklbijam nenāk ne prātā, ka viņa izturēšanās kādu satrauc.

—   Liekas, mēs esam vienīgie, kas sarunājas, — Nikolass sacīja, pārlaizdams labsirdīgu skatienu pārējiem un sākdams par jaunu dalīt kārtis.

—   Jums tas veicas tik labi, ka būtu žēl jūs pārtraukt, — vai ne, mister Braudij? Hi, hi, hi!

—   Mēs tā darām tāpēc, ka nav neviena cita, ar ko runāt, — Nikolass paskaidroja.

—   Mēs runāsim arī ar jums, varat ticēt, ja jūs mums ko teiksiet, — sacīja mis Praisa.

—   Pateicos, dārgā Tilda, — mis Skvīrsa majestātiski atbildēja.

—   Jūs jau varat runāt viens ar otru, ja negribai runāt ar mums, — mis Praisa turpināja, ķircinādama savu mīļo draudzeni. — Džon, kāpēc tu neko nesaki?

—   Neko nesaku? — atkārtoja jorkšīrietis.

—   Jā, un nesēdi te kā mēms un uzpūties!

—   Nu labi! — teica jorkšīrietis, smagi cirzdams dūri uz galda. — Es saku to: lai velns pievāc manus kaulus un miesu, ja es te ilgāk to visu cietīšu! Nāc kopā ar mani uz mājām un pasaki tam jaunajam zellim, lai piesargās, ka nedabū pa galvu, kad viņš nākamreiz trāpīsies man pa ķērienam!

—   Žēlīgais dievs, ko tas nozīmē? — mis Praisa izsaucās tēlotā izbrīnā.

—   Nāc uz mājām, es saku, uz mājām! — jorkšīrietis skarbi pavēlēja. Kad viņš bija izteicis šos vārdus, mis Skvīrsai sāka plūst asaru straume — aiz neizturama sašutuma un nepiepildāmas vēlēšanās saskrāpēt kādam seju ar saviem skaistajiem nadziņiem.

Sāds stāvoklis bija radies daudzu iemeslu dēļ. Viens no tiem — mis Skvīrsas cenšanās pēc augstā goda tikt laulības kārtā, kaut arī šai vēlmei nebija pietiekama pamata; otrs — mis Praisas darbošanās, lai sasniegtu trīs mērķus: pirmkārt, lai sodītu draudzeni, kura pretendēja uz sāncensību, bet bez jebkādām tiesībām, otrkārt, lai apmierinātu savu iedomību, pieņemot skaista jaunekļa uzmanības pierādījumus, un, treškārt, lai demonstrētu labības tirgotājam, kādas lielas briesmas viņam draud, ja

viņš nepasteidzinās laulības; arī Nikolass bija palīdzējis radīt šādu stāvokli, pusstundu [audamies jautrībai un bezrūpībai un no sirds pūlēdamies atspēkot apvainojumu, ka viņš iemīlējies mis Skvīrsā. Tāpēc arī izmantotie līdzekļi un sasniegtie rezultāti bija pilnīgi dabiski, jo jaunas lēdijas, gribēdamas apprecēties, cenšas aizsteigties cita citai priekšā skrējienā uz altāri un izmanto katru gadījumu, lai uz sāncenšu rēķina izrādītu savas labās īpašības, kā viņas to darījušas kopš senseniem laikiem.

—   Ka — un Fanija raud? — izsaucās mis Praisa, it kā no jauna pārsteigta. — Kas noticis?

—   O, jūs jau to nezināt, jaunkundz, protams, nezināti Lūdzu, Nepūlieties mani iztaujāt! — mis Skvīrsa atteica, saviebdama seju.

«— Nd, es jums teikšu! — izsaucās mis Praisa.

—   Kam kāda daļa, ko jūs teiksiet? — Un mis Skvīrsa atkal sašķobīja seju.

—   Jūs esat baismīgi pieklājīga, — mis Praisa sacīja.

—   Es neiešu pie jums ņemt stundas šinī mākslā! — mis Skvīrsa atcirta.

—   Jums nav jāpūlas padarīt sevi neglītāku, nekā jūs esat, — mis Praisa sacīja, — jo tas būs lieks darbs.

Mis Skvīrsa par atbildi tumši piesarka un skaļi pateicās dievam, ka viņai neesot tik bezkaunīga seja kā vienai otrai personai. Mis Praisa savukārt apsveica sevi ar to, ka neesot tik skaudīga kā dažs cits, pēc tam mis Skvīrsa izsacīja vispārēju piezīmi par pazīšanos ar zemas kārtas ļaudīm, kurai mis Praisa pilnīgi piekrita, jo tas esot ļoti patiesi un viņa sen jau par to esot domājusi.

—   Tilda! Es jūs ienīstu! — ar cieņu izsaucās mis Skvīrsa.

—   Ak, mūsu starpā nav bijis mīlestības, kas nu būtu zudusi, par to es galvoju, — atbildēja mis Praisa, ar rāvienu savilkdama cepures lentes. — Jūs izraudasiet acis, kad es aiziešu, — to jūs labi zināt.

—   Es smejos par jūsu vārdiem, koķete! — sauca mis Skvīrsa.

,— Jūs mani ar to ļoti pagodināt, — atbildēja dzirnav nieka meita ar zemu reveransu. — Vēlu jums labu nakti un jaukus sapņus!

Ar šo atvadu svētību mis Praisa izlidoja no istabas druknā jorkšīrieša pavadībā — ārā iedams, tas pārmainīja ar Nikolasu tādus izteiksmīgi bargus skatienus, ar

kādiem melodrāmās kašķa mekletāji grāfi ziņo viens otram, ka viņi vēl sastapsies.

Tikko viņi bija izgājuši, bijušās draudzenes pareģojums piepildījās — mis Skvīrsa deva vaļu bagātīgai asaru gāzmai, nesakarīgi murminādama rūgtas apsūdzības. Nikolass mirkli stāvēja un skatījās, lāgā nezinādams, ko darīt, bet, nebūdams īsti drošs, vai, raudu lēkmei beidzoties, viņš tiks apskauts vai saskrāpēts — abi iznākumi būtu vienlīdz nepatīkami —, viņš klusiņām izgāja ārā; tikmēr mis Skvīrsa kunkstēja kabatas lakatiņa aizsegā.

«Tādas sekas ir manai nolādētajai gatavībai pielāgoties jebkurai sabiedrībai, ar kuru gadījums savedis mani kopā,» Nikolass domāja. «Ja es būtu sēdējis mēms un nekustīgs — un tā taču es varēju darīt —, tad nekas tamlīdzīgs nebūtu noticis.»

Viņš klausījās kādu mirkli, bet viss bija klusu.

— Es ar prieku ķēros pie iespējas atbrīvoties no domām par šo baismīgo māju un tās baigo saimnieku, — viņš murmināja. — Esmu salaidis šos cilvēkus ragos un iedzīvojies divos jaunos ienaidniekos, lai gan, dievs zina, man nevajag neviena. Tas ir taisnīgs sods par to, ka es kaut uz stundiņu piemirsu, kāda tagad ir mana apkārtne!

To teikdams, viņš iztaustījās cauri nomocītajiem gulētājiem un atgūlās savā nožēlojamā gultā.

## X NODAĻA

Kā misters Ralfs Niklbijs gādāja par savu brāļameitu un brāļasievu.

Nākamajā rītā pēc Nikolasa izvadīšanas uz Jorkšīru Keita Niklbija sēdēja izbalējušā krēslā, kas bija uzcelts uz gaužām putekļaina pjedestāla mis La Krīvi istabā, un pozēja šai lēdijai, kā bija solījusies; portreta pilnīgošanas labā mis La Krīvi bija uznesusi augšā stikloto logatu no parādes durvīm, lai varētu piešķirt mis Niklbijs portretam to spilgto dzeltensārto toni, kuru māksliniecei bija laimējies pirmo reizi uztvert, gleznojot šai stikla kastē ievietoto jaunā virsnieka miniatūro ģīmetni; spilgti dzeltensārto miesas krāsu mis La Krīvi tuvākie draugi un aizgādņi uzskatīja par īstu jaunumu mākslā; tāds tas arī bija.

—    Liekas, esmu to tagad uztvērusi, — sacīja mis La Krīvi. — Tā pati nokrāsa! Tas patiešām būs pats skaistākais portrets, kādu esmu gleznojusi.

—   Ja tā, tad to būs paveicis jūsu talants, — Keita smaidīdama atbildēja.

—   Nē, nē, tam es nevaru piekrist, mana dārgā, — turējās pretī mis La Krīvi. — Modelis ir ļoti jauks, patiešam ļoti jauks, kaut gan, protams, šis tas atkarīgs arī no atveidošanas paņēmiena.

—   Atkarīgs ļoti daudz, — piezīmēja Keita.

—   Jā, mana dārgā, tur jums taisnība, — teica mis La Krīvi, — Būtībā jums taisnība, kaut gan šinī gadījumā es nepiekrītu, ka tam varētu būt tik liela nozīme. Ak! Ar mākslu saistītās grūtības ir lielas, mana dārgā!

—   Bez šaubām, ir, — Keita sacīja, lai izpatiktu savai labsirdīgajai draudzenei.

—   Tās ir tik lielas, ka jums par tām nevar būt ne mazākā priekšstata, — turpināja mis La Krīvi. — Daži katrā ziņā grib, lai izceļ acis, daži ar varu pieprasa, lai neizceļ degunu, lai padara galvu lielāku un lai nepavisam nerāda zobus; jums nav ne jausmas, cik pūļu prasa viena maza miniatūra.

—   Diezin vai samaksa var atlīdzināt jūsu pūles, — Keita sacīja.

—   Protams, nevar, skaidra patiesība, — mis La Krīvi atbildēja, — un cilvēki ir tik neapmierināti un nesaprātīgi, ka deviņas reizes no desmit nav nekāda prieka viņus gleznot. Daži saka: «Ak, cik nopietnu ģīmi jūs man esat iztaisījusi, mis La Krīvi!» — un citi: «Ak, mis La Krīvi, cik smīnīgs es esmu iznācis!» — kaut gan laba portreta jēga ir tā, ka objekts ir vai nu nopietns, vai smīnīgs, citādi tas vispār nav nekāds portrets.

—   Patiešām! — Keita smiedamās noteica.

—   Tik tiešām, mana dārgā, jo modeļi vienmēr ir vai nu no vienas, vai oiras sugas, — mis La Krīvi sacīja.

—   Palūkojieties Karaliskajā akadēmijā! Visi tie skaistie, spožie portreti, kas rāda nopietnus džentlmeņus melnās samta vestēs, kuri atspieduši dūres uz apaļiem galdiem vai marmora plāksnēm, ir nopietni, un visas lēdijas, kas

, rotā.ļājas ar maziem saulsardziņiem vai maziem sunīšiem, vai maziem bērniem, smīn; tas ir tas pats mākslas likums, mainās tikai objekti. īstenībā, — mis La Krīvi turpināja, pazeminādama balsi līdz intīmam čukstam,

—   ir tikai divi portretu gleznošanas stili — nopietnais un smīnīgais, un nopietno mēs vienmēr lietojam, gleznojot cilvēkus ar stāvokli sabiedrībā (uz aktieriem tas dažreiz neattiecas), bet smīnigo — gleznojot lēdijas un privātus džentlmeņus, kuri daudz nerūpējas par to, lai izskatītos gudri.

Sīs ziņas visai uzjautrināja Keitu, bet mis La Krīvi turpināja darbu un pļāpāja nesatricināmā bezrūpībā.

—   Cik daudz karavīru jūs esat gleznojusi! — Keita sacīja, izmantodama starpbrīdi un pārlaizdama skatienu istabai.

—   Karavīru, bērns? — vaicāja mis La Krīvi, paceldama acis no darba. — Parādes portreti, o jā! Tikai tie nav īsti karavīri, ziniet.

—   Tā?

—   Ak tu tētīt, protams, ne; tikai kantoristi vai tamlīdzīgi jaudis, kuri noīrē mundieri, lai viņus tanī uzglezno, un nes to šurp somā. Daži mākslinieki, — turpināja mis La Krīvi, — tur pie sevis sarkanu mundieri un ņem liekus septiņus šiliņus sešus pensus par nomu un krāsu, bet es to nedaru, jo uzskatu, ka tas ir nelikumīgi.

Pieņēmusi cienīgu stāju, it kā ļoti lepotos ar to, ka nelieto šādus trikus, lai pievilktu modeļus, mis La Krīvi vēl cītīgāk ķērās pie darba, tikai retumis paceldama galvu, lai ar neizsakāmu gandarījumu aplūkotu nule izdarīto otas triepienu, vai laiku pa laikam pavēstīdama mis Niklbijai, pie kuras sejas daļas viņa patlaban strādā.

—   Ne jau tāpēc, lai jūs to kaut kā sagatavotu gleznošanai, mana dārgā, — viņa paskaidroja, — bet mums ir paradums pateikt modelim, ko mēs pašlaik darām, lai viņš var paust kādu sevišķu izteiksmi, ja viņš to vēlas. Un kad jūs cerat, — mis La Krīvi ierunājās pēc ilga klusuma, tas ir, pēc nepilnām divām minūtēm, — atkal ieraudzīt savu tēvoci?

—   Nudien nezinu, — Keita atteica, — cerēju viņu satikt agrāk. Ceru, ka viņš ieradīsies drīz, jo šāds nenoteikts stāvoklis ir ļaunāks par visu.

—  Viņam droši vien daudz naudas, vai ne? — mis La Krīvi vaicāja.

—   Esmu dzirdējusi, ka viņš esot ļoti bagāts, — Keita atbildēja. — Nezinu, vai tā ir, bet tā varētu būt.

—   Ak, nešaubieties, tā noteikti ir, citādi viņš nebūtu tāds īgņa, — piezīmēja mis La Krīvi, kura pati bija savdabīgs asredzības un vientiesības apvienojums. — Ja cilvēks ir drūms kā lācis, tad naudas ziņā viņš parasti ir visai neatkarīgs.

—   Izturēšanās viņam rupja, — Keita piekrita.

—   Rupja! — izsaucās mis La Krīvi. — Dzeloņcūka ir dunu gulta salīdzinājumā ar viņu! Nekad vēl neesmu sastapusi tādu stūrgalvīgu vecu briesmoni!

—   Manuprāt, viņam tikai izturēšanās ir tāda, — Keita bikli aizrādīja. — Esmu dzirdējusi, ka viņam nodarīts pāri agrā jaunībā vai arī viņa raksturs kļuvis drūms pēc kādas nelaimes. Man negribētos par viņu slikti domāt, kamēr nezinu, vai viņš ir to pelnījis.

—   Nu, tas jau ir ļoti labi un pareizi, — miniatūriste piezīmēja, — un lai dievs pasarg, ka es būtu par iemeslu, lai jūs rīkotos pretēji. Bet paklau — vai tad viņš nevarētu piešķirt jums ar māmuļu nelielu, pieklājīgu pensiju — tik lielu, lai viņš pats sev nenodarītu pāri un jūs abas būtu nodrošinātas, kamēr jūs izietu pie vīra un mātei vēlāk būtu mazs īpašums? Kas tad tas viņam būtu — piemēram, simtnieks gadā?

—   Nezinu, kas tas būtu viņam, — Keita enerģiski atteica, — bet es drīzāk mirtu nekā to pieņemtu!

—   Še tev nu! — izsaucās mis La Krīvi.

—   Atkarība no viņa sarūgtinātu visu manu mūžu, — Keita sacīja. — Labāk ubagot — tas ir mazāks pazemojums.

—   Tā! — izsaucās mis La Krīvi. — Un tā jūs sakāt par radinieku, par kuru neļaujat svešam teikt sliktu vārdu; jāatzīstas, mana dārgā, ka tas ir diezgan dīvaini.

—   Es zinu, ka tā ir, — Keita sacīja maigākā balsī, — nudien tā tas ir. Es… es tikai gribēju teikt, ka, atceroties labākus laikus, es nespētu dzīvot no kāda žēlastības — ne tikai no viņa, bet no jebkura cita žēlastības.

Mis La Krīvi šķelmīgi palūkojās uz sarunu biedreni, it kā šaubīdamās, vai tomēr pats Ralfs nav šīs nepatikas iemesls, bet, redzēdama, ka jaunā draudzene ir satrauktā, neteica nekā.

—   Es lūdzu viņam tikai to, — Keita turpināja, asarām ritot, — lai viņš manis dēļ tiktāl atkāpjas no savām paražām, ka dod man rekomendāciju — tikai rekomendāciju! — lai es varu, burtiski, nopelnīt sev maizes kumosu un palikt kopā ar māti. Vai mēs kādreiz atkal būsim laimīgas, tas atkarīgs tio mana dārgā brāļa veiksmes, bet, ja tēvocis dos man rekomendāciju un Nikolass pavēstīs, ka viņš ir laimīgs un priecīgs, tad man vairāk nekā nevajag.

Kad Keita apklusa, viņpus aizslietņa, kas atradās starp viņu un durvīm, kļuva dzirdama čaboņa un kāds pieklauvēja pie paneļa.

—   Nāciet iekšā — kas tur ir? — sauca mis La Krīvi.

Ienācējs paklausīja, panākdamies uz priekšu, un viņas

redzēja, ka tas ir pats misters Ralfs Niklbijs.

—  Jūsu padevīgs kalps, lēdijas, — Ralfs sacīja, acīgi noskatīdamies pa kārtai uz abām. — Jūs sarunājāties tik skaļi, ka nedzirdējāt mani klauvējam.

Kad šis veikalnieks loloja sirdī kādas sevišķi ļaunas jūtas, viņš mēdza uz mirkli pilnīgi noslēpt acis zem biezajām, noslīgušajām uzacīm un tad pēkšņi atvērt tās, atklājot visu to vērīgumu. Tā viņš darīja arī tagad, turklāt mēģināja neizrādīt smīnu, kas paplēta plānās, sakniebtās lūpas un ievilka ļaunas krokas ap muti; abas noprata — ja ne visa, tad krietna daļa viņu sarunas ir dzirdēta.

—   Es iegriezos šeit, kāpdams augšup, un gandrīz nešaubījos, ka jūs sastapšu, — Ralfs uzrunāja brāļameitu, uzmezdams nicīgu skatienu ģīmetnei. — Vai tas ir manas brāļameitas portrets?

—  Jā, mister Niklbij, — jautrā tonī atbildēja mis La Krīvi, — un, starp mums runājot, tas būs ļoti jauks portrets, kaut arī es pati to saku.

—   Nepūlieties man to rādīt, kundze, — Ralfs izsaucās atkāpdamies, — es no portretiem neko nesaprotu! Vai tas gandrīz jau pabeigts?

—   Apmēram, — atbildēja mis La Krīvi, pārdomādama ar otas galu mutē. — Vēl divi seansi un …

—   Lai tie notiek tūliņ, kundze, — Ralfs teica, — no parītdienas viņai nebūs laika nodarboties ar tādām blēņām! Darbs, kundze, darbs; mums visiem jāstrādā. Vai esat jau izīrējusi dzīvokli, kundze?

—   Sludinājums vēl nav izlikts, ser.

—   Izlieciet to tūliņ, kundze, nākamnedēļ viņām šīs istabas nebūs vajadzīgas, uņ, ja viņas te paliks, tad nevarēs nomaksāt īri. Nu, mana dārgā, ja esat kārtībā, tad nezaudēsim velti laiku.

Ar liekulīgu laipnību, kura viņam vēl mazāk piestāvēja nekā parastā izturēšanās, misters Ralfs Niklbijs pamāja jaunajai lēdijai, lai iet pa priekšu, un, drūmi palocījies mis La Krīvi, aizvēra durvis un sekoja Keitai uz augšstāvu, kur misis Nildbija saņēma viņu ar visādiem

uzmanības pierādījumiem. Ralfs diezgan strupi pārtrauca tos un, nepacietīgi pamājis ar roku, atklāja apmeklējuma iemeslu.

—   Es atradu darbu jūsu meitai, kundze, — Ralfs sacīja.

—   Jauki! — atsaucās misis Niklbija. — Jāsaka, taisni to es no jums gaidīju. «Vari man ticēt,» es teicu Keitai vēl vakar brokastlaikā, «ka tagad, kad tēvocis tik pārsteidzošā kārtā parūpējies par Nikolasu, viņš nepametīs mūs un izdarīs tavā labā vismaz to pašu.» Tie bija burtiski mani vārdi, ciktāl es atceros. Keit, mana dārgā, kāpēc tu nepateicies …

—   At|aujiet man turpināt, lūdzu, — Ralfs pārtrauca svainienes runas plūdus.

—   Keit, mīļā, ļauj, lai tēvocis turpina, — aizrādīja misis Niklbija.

—   Man to visvairāk gribas, mamm, — atsaucās Keita.

—    Nu, mana dārgā, ja tev to visvairāk gribas, tad labāk ļauj tēvocim izteikt visu, kas viņam sakāms, un nepārtrauc viņu, — sacīja misis Niklbija, locīdama galvu un raukdama pieri. — Tava tēvoča laiks ir dārgs, mīļā, un, lai cik liela būtu tava vēlēšanās, kas ir pilnīgi dabiska (un es esmu pārliecināta, ka to izjustu visi mīloši radinieki, kuri redzējuši savu tēvoci tikpat maz kā mēs), vēlēšanās paturēt viņu ilgāk mūsu vidū, tomēr mēs nedrīkstam būt patmīlīgas un mums jāņem vērā, cik nopietns raksturs ir viņa nodarbībām Sitijā.

—   Esmu ļoti pateicīgs jums, kundze, — Ralfs teica ar tikko manāmu smīnu. — Tā kā jūsu ģimenei trūkst lietišķības paražu, tad 1as noved pie pārāk lielas vārdu šķiešanas pirms stāšanās pie darba — ja par darbu vispār domā.

—    Diemžēl tā tas ir, — misis Niklbija atbildēja nopūzdamās. — Jūsu nabaga brālis . ..

—   Manam nabaga brālim, kundze, — Ralfs dzēlīgi atteica, — nebija jēgas par to, kas ir veikala darījumi. Es stingri ticu, ka viņš pat neizprata šo vārdu nozīmi.

—   Laikam jums taisnība, — misis Niklbija sacīja, piespiedusi kabatas lakatu pie acīm. — Nebijis manis, nu-

dien nezinu, kas ar viņu būtu noticis.

Cik dīvaini radījumi mēs esam! Niecīgā ēsma, ko Ralfs bija tik veikli izmetis viņu pirmajā sastapšanās reizē, vēl karājās pie āķa. Katrs mazākais trūkums vai neērtība, kas bija gadījies šinīs divdesmit četrās stundās.

atgādinādams spiedīgos un pārmainījušos apstākļus, lika ataust atmiņā nepatīkamām domām par tūkstoš mārciņu lielo pūru, kamēr beidzot viņa pārliecināja sevi, ka no visiem nelaiķa vīra kreditoriem vissliktāk apgājušies ar viņu un ka viņa jānožēlo vairāk nekā pārējie. Un tomēr viņa gadiem ilgi bija karsti mīlējusi vīru un viņai nepiemita vairāk patmīlības nekā jebkuram citam mirstīgajam; tik uzbudinoša ir pēkšņa nabadzība. Pieklājīga ikgada pensija būtu tūliņ iegriezusi viņas domas agrākajā gultnē.

—   No gaušanās nav nekāda labuma, kundze, — Ralfs sacīja. — No visiem neauglīgiem paņēmieniem raudāšana par vakardienu ir pats neauglīgākais.

—   Tā jau ir… — šņukstēja misis Niklbija. — Tā jau ir.

—   Ja jums tik sāpīgi cērt makā un sirdī nevērība pret darīšanām, kundze, — Ralfs teica, — tad esmu pārliecināts, ka jūs iedvesīsiet saviem bērniem, cik nepieciešams kopš agras bērnības darīt kādu darbu.

—   Protams, tas man jādara, — misis Niklbija piekrita. — Bēdīga pieredze, jūs jau zināt, svaini… Keita, dārgā, uzraksti par to nākamajā vēstulē Nikolasam vai atgādini to man, ja es rakstīšu.

Ralfs mirkli klusēja un, redzēdams, ka pilnīgi nodrošinājis mātes piekrišanu, ja meita iedomātos iebilst pret viņa priekšlikumu, sacīja:

—   Vieta, kuru es pacentos viņai sagādāt, ir — īsi sakot — pie modistes un šuvējas.

—   Pie modistes! — misis Niklbija izsaucās.

—   Pie modistes un šuvējas, kundze, — Ralfs atkārtoja. — Es ceru — man nevajag jums atgādināt, kundze, ka šuvējas Londonā, būdamas labi pazīstamas ar ikdienas dzīves prasībām, iedzīvojas lielā mantā, tur savas ekipāžas un kļūst par ļoti bagātām personām.

Pirmā doma, kas iešāvās prātā misis Niklbijai, dzirdot vārdus «modiste un šuvēja», saistījās ar zināmiem pītiem, ar melnu vaskauta drēbi apšūtiem groziem, ko viņa atcerējās redzējusi iznēsājam pa ielām, bet, kad Ralfs turpināja, šīs ainas izgaisa un to vietā parādījās lieli nami Vestendā, glītas privātas ekipāžas un čeku grāmatiņas; šīs ainas tik ātri nomainīja cita citu, ka Ralfs vēl nebija beidzis, kad viņa jau pamāja ar galvu un visai apmierināta noteica: — Ļoti pareizi.

—   Keit, mana dārgā, viss, ko saka tavs tēvocis, ir pilnīgi pareizi, — viņa teica. — Atceros, kad tavs nabaga tētis un es pirmo reizi pēc kāzām ieradāmies pilsētā, kāda jauna lēdija atveda man uz viesnīcu glītu salmenīcu ar baltu un zaļu rotājumu un zaļa persiešu audekla oderi; viņa piebrauca pie durvīm pilnos rikšos — tiesa, man nebija pilnīgi skaidrs, vai tā ir viņas personiskā vai īrēta ekipāža, bet ļoti labi atceros, ka zirgs pakrita beigts, kad tā pagriezās gar stūri, un tavs nabaga tētis teica, ka lopiņš jau pāris nedēļu neesot dabūjis auzas.

Sis stāsts, kas tik spilgti apliecināja modistu labklājību, neizraisīja sevišķu atsaucību, jo Keita sēdēja ar nokārtu galvu un Ralfs nepārprotami izrādīja ārkārtīgu nepacietību.

—   So lēdiju sauc Mantalīni, — Ralfs steigšus iejaucās, — madame Mantalīni. Es viņu pazīstu. Viņa dzīvo Kavendišskvēra tuvumā. Ja jūsu meita ir ar mieru pieņemt šo vietu, es viņu tūliņ aizvedīšu.

—   Vai tev nav nekā, ko teikt savam tēvocim, mana mīļā? — misis Niklbija apvaicājās.

—   Ļoti daudz, — Keita atbildēja, — bet ne tūliņ. Es gribētu aprunāties ar viņu, kad mēs būsim vieni; lai taupītu viņa laiku, es tikai viņam pateikšos un pasacīšu to, ko gribu teikt, ceļā.

Ar šiem vārdiem Keita izsteidzās ārā, lai slēptu uztraukumu, kas lika jau ritēt asarām, un saģērbtos ceļam; tikmēr misis Niklbija kavēja svainim laiku — asaras liedama, stāstīja par rožkoka pianīnu, kas viņiem piederējis labklājības laikos, un sīki aprakstīja viesistabas astoņus krēslus ar izliektām kājām un zaļiem katūna spilventiņiem aizkaru krāsā; krēsli maksājuši divas mārciņas piecpadsmit šiliņus gabalā un ūtrupē pārdoti gandrīz par velti.

Sīs atmiņas beidzot pārtrauca Keita — viņa bija saģērbusies ceļam; Ralfs, visu laiku sirdījies un piktojies, kamēr viņas te nebija, tagad steigšus, bez jekādām ceremonijām izveda viņu uz ielas.

—   Un tagad, — Ralfs sacīja, paņemdams viņu zem rokas, — iesim, cik ātri varam, — tādā solī jums būs jāipt katru rītu uz darbu. — Tā teikdams, viņš ātrā gaitā

. ved« Keitu uz Kavendišskvēra pusi.

—   Esmu ļoti pateicīga jums, tēvoci, — iesāka jaunā lēdija, kad viņi klusēdami bija nogājuši kādu gabalu. — Ļoti.

—   Prieks to dzirdēt, — atteica Ralfs. — Ceru, ka jūs pildīsiet savu pienākumu.

—   Es centīšos jums izpalikt, tēvoci, — Kcita atbildēja, — nudien, es …

—   Nesāciet raudāt, — Ralfs norūca, — to es neciešu.

—   Es zinu, ka tas ir ļoti muļķīgi, tēvoci, — atsāka nabaga Keita.

—   Jā, ir, — Ralfs strupi pārtrauca, — un viena vienīga izlikšanās. Lai es to vairs neredzētu!

Varbūt tas nebija pats labākais līdzeklis, kā nosusināt asaras jūtīgai meitenei, kas gatavojas pilnīgi jaunai dzīvei starp saltiem un vienaldzīgiem svešiniekiem, taču tam bija panākumi. Keita tumši pietvīka, pāris mirkļu elpoja saraustīti un tad gāja tālāk ar stingrākiem un noteiktākiem soļiem.

Bija dīvaini redzēt, kā biklā provinces meitene sarāvusies spiežas cauri pūlim, kas steidzas šurpu turpu pa ielām, cieši turēdamās pie Ralfa, it kā baidītos pazaudēt viņu šai barā, un kā skarbais veikalnieks ar rupjajiem vaibstiem stūrgalvīgi soļo uz priekšu, pagrūzdams pretimnācējus sānis un šad tad pārmīdams drūmu sveicienu ar kādu paziņu, kurš pārsteigts atskatās uz viņa glīto ceļabiedri un it kā brīnās par šādu nesaderīgu pāri. Taču kontrasts būtu vēl dīvaināks, ja varētu lasīt sirdīs, kuras pukstēja šeit blakus, ja varētu atklāt vienas biklo nevainību un otras skarbo zemiskumu; ja varētu uzzināt maigās meitenes bezgrēcīgās domas un pabrīnīties, ka starp vecā vīra slīpētajiem nodomiem un aprēķiniem nav nekā tāda, kas saistītos ar domām par nāvi vai kapu. Bet tā tas bija un vēl dīvaināk, kaut tas notiek diendienā: karstā, jaunā sirds drebēja aiz tūkstoš raizēm un bažām, bet rūdītā vecā vīra sirds rūsēja savā krātiņā, darbodamās vienīgi kā veikls mehānisms un neveltīdama nevienai dzīvai būtnei nevienu mīlestības, cerību, baiļu vai rūpju pukstu.

—   Tēvoci, — Keita ierunājās, kad, pēc viņas domām, viņi nebija vairs tālu no mērķa, — man kaut kas jautājams. Vai es dzīvošu mājās?

—   Mājās? — Ralfs atkārtoja. — Kā tas saprotams?

—   Es domāju — kopā ar savu māti… atraitni, — Keita uzsvērti paskaidroja.

—   īstenībā jūs dzīvosiet šeit, — Ralfs atbildēja, — šeit jūs saņemsiet uzturu, būsiet šeit no rīta līdz vakaram, dažreiz arī varbūt līdz nākamajam rītam.

—   Bet vakaros es nevaru atstāt viņu vienu, tēvoci, — Keita iebilda. — Man vajag kādas vietas, ko varu saukt par savām mājām; tās būs tur, kur viņa ir, un tās var būt visai pieticīgas.

—   Var būti — izsaucās Ralfs, paātrinādams soļus aiz īgnuma, ko radīja šī piezīme. — Tādām tām jābūt — tā jūs gribējāt teikt. Var būt visai pieticīgas! Vai tā meitene jukusi, vai?

—   Man šie vārdi nejauši izspruka, es tā nemaz nedomāju, — Keita taisnojās.

—   Ceru, ka ne, — Ralfs noteica.

—   Bet mans jautājums, tēvoci; jūs neesat uz to atbildējis.

—   Kaut ko līdzīgu es jau paredzēju, — Ralfs turpināja, — un, kaut gan man ir nopietni iebildumi, tomēr esmu par to gādājis. Es runāju par jums kā par dienas strādnieci, tātad vakaros jūs varēsiet atgriezties mājās — kuras var būt pieticīgas.

Tas jau bija zināms mierinājums. Keita izsacīja lielu pateicību par tēvoča rūpēm, un Ralfs pieņēma to kā pelnītu, un viņi bez turpmākām sarunām nonāca pie modistes durvīm, uz kurām veda skaistas kāpnes; pie durvīm bija piestiprināta ļoti liela plāksne ar madame Mantalīni vārdu un profesiju. Apakšstāvā bija veikals, bet tas bija izīrēts veikalniekam, kas tirgojās ar importētu rožu eļļu. Madame iMantalīni salons atradās otrajā stāvā; par šo faktu aristokrātiskajiem klientiem vēstīja divas trīs elegantas visjaunākās modes cepures, kas bija izliktas apskatei ar skaistiem aizkariem rotātajos logos, un daži dārgi nevainojamas gaumes tērpi.

Livrejā tērpts sulainis atvēra durvis un par atbildi uz Ralfa jautājumu, vai madame Mantalīni mājās, aicināja viņus skaistā vestibilā un tad augšup pa platām kāpnēm uz izstādes salonu; tas aizņēma divas plašas istabas, kur bija izstādīti lieliski tērpi un audumi bezgalīgā daudzveidībā — daži uzvilkti manekeniem, citi nevērīgi nomesti uz dīvāniem, izmētāti pa paklājiem, pakārti uz spoguļiem vai kaut kā citādi novietoti uz dažādu stilu mēbelēm, kuras šeit bija pārpilnībā.

Viņi gaidīja krietni ilgāk, nekā tas bija patīkami misteram Ralfam Niklbijam, kurš bez sevišķas intereses lūkojās uz kliedzošo greznību visapkārt un beidzot jau grasījās ķerties pie zvana auklas, kad istabā pēkšņi pa-

I>a/.a galvu kāds džentlmenis un, ieraudzījis, ka te kāds ir, atrāva to atpakaļ.

—   Ei! Hallo! — sauca Ralfs. — Kas tur ir?

Atskanot Ralfa balsij, galva parādījās no jauna un

mute ar ļoti garu rindu ļoti baltu zobu rotaļīgi sacīja:

—   Velns parāvis! Ko — Niklbijs? Velns parāvis!

Sādi izsaukdamies, džentlmenis tuvojās un sevišķi sirsnīgi spieda Ralfam roku.

Viņš bija ģērbies krāšņā rītatērpā un tādas pašas krāsas vestē un turku biksēs; ap kaklu viņam bija sārts zīda lakats, kājās spilgti zaļas tupeles, bet ap viduci apvīta ļoti gara pulksteņķēde. Turklāt viņam bija vaigubārda un ūsas — melni krāsotas un eleganti uzgrieztas.

—  Velns parāvis, jūs taču negribat teikt, ka jums manis ievajadzējies, velns parāvis! — sauca šis džentlmenis, sizdams Ralfam pa plecu.

—   Vēl ne, — Ralfs sarkastiski atbildēja.

—   Ha, ha! Velns parāvis! — izsaucās džentlmenis, apsviezdamies apkārt, lai varētu elegantāk izsmieties, un ieraudzīja Keitu Niklbiju, kura turpat stāvēja.

—   Mana brāļameita, — Ralfs sacīja.

—   Es atceros, — teica džentlmenis, iesizdams sev pa degunu ar saliektu pirkstu, it kā sodīdams sevi par aizmāršību. — Velns parāvis, nu es atceros, kāpēc jūs esat iegriezies! Nāciet šeit, Niklbii! Dārgā, vai sekosiet man? Ha, ha! Viņas visas seko man, Niklbij; vienmēr seko, velns parāvis, vienmēr!

Sādā kārtā ļāvis vaļu savām rotaļīgajām atmiņām, viņš uzveda abus trešā stāva viesistabā, tikpat eleganti mēbelētā kā otrā stāva apartamenti; sudraba kafijas kanna, olu čaumalas un nenovākti porcelāna trauki vienai personai liecināja, ka viņš te nule brokastojis.

—   Apsēdieties, mana dārgā, — sacīja džentlmenis, vispirms cieši ielūkodamies mis Niklbijai sejā un tad plati pasmīnēdams aiz prieka par saviem panākumiem. — Elpa aizraujas, kamēr tiek augšā tai sasodītajā istabā. Sīs velnišķīgās viesistabas zem paša jumta… baidos, ka vajadzēs pārvākties, Niklbij.

—   Es to katrā ziņā izdarītu, — Ralfs atbildēja, īgni raudzīdamies apkārt.

—   Kas jūs par velnišķīgi ērm:gu cilvēku, Niklbij! — džentlmenis sacīja. — Pats velnišķīgākais, pats blēdīgākais, pats spocīgākais vecais zelta un sudraba naudas kalējs, kāds jebkad redzēts, velns parāvis!

Izsacījis Ralfam tādu komplimentu, džentlmenis pazvanīja un blenza atkal mis Niklbijā, kamēr ieradās sulainis, tad, novērsis skatienu, pavēlēja, lai sulainis palūdz saimnieci nekavējoties ierasties, un atsāka iepriekšējo nodarbību, kamēr parādījās pati madame .Mantalīni.

Šuvēja bija apaļīga persona, glīti ģērbta un diezgan izskatīga, bet krietni vecāka par turku biksēs tērpto džentlmeni, kuru viņa bija apprecējusi pirms pusgada. Viņa uzvārds patiesībā bija Mantls, bet ar nelieliem pārgrozījumiem Mantls bija kļuvis par Mantalīni; lēdija pareizi bija nospriedusi, ka anglisks uzvārds nāks par ļaunu veikalam. Šis dženltmenis bija apprecējies, pateicoties savai vaigubārdai; ar šo kapitālu viņš vairākus gadus bija dzīvojis labklājībā un nesen bija sācis to palielināt, audzēdams ūsas — tās solīja viņam nākotnē patīkamu neatkarību; viņa dalība firmā izpaudās naudas šķiešanā un, kad tās trūka, braucienos pie mistera Ralfa Niklbijā, lai panāktu pasūtītāju vekseļu diskontu par procentiem.

—  Mana dzīvība, — teica misters Mantalīni, — cik velnišķīgi ilgi uz tevi bija jāgaida!

—   Es taču nemaz nezināju, mīļais, ka te ir misters Niklbijs! — madame Mantalīni sacīja.

—   Tādā gadījumā, mana sirds, cik divkārši velnišķīgs nelietis ir šis sulainis! — misters Mantalīni izsaucās.

Dārgais, tā ir tikai tava vaina, — madame aizrādīja.

—   Mana vaina, manas sirds prieks?

—   Protams, — lēdija atbildēja, — ko no viņa var gaidīt, dārgais, ja tu negribi viņu audzināt?

—   Audzināt šo cilvēku, manas dvēseles līksme?

—  Jā, es esmu pārliecināta, ka viņu vajag nopietni ietekmēt, — madame sacīja, uzmetusi lūpu.

—   Tad neraizējies, — misters Mantalīni teica, — viņu sitīs ar pātagu, kamēr viņš sāks velnišķīgi brēkt. — Pēc šāda solījuma misters Mantalīni noskūpstīja madame Mantalīni, un pēc tam madame Mantalīni jokodamās parāva misteru Mantalīni aiz auss; pēc šīs ainas viņi atgriezās pie darīšanām.

-iTātad, kundze, — Ralfs iesāka; viņš bija nolūkojies uz visu notiekošo ar tādu nicību, kādu retais ir paudis skatienā, — šī ir mana brāļameita.

—   Tā, mister Niklbij? — atsaucās madame Mantalīni,

aplūkojusi Keitu no galvas līdz kājām. — Vai protat runāt franciski, bērns?

—       Jā, kundze, — atbildēja Keita, nedrīkstēdama pacelt galvu, jo juta, ka rītatērpā ģērbtā pretīgā cilvēka ucis ir pievērstas viņai.

—       Kā dzimta francūziete, velns parāvis? — jautāja madatne laulātais draugs.

Mis Niklbija neatbildēja un uzgrieza jautātājam muguru, it kā parādīdama, ka stāstīs tikai to, ko vēlēsies zināt viņa sieva.

—       Mēs parasti nodarbinām savā iestādē divdesmit jaunas sievietes, — madame Mantalīni sacīja.

—   Patiešām, kundze? — Keita bikli atsaucās.

—       Jā, un dažas no tām ir velnišķīgi skaistas! — saimnieks piebilda.

—   Mantalīni! — bargi uzsauca viņa sieva.

—   Manas dvēseles elks! — teica Mantalīni.

—   Vai tu gribi salauzt manu sirdi?

—       Negribu — pat par divdesmittūkstoš zemeslodēm, ko apdzīvotu mazas… mazas… mazas baletdejotājas! — Mantalīni atbildēja dzejiskā stilā.

—        Bet tu to salauzīsi, ja vienmēr runāsi šādā garā, — viņa sieva noteica. — Ko lai domā misters Niklbijs, klausīdamies tevī?

—        O, it neko, kundze, it neko! — Ralfs atbildēja. — Es pazīstu ir viņa patīkamo raksturu, ir jūsējo… Sīkas piezīmes, kas piešķir sevišķu burvību jūsu dienišķajām attiecībām… Mīlētāju ķildas, kas padara saldāku ģimenes laimi, ko būs lemts baudīt tik ilgi… Tas ir viss, tas ir viss!

Ja dzelzs durvis sastrīdētos ar savām virām un pieņertitu stingru lēmumu atvērties ar gausu tiepību, lai saberztu tās pulveri, arī tad tām būtu patīkamāka skaņa nekā Ralfa rupjajai un dzēlīgajai balsij, kad viņš izsacīja šos vārdus. Pat misters Mantalīni juta to iedarbību un, izbīlī paskatīdamies visapkārt, izsaucās:

—   Kāda velnišķi baismīga ķērkšana!

—       Nepievērsiet, lūdzama, uzmanību tam, ko saka misters Mantalīni, — viņa sieva piezīmēja, uzrunādama mis Niklbiju.

—       Es arī nepievēršu, kundze, — Keita klusā nicībā atbildēja.

—       Misters Mantalīni neko nezina par šīm jaunajām sievietēm, — madame turpināja, lūkodamās uz vīru, bet

runādama ar Keitu. — Ja viņš ir kādu redzējis, tad tas noticis uz ielas, kad viņas nāk uz darbu, vai iet mājās, tikai ne šeit. Viņš pat nekad nav bijis tanī istabā. Es to nepieļauju. Cik stundu dienā jūs esat radusi strādāt?

—   Es vēl nemaz neesmu pieradusi pie darba, — Keita atteica klusā balsī.

—   Toties jo labāk viņa strādās tagad, — Ralfs iestarpināja, lai šī atzīšanās nekaitētu darījumam.

—   Es tā ceru, — atsaucās madame Mantalīni. — Mēs strādājam no deviņiem rītā līdz deviņiem vakarā, bet, kad pasūtījumu ir ļoti daudz, tad jādara papildu darbs, par ko es maksāju kā par virsstundām.

Keita palocīja galvu par zīmi, ka ir dzirdējusi un ir apmierināta.

—   Ēdienu, — madame Mantalīni turpināja, — tas ir, pusdienas un tēju, jūs saņemsiet šeit. Domāju, ka jūsu alga būs apmēram pieci — septiņi šiliņi nedēļā, bet es nevaru to noteikti apgalvot, kamēr nebūšu redzējusi, ko jūs protat darīt.

Keita atkal palocīja galvu.

—   Ja esat ar mieru, tad nāciet pirmdienas rītā precīzi pulksten deviņos, jo vecākā meistariene mis Nega tad būs saņēmusi rīkojumu pārbaudīt jūs vispirms kādā vieglākā darbā, — madame Mantalīni sacīja. — Vai jums vēl kas ir piebilstams, mister Niklbij?

—   Vairāk nekas, kundze, — Ralfs atbildēja pieceldamies.

—   Tad, manuprāt, tas ir viss, — lēdija noteica. Nonākusi pie šī dabiskā slēdziena, viņa paskatījās uz durvīm, grasīdamās iet ārā, bet tad saminstinājās, it kā negribēdama piešķirt misteram Mantalīni vienam to godu novest apmeklētājus lejā. Ralfs aiztaupīja viņai samulsumu, tūliņ atvadoties. Madame Mantalīni vairākkārt laipni apvaicājās, kāpēc viņš šos neapmeklējot, un misters Mantalīni daiļrunīgi lādēja kāpnes, cerēdams piespiest Keitu atskatīties, bet cerības nepiepildījās.

—   Tā, — Ralfs noteica, kad viņi bija izgājuši uz ielas, — Nu jūs esat pie vietas.

Keita grasījās viņam pateikties, bet viņš apturēja meiteni.

—   Man bija doma, — viņš sacīja, — novietot jūsu māti kādā skaistā vietā uz laukiem, — (viņam bija iespēja ieteikt kandidātus dažām nabagmājām pie Kornvolas robežas, un šo iespēju viņš bija vairākkārt izmantojis),

bet, ja nu jūs gribat dzīvot kopā, tad man jāizdomā kas cits. Viņai taču ir drusku naudas?

—   Ļoti maz, — Keita atbildēja.

—   Ar mazumu var iztikt ilgi, ja rīkojas taupīgi, — Ralfs teica. — Lai viņa padomā, cik ilgi var ar to iztikt, Ja nav jāmaksā par dzīvokli. Jūs to dzīvokli pametīsiet sestdien?

—   Jūs teicāt, lai mēs tā darām, tēvoci.

—   Jā, man pieder kāda tukša māja, tur es varu jūs novietot, kamēr tā nav pārdota, un tad, ja nekas cits netrāpīsies, man varbūt būs cita māja. Tur jums būs jādzīvo.

—   Vai tas tālu no šejienes, ser? — Keita apvaicājās.

—   Diezgan tālu, — Ralfs atbildēja, — otrā pilsētas galā, īstendā, bet es aizsūtīšu pie jums savu kantoristu sestdien pulksten piecos, lai viņš aizgādā jūs uz turieni. Ardievu! Ce|u zināt? Taisni uz priekšu.

Salti paspiedis brāļameitai roku, Ralfs pameta viņu Rīdžentstrītas sākumā un pats iegriezās kādā rosīgā ielā, prātodams par paņēmieniem, kā iedzīvoties naudā. Keita skumji devās mājup uz dzīvokli Strendā.

## XI NODAĻA

Ņumens Nogss nogādā māti un meitu viņu jaunajā mājokli Sitijā.

Mis Niklbijas domas, kad viņa nogriezās uz māju pusi, šīrīta notikumu dēļ bija visai grūtsirdīgas. Tēvoča izturēšanās diezin vai spēja izkliedēt tās bažas un drūmās nojautas, kuras viņai bija radušās jau pašā sākumā, tāpat iespaids, ko radīja madame Mantalīni iestāde, nemodināja drosmi. Tāpēc viņai bija tik daudz bēdīgu priekšnojautu un raižu, kad viņa ar smagu sirdi domāja par nākamo darbu.

Ja mātes mierinājumi spētu noskaņot viņu uz patīkamākām, priecīgākām doniātn, tad jāteic, ka daudzuma ziņā to bija pietiekami. Ap to laiku, kad Keita pārradās mājās, krietnā lēdija jau bija atsaukusi atmiņā divus ticamus gadījumus, kad modistes bija iedzīvojušās lielā bagātībā, bet, vai viņām bijis savs kapitāls jau sākumā vai arī viņas tikušas pie šādas laimes, izdevīgi apprecēdamās, to viņa nevarēja skaidri atcerēties. Tomēr, kā viņa visai loģiski piezīmēja, jābūt taču kādai jaunai personai, kura, sākumā bijusi tukšiniece, vēiāk tikusi pie bagātības, un, ja tā noticis, kāpēc to pašu nevarētu sasniegt arī Keita? Mis La Krīvi, būdama šis mazās padomes locekle, iedrīkstējās paust zināmas šaubas par mis Niklbijas iespējām gūt tik lieliskus panākumus parastā cilvēka dzīves laikā, bet krietnā lēdija noraidīja visus iebildumus, paziņodama, ka viņai ir priekšnojauta — kaut kas līdzīgs gaišredzībai; šis arguments vienmēr bija izšķīris strīdus ar nelaiķi misteru Niklbiju, deviņās reizēs no desmit piespiežot viņu rīkoties nepareizi.

—    Baidos, ka šāda nodarbošanās ir neveselīga, — sacīja mis La Krīvi. — Atceros — kad es tikko sāku nodarboties ar gleznošanu, man reiz pozēja trīs jauniņas modistes un tās visas bija |oti bālas un slimīgas.

—   O, vienmēr tas nebūt nav tā, — iebilda misis Niklbija. — Es atceros tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakardien, ka pieņēmu modisti, kuru man sevišķi ieteica, lai viņa man uzšuj spilgti sarkanu apmetni — tolaik tādi bija modē —, un viņai bija ļoti sārta seja, nudien ļoti sārta.

—   Varbūt viņa mēdza iedzert, — minēja mis La Krīvi.

—   Diezin vai tā varēja būt, — nepiekāpās misis Niklbija, — es zinu, ka viņai bija ļoti sārta seja, tāpēc jūsu iebildumiem nav nozīmes.

Tādā kārtā un ar līdzīgu pārliecinošu loģiku cienījamā matrona atspēkoja katru mazāko iebildumu pret šorīt pieņemto jauno plānu. Laimīgā misis Niklbija! Pietika ar to, ka ierosme bija jauna, lai viņai tā liktos zeltaina un žilbinoša kā spoža rotaļlieta.

Kad šis jautājums bija izlemts, Keita pavēstīja tēvoča priekšlikumu attiecībā uz tukšo namu, misis Niklbija tikpat labprāt tam piekrita, izteikdama sev raksturīgu piezīmi, ka jaukā laikā būšot patīkami pastaigāties pa Vestendu, lai atgrieztos mājās reizē ar meitu, turklāt piemirsdama — arī tas bija raksturīgi —, ka cauru gadu visai bieži gadās arī lietaini vakari un slikts laiks.

—   Man ir skumji, patiešām skumji šķirties no jums, laipnā draudzene, — sacīja Keita, kuru bija dziļi ietekmējusi nabaga miniatūristes līdzjūtība.

—   Sā vai tā, bet no manis jūs vaļā netiksiet, — atbildēja mis La Krīvi tik jautri, cik vien bija iespējams. — Es apmeklēšu jūs ļoti bieži, ieradīšos uzzināt, kā jums veicas, un, ja visā Londonā vai visā plašā pasaulē nebūs nevienas citas sirds, ko interesētu jūsu labklājība, tad vismaz kāda maza, vientuļa sieviete lūgs dievu par to dienu un nakti.

Pēc šiem vārdiem nabaga būtne, kurai bija tik plaša sirds, ka tanī būtu vietas ne vien Gogam, Londonas ģēnijam sargātājam, bet arī Magogam piedevām, vispirms savilka seju bezgala daudzās un dažādās grimasēs, kuras būtu nodrošinājušas viņai solīdus ienākumus, ja viņa tās spētu atveidot ziloņkaulā vai uz audekla, tad apsēdās kaktiņā un, kā pati sacīja, «pamatigi izraudājās».

Taču ne runas, ne asaras, ne cerības, ne bažas nevarēja attālināt baismīgo sestdienas pēcpusdienu un Ņūmenu Nogsu, kurš noteiktajā laikā piekliboja pie durvīm un iepūta atslēgas caurumā džina dvaku — tieši tai mirklī, kad tuvīno baznīcu zvani vienprātīgi nosita pieci. Ņūmens nogaidīja pēdējo sitienu un tad pieklauvēja.

—   No mistera Ralfa Niklbija, — viņš īsi paziņoja, uzkāpis augšā.

—   Mēs tūliņ būsim gatavas, — Keita sacīja. — Mums nav daudz mantu, bet tomēr šķiet, ka vajadzēs ņemt ormani.

—   Es to dabūšu, — Ņūmens atbildēja.

—   Nudien, jums gan nevajadzētu tā pūlēties, — iejaucās misis Niklbija.

—   Es to dabūšu, — Ņūmens atkārtoja.

—   Es nevaru pieļaut, ka jūs par ko tādu domājat, — misis Niklbija teica.

—   Tas nav atkarīgs no jums, — atteica Ņūmens.

—   Nav atkarīgs?

—   Nē; es jau domāju par ormani, nākdams šurp, bet tad iedomājos, ka jūs varbūt vēl neesat saposušās. Es domāju par daudz ko. Neviens, man nevar to aizliegt.

—   O jā, es saprotu jūs, mister Nogs, — misis Niklbija atsaucās. — Protams, jūs drīkstat domāt, ko vēlaties. Katra domas pieder viņam pašam — tas ir skaidrs.

—  Tās nepiederētu vis, ja dažs labs varētu rīkoties pēc sava prāta, — Ņūmens nomurmināja.

—   Jā, tas ir pilnīgi pareizi, mister Nogs, — misis Niklbija piekrita. — Daži cilvēki patiešām ir tādi,,. Kā klājas jūsu saimniekam?

Ņūmens uzmeta zīmīgu skatienu Keitai un atbildēja, stipri uzsvērdams priekšpēdējo vārdu, ka misters Ralfs Niklbijs esot vesels un sūtot viņām sirsnīgu sveicienu.

—   Mēs viņam esam daudz pateicības parādā, — piezīmēja rnīsis Niklbija.

—   Daudz gan, — Ņūmens sacīja. — Es viņam to pateikšu.

Nebija grūti pazīt Ņūrnenu Nogsu, ja viņš jau reizi bija redzēts; pievērsusi uzmanību viņa savādajai uzvedībai (kurā šoreiz tomēr bija kaut kas godbijigs un delikāts, par spīti strupajam runas veidam), Keita ciešāk ielūkojās viņā un atcerējās, ka jau agrāk nejauši pamanījusi šo dīvaino radījumu.

—   Atvainojiet manu ziņkāri, — Keita sacīja, — bet vai es neesmu jūs satikusi diližansu stāvvietā torīt, kad mans brālis devās uz Jorkšīru?

Ņūmens uzmeta domīgu skatienu misis Niklbijai un atteica «nē», pat nenosarkdams.

—   Nē? — Keita izsaucās. — Es būtu bijusi gatava derēti

—   Un būtu paspēlējusi, — Ņūmens atbildēja. — Es šodien ierados darbā pirmo reizi pēc trim nedēļām. Man bija podagras lēkme.

Ņūmens nepavisam neizskatījās pēc podagras slimnieka, un Keita tieši tā arī nodomāja, bet tad sarunu pārtrauca misis Niklbija — viņa uzstāja, lai aizverot taču durvis, jo misters Nogss varot saaukstēties, un, lai viņam neuzbruktu jauna slimības lēkme, aizsūtīja pēc ormaņa kalponi. Abiem rīkojumiem Ņūmens bija spiests pakļauties. Drīz ormanis bija klāt, un pēc neskaitāmiem žēlabainiem atvadu vārdiem un mis La Krīvi skraidīšanas pa ietvi šurpu turpu, tā ka dzeltenais turbāns vienā laidā sadūrās ar kādu gājēju, tas aizbrauca (ormanis, nevis mis La Krīvi turbāns) — aizbrauca ar abārn lēdijām un viņu mantām; Ņūmens, par spīti misis Niklbijas apgalvojumiem, ka tā būs viņa nāve, nosēdās blakus kučierim uz bukas.

Viņi iebrauca Sitijā, nogriezdamies uz upes pusi, un pēc ļoti lēna un ilga brauciena — visas ielas tobrīd bija pilnas ar dažādiem satiksmes līdzekļiem — apstājās pie liela, veca, tumša nama Temzstrītā; tā logi bija tik netīri, it kā nams gadiem ilgi būtu bijis neapdzīvots.

S-ā. pamestā mājokļa durvis Ņūmens atdarīja ar atslēgu, 'ko izņēma no cepures — noplīsušo kabatu dēļ viņš tanī glabāja visu ko un droši vien būtu glabājis arī naudu, ja viņam tā būtu bijusi, — un, kad ormanis bija atlaists, ieveda lēdijas namā.

Jā, vecs, drūms un melns tas patiešām bija, un īgnas un tumšas bija telpas, kur kādreiz virdusi dzīvība un uzņēmība. Aiz nama bija laivu piestātne Temzas krastā. Tuvumā — tukša suņu būda, kauli, dzelzs stīpu gabali un vecu mucu dēļi, bet ne mazākās dzīvības pazīmes. Salta, mēma pagrimuma aina.

—   Sis nams nomāc un uzdveš drēgnumu, — sacīja Keita, — šķiet, ka to ķēris lāsts. Ja es būtu māņticīga, tad gandrīz varētu domāt, ka šinīs vecajās sienās izdarīts kāds šausmīgs noziegums un kopš tā laika šai namā nevienam nav laimes. Cik drūms un tumšs tas izskatās!

—   Ak dievs, mana dārgā, nerunā tā, — atbildēja misis Niklbija, — tu nobiedēsi mani līdz nāvei!

—   Tā ir tikai mana muļķīgā iztēle, māmiņ, — Keita sacīja, pūlēdamās pasmaidīt.

—   Tad, mana miļā, es gan gribētu, lai tu paturi savu inu]ķīgo iztēli pie sevis un nepamodini manu muļķīgo iztēli kā biedreni tavējai, — teica misis Niklbija. — Kāpēc tu neiedomājies par to agrāk? Tu esi tik bezrūpīga! Mēs būtu varējušas palūgt mis La Krīvi, lai atbrauc mums līdzi, vai aizņemties suni, vai izdarīt daudz ko citu… Bet tā ir bijis vienmēr, un tieši tāpat bija ar tavu nabaga tēvu. Ja es nebūtu par visu domājusi… — Tā parasti sākās misis Niklbijas gaudas — ar kādu duci juceklīgu apsūdzību, kas nebija tieši vērstas ne pret vienu un ko viņa tagad pārcilāja, kamēr aptrūka elpas.

Ņūmens it kā nedzirdēja šīs piezīmes; viņš uzveda abas lēdijas abās otrā stāva istabās, kuras šā tā bija mēģināts padarīt apdzīvojamas. Vienā bija daži krēsli, galds, vecs paklājiņš pie kamīna un izbalējis grīdceliņš, un kamīnā kurējās uguns. Otrā bija veca saliekamā gulta un šādi tādi nožēlojami guļamistabas priekšmeti.

—   Nu, mana dārgā, — teica misis Niklbija, cenzdamās samierināties, — vai te neizpaužas tava tēvoča rūpība un uzmanība? Nebijis viņa gādības, tad mums būtu tikai tā gulta, ko vakar nopirkām!

—   Ļoti laipni, patiešām, — atbildēja Keita, palūkodamās visapkārt.

Ņūmens Nogss neteica, ka viņš bija savācis vecās mēbeles, kuras viņas šeit redzēja, no bēniņiem un pagraba, ka viņš bija nopircis par puspensu pienu, ko pieliet pie tējas, ielējis ūdeni sarūsējušā tējkannā, kas stāvēja uz kamīna plaukta, salasījis ostā skaidas un izlūdzies ogles. Bet lēdiju iedoma, it kā Ralfs Niklbijs būtu licis to visu darīt, viņu tā uzjautrināja, ka viņš nevarēja novaldīties, pa kārtai nenokrakšķinājis visus desmit pirkstus; šāds priekšnesums sākumā nobaidīja misis Niklbiju, bet, nodomājusi, ka tam kāds sakars ar podagru, viņa neko neteica.

—  Domāju, ka mums nevajag jūs ilgāk aizturēt, — Keita sacīja.

—   Vai mani pakalpojumi vairs nav vajadzīgi? — Ņūmens jautāja.

—   Nē, paldies, — atbildēja mis Niklbija.

—   Varbūt, mana dārgā, misters Nogss neatteiktos iedzert uz mūsu veselību, — sacīja misis Niklbija, meklēdama somiņā kādu sīknaudas gabalu.

—   Es domāju, mamm, — Keita vilcinādamās ieteicās, ievērojusi, ka Ņūmens aizgriežas, — mēs apvainotu viņu, ja piedāvātu naudu.

Ņūmens Nogss palocījās jaunajai lēdijai drīzāk kā džentlmenis, nevis kā nožēlojams radījums, pēc kāda viņš izskatījās, tad piespieda roku pie krūtīm un, mirkli pavilcinājies — it kā gribētu runāt, bet lāgā nezinātu, ko teikt, — izgāja no istabas.

Kad smagās ārdurvis grandot aizcirtās un atbalss baigi noskanēja pa visu māju, Keitai teju pat uzmācās kārdinājums saukt viņu atpakaļ un lūgt palikt vēl kādu laiciņu, bet viņai bija kauns atzīties savās bailēs, un Ņūmens Nogss jau bija ceļā uz savām mājām.

## XII NODAĻA,

kurā lasītājs var sekot mis Fanijas Skvīrsas mīlestības turpmākajai gaitai un pārliecināties, vai tā norit gludi.

Mis Fanija Skvīrsa varēja būt laimīga, ka cienījamais tētis, atgriezies mājās naktī pēc mazajām viesībām, bija, kā mēdz sacīt, par daudz «uzņēmis uz krūts» un nemanīja ārkārtīgā satraukuma zīmes, kas skaidri izpaudās viņas sejā. Un, tā kā iedzēries viņš bija gaužām vardar' bīgs un kašķīgs, ļoti iespējams, ka viņš būtu sācis ķildoties ar meitu viena vai otra izdomāta iemesla dēļ, ja vien jaunā lēdija ar visai teicamu tālredzību un gudrību nebūtu likusi palikt nomodā kādam zēnam, lai tas dabūtu uz savas ādas pirmo krietnā džentlmeņa dusmu izvirdumu; tas izpaudās spērienos un sitienos, kamēr beidzot aprimās un džentlmenis bija pierunājams likties gultā. To viņš ari darīja — apgūlās ar visiem zābakiem un lietussargu padusē.

Izbadējusies kalpone, kā parasts, sekoja mis Skvīrsai uz viņas istabu, lai uztītu viņai matus un izdarītu citus mazus pakalpojumus, un izsacītu tik daudz glaimu, cik vien varēja sadomāt atbilstoši apstākļiem; mis Skvīrsa bija pietiekami laiska (un arī pietiekami uzpūtīga un vieglprātīga), lai butu īsta lēdija, un tikai sabiedriskais stāvoklis liedza viņai tadai but.

—   Cik brīnišķīgi jums šovakar vijas mati, jaunkundzīt! — sacīja kalpone. — Taisni žēl un kauns tos izsukāt!

—   Pievaldi mēli! — nikni uzsauca mis Skvīrsa.

Pieredzes mācīta, meitene nebūt nebrīnījās par šādām

slikta noskaņojuma izpausmēm. Pa pusei nojauzdama, kas noticis tējas dzeršanas laikā, viņa mainīja izdabāšanas veidu un glaimoja aplinkus.

—  Es gan nevaru nepasacīt, jaunkundzīt, kaut jūs mani par to nositat, — kalpone turpināja, — ka nekad neesmu redzējusi tik vulgāru izskatu, kāds šovakar bija mis Praisai!

Mis Skvīrsa nopūtās un sagatavojās uz klausīšanos.

—   Es zinu, ka nedrīkstu tā runāt, — meitene turpināja, priecādamās, ka gūst panākumus, — mis Praisa ir jūsu draudzene un tā tālāk, bet, kad viņa tā ģērbjas un tā izturas, lai tikai viņu ievērotu, tad,.. Ak, ja vien cilvēki varētu paši sevi redzēt!

—   Ko tu ar to gribi teikt, Fib? — jautāja mis Skvīrsa, skatīdamās savā spogulītī, kurā viņa, tāpat kā daudzi no mums, neredzēja vis pati sevi, bet iztēles radītu patīkamu tēlu. — Ko tu runā?

—   Runāju, jaunkundzīt? Tur jau kaķim jāsāk runāt franciski, ja vien tas redzētu, kā viņa atmet galvu!

—   Viņa patiešām atmet galvu, — mis Skvīrsa izklaidīgi piezīmēja.

—   Tik tukša un tik ļoti… ļoti neglīta, — meitene sacīja.

—   Nabaga Tilda! — mis Skvīrsa līdzjūtīgi nopūtās.

—   Un vienmēr cenšas sevi izrādīt, lai tikai visi par viņu jūsmotu, — kalpone turpināja. — Ak dievs! Tas patiešām nav smalkjūtīgi.

—    Es tev aizliedzu tā runāt, Fib, — mis Skvīrsa sacīja. — Tildas draugi ir zemas kārtas ļaudis, un, ja viņa tādus izvēlas, tad tā ir viņu, nevis Tildas vaina.

—    Bet zināt, jaunkundzīt, — sacīja Fēba, kuru aizgādnieciski dēvēja par Fibu, — ja vien viņa ņemtu draudzeni par paraugu, ja vien viņa zinātu, kādi ir viņas trūkumi, un sāktu laboties, ņemdama piemēru no jums, cik lieliski jauna lēdija viņa ar laiku varētu kļūt!

—   Fib, — ar cieņu pārtrauca mis Skvīrsa, — man neklājas klausīties šādus salīdzinājumus, tie padara Tildu par rupju, slikti audzinātu personu, un es kā draudzene nevaru tādus uzklausīt. Es gribētu, lai tu nerunātu vairs par to, Fib, bet reizē man jāsaka: ja Tilda Praisa ņemtu kādu par paraugu — ne jau nu katrā ziņā mani.,'.

—   Nē, tikai jūs, jaunkundzīt! — Fiba pārtrauca.

—   Labi, Fib, mani, ja tu tā gribi, — piekrita mis Skvīrsa.

—   Man jāteic, ja viņa tā rīkotos, tas nāktu viņai tikai par labu.

—    Cik man zināms, tā domā ari vēl kāds cits, — meitene noslēpumaini sacīja.

—   Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja mis Skvīrsa.

—   Neko, — meitene atbildēja, — ko es zinu, to es zinu, un tas ir viss.

—   Fib, — mis Skvīrsa teica dramatiskā tonī, — es pieprasu, lai tu visu izskaidrotu! Kas tie par noslēpumiem? Runā!

—   Nu, ja jūs gribat zināt, tad ir tā, — kalpone atsaucās. — Misters Džons Braudijs domā tāpat kā jūs un, ja viņš nebūtu aizgājis pārāk tālu, lai varētu ar godu atkāpties, tad būtu ļoti priecīgs izbeigt to visu ar mis Praisu un iesākt ar mis Skvīrsu.

—   Žēlīgais dievs! — mis Skvīrsa izsaucās, ar lielu cieņu salikdama rokas. — Ko tu runā?

—   Patiesību, jaunkundzīt, vienu vienīgu patiesību, — atbildēja slīpētā Fiba.

—     Kas tas par negalu! — izsaucās mis Skvīrsa. — Pavisam neapzināti es tik tikko neesmu izpostījusi savas dārgās Tildas mieru un laimi! Kādēļ gan vīrieši vienmēr .iemīlas manī, vai man tas patīk vai nepatik, un pamet savas izredzētās manis dēļ?

—   Tāpēc, ka viņi neko nevar darīt, — meitene atbildēja,

—   iemesls vienkāršs! — (Ja iemesls bija mis Skvīrsa, tad tas patiešām nebija nekas sarežģīts.)

—   Lai es nekad par to vairs nedzirdētu! — noteica mis Skvīrsa. — Nekad! Tu dzirdi? Tildai Praisai ir kļūdas-— daudz kļūdu —, bet es vēlu viņai labu un galvenokārt uribu, lai viņa apprecas, jo domāju, ka tas ir ļoti vēlams — augstākā mērā veļams, ja ņem vērā viņas daudzos trūkumus, — lai viņa apprecētos, cik ātri vien iespējams. Nē, Fib! Lai viņa patur misteru Braudiju! Es varu nožēlot viņu, nabadziņu, bet man ir lielas raizes par Tildu; es tikai ceru, ka no viņas iznāks labāka sieva, nekā pašlaik šķiet.

Tā apliecinājusi savas jūtas, mis Skvīrsa likās gulēt.

Dusmas ir īss vārds, bet tas ietver sevī dīvainu, pretrunīgu jūtu jucekli. Mis Skvīrsa sirds dziļumos ļoti labi zināja, ka viss nožēlojamās kalpones teiktais ir tukši, rupji, neslēpti glaimi, tāpat kā to zināja arī pati glaimu teicēja, taču iespēja ļaut vaļu ļaunām jūtām pret pāridarītāju mis Praisu un liekulīgi pabēdāties par viņas vājībām un trūkumiem, kaut arī tikai kalpones priekšā, sagādāja viņai gandrīz tikpat lielu atvieglojumu, kādu viņa būtu jutusi, ja Fibas vārdi būtu skaidra patiesība. Vēl lielāku! Cilvēkam ir tik spēcīgas pašiedvesmas spējas, ka mis Skvīrsa pēc cildenās atteikšanās no Džona Braudija rokas jutās varen tikumīga un dižena un, raudzīdamās uzšāvu sāncensi no augšas svētā mierā, arī pati krietni vien nomierinājās.

Pateicoties mis Skvīrsas laimīgajam garastāvoklim, kļuva iespējama izlīgšana; kad nākamajā dienā pie ārdurvīm atskanēja klaudziens un tika pieteikta dzirnavnieka meita, mis Skvīrsa iegāja viesistabā ar tādu kristīgu lēnprātību sejā, ka nudien bija patīkami to redzēt.

—   Nu, Fanij, — teica dzirnavnieka meita, — tu redzi, ka es esmu ieradusies pie tevis, lai gan mums vakar bija nesaskaņas.

—   Es nožēloju tavas kaislības, Tilda, — mis Skvīrsa atbildēja, — bet manī nav ļaunuma. Es stāvu tam pāri.

—   Nesirdies, Fanij, — mis Praisa sacīja. — Es atnācu tev kaut ko pateikt, kas tev patiks, to es zinu.

—   Kas tas varētu būt, Tilda? — vaicāja mis Skvīrsa, savilkusi lūpas un lūkodamās tā, it kā nekas uz zemes, gaisā, ugunī un ūdenī nevarētu sagādāt viņai ne mazāko prieku.

—   Lūk, kas, — turpināja mis Praisa. — Kad mēs vakar aizgājām no tavām mājām, mums ar Džonu izcēlās briesmīgs strīds.

—   Tas nu man nepatik, — teica mis Skvīrsa, tomēr atļaudamās plati pasmaidīt.

—   Ak dievsl Es būtu par tevi ļoti sliktās domās, ja man kas tāds būtu ienācis prātā, — draudzene atbildēja. — Tas ir kas cits.

—   O! — noteica mis Skvīrsa, atkal kļūdama grūtsirdīga. — Turpini!

—   Pēc ilgām ķildām un apgalvojumiem, ka mēs vairs nekad nesatiksimies, — mis Praisa turpināja, — mēs salīgām mieru, un šorīt Džons aizgāja pierakstīt mūsu vārdus, lai nākamajā svētdienā mūs var pirmo reizi uzsaukt, tā ka pēc trim nedēļām mums būs kāzas un es nāku tevi brīdināt, lai tu šuj jaunu kleitu.

Sī ziņa bija žults un medus. Tas, ka draudzene tik drīz precēsies, bija žults, toties pārliecība, ka Tildai nav nopietnu nolūku attiecībā uz Nikolasu, bija medus. Vispār saldums krietni vien pārspēja rūgtumu, tāpēc mis Skvīrsa sacīja, ka kleitu viņa likšot šūt un cerot, ka Tilda būšot laimīga, lai gan tai pašā laikā neesot par to gluži pārliecināta un gribot draudzeni brīdināt, lai neliek uz laulībām pārāk lielas cerības, jo vīrieši esot dīvaini radījumi un ļoti daudz precētu sieviešu esot nelaimīgas un no visas sirds vēloties, kaut būtu neprecētas; šīm līdzjūtīgajām piezīmēm mis Skvīrsa pievienoja vēl citas — līdzīgas, kam vajadzēja uzmundrināt un iepriecināt draudzeni.

—   Bet tagad, Fanij, — teica mis Praisa, — es gribu parunāt ar tevi pāris vārdu par šo jaunekli, misteru Niklbiju.

—   Viņš man nav nekas! — mis Skvīrsa histēriski iesaucās. — Es viņu nicinu!

—   Nu, man šķiet, ka tu tā nedomā, — draudzene atbildēja. — Atzīsties, Fanij, — vai tad viņš tev nepatīk?

Uz šo jautājumu mis Skvīrsa neatbildēja; pēkšņi viņa sāka raudāt aiz dusmām un izsaucās, ka viņa esot nelaimīgs, pamests, nožēlojams, atstumts radījums.

—   Es nīstu visus un gribu, lai visi nomirst, — to es gribu! — mis Skvīrsa elsoja.

—    Ai, ai! — noteica mis Praisa — viņu bija gluži sn.triekpsi šī atzīšanās mizantropiskās jūtās. — Esmu pārliecināta, ka tu to nedomā nopietni.

—   Domāju gan, — atbildēja mis Skvīrsa, savilkdama ciešus mezglus kabatas lakatā un sakozdama zobus. — Un es gribu, kaut arī es nomirtu. Tāl

—   Nu, pēc minūtēm piecām tu domāsi pavisam ko citu, — Matilde piezīmēja. — Vai tad nebūtu labāk, ja tu dāvātu viņam atkal savu labvēlību, nevis mocītu sevi šādā veidā? Būtu taču daudz patīkamāk piesaistīt viņu pie sevis ar labu, lai viņš draudzējas ar tevi un lakstojas!

—   Es nezinu, kā tas būtu, — šņukstēja mis Skvīrsa. — O, Tilda, kā tu varēji rīkoties tik zemiski un negodīgi? Ja man kāds būtu to stāstījis, es nekad nebūtu tam ticējusi.

—   Blēņas! — izsaucās mis Praisa ķiķinādama. — Tā jau var domāt, ka es esmu kādu nositusi.

—   Tas ir gandrīz viens un tas pats, — mis Skvīrsa iekaisusi attrauca.

—   Un tas viss tikai tāpēc, ka esmu glīta un vīrieši ir pret mani laipni! — izsaucās mis Praisa. — Tā taču nav mana vaina, ja mana seja ir patīkama, tāpat kā nav kādas citas vaina, ja viņas seja ir atbaidoša.

—   Pievaldi mēli, — iespiedzās mis Skvīrsa visspalgākajā balsī, — citādi tu mani piespiedīsi iecirst tev pļauku, un vēlāk man tas būs jānožēlo!

Skaidrs, ka sarunas tonis bija zināmā mērā ietekmējis abu jauno lēdiju savaldīšanās spējas un strīds ieguvis aizvainojošu raksturu. Patiešām — ķilda, sākusies no nieka, sasniedza diezgan augstu pakāpi un kļuva visai draudoša; abas pretinieces, liedamas karstas asaras, reizē izsaucās, ka nekad nebūtu domājušas, ka būs jācieš tādi apvainojumi; šis izsauciens, radīdams savstarpējus protestus, noveda pie izskaidrošanās, un viss beidzās ar to, ka viņas krita viena otrai ap kaklu un zvērēja mūžīgu draudzību; šāda aizkustinoša ceremonija atkārtojās piecdesmit divas reizes gadā.

Kad nu īstā draudzība bija šādā veidā atjaunota, saruna, pilnīgi dabiski, pievērsās tērpiem, kas mis Praisai nepieciešami, stājoties svētajā laulības kārtā, to daudzumam un labumam, un mis Skvīrsa skaidri norādīja, ka tērpu vajag daudz vairāk, nekā dzirnavnieks var vai grib atļauties, Un ka tas viss ir pilnīgi nepieciešams un bez tā nevar iztikt. Tad jaunā lēdija gluži nemanāmi novirzīja sarunu uz pašas garderobi un, sīki uzskaitījusi tās galvenos jaukumus, uzveda draudzeni augšstāvā, lai tā pārbauda visu pati. Kad no divām kumodēm un skapja bija izņemtas visas mantas un pielaikoti visi sīkākie tualetes piederumi, mis Praisai pienāca laiks doties mājup, un, tā kā viņa bija stāvā sajūsmā par visām kleitām un vai mēma aiz apbrīnas, ieraudzījusi kādu jaunu, sārtu šalli, mis Skvīrsa viņai labā omā paziņoja, ka iešot viņu kādu gabaliņu pavadīt, lai varētu ilgāk baudit viņas sabiedrību, un tā viņas izgāja kopā; ceļā mis Skvīrsa stāstīja par sava tēva spējām un palielināja viņa ienākumus desmitkārt, lai draudzenei rastos kaut vāja nojausma par mis Skvīrsas ģimenes svarīgumu un pārākumu.

Gadījās tā, ka tieši tanī laikā, īsajā pārtraukumā starp tā saucamajām mistera Skvīrsa audzēkņu pusdienām un viņu atgriešanos pie derīgu zināšanu avota, Nikolass bijā paradis doties pastaigā; viņš grūtsirdīgi klīda pa ciematu, nododamies drūmām domām par savu bēdīgo likteni. Mis Skvīrsa to ļoti labi zināja, tikai varbūt bija piemirsusi jo, ieraudzījusi, ka jaunais džentlmenis nāk pretī, izrādīja milzīgu pārsteigumu un šausmas un apgalvoja draudzenei, ka «gatava ielīst zemē».

—   Vai lai griežamies atpakaļ vai paslēpjamies kādā mājā? — mis Praisa jautāja. — Viņš mūs vēl neredz.

—   Nē, Tilda, — mis Skvīrsa atbildēja. — Man jāizdara tas līdz galam, un es to izdarīšu!

Tā kā mis Skvīrsa izteica šos vārdus kā cilvēks, kurš uzņemies pildīt augsti tikumisku uzdevumu, turklāt pāris reižu iešņukstējās un dziļi ievilka elpu, pauzdama lielu satraukumu, viņas draudzene neko neiebilda un viņas devās tieši pretī Nikolasam, kurš, nolaidis acis zemup, nenojauta viņu tuvošanos, kamēr viņas pienāca pavisam klāt; iespējams, ka citādi viņš pats būtu papūlējies noslēpties.

—   Labrīt! — Nikolass teica, palocīdamies un iedams garām.

—   Viņš iet projām, — nočukstēja mis Skvīrsa. — Tilda, es nosmakšu!

—   Panāciet atpakaļ, mister Niklbij, lūdzu! — sauca mis Praisa, it kā nobijusies draudzenes dēļ, bet īstenībā juzdama ļaunprātīgu vēlēšanos dzirdēt, ko Nikolass teiks. — Nāciet atpakaļ, mister Niklbij!

Misters Niklbijs atgriezās galīgi samulsis un apvaicājās, vai lēdijas ko vēloties.

—   Runājiet, ko gribat, tikai atbalstiet viņu no otras puses! — steidzināja mis Praisa. — Kā tu tagad jūties, dārgā?

—   Labāk, — izdvesa mis Skvīrsa, nolaizdama uz Nikolasa pleca sarkanbrūno bebrādas cepuri ar piespraustu zaļu plīvuru. — Kāds muļķīgs vājumsl

—   Nesauc to par muļķīgu, dārgā, — sacīja mis Praisa, kuras spožās acis vēl vairāk iedzirkstijās, redzot Nikolasa apjukumu. — Tev nav nekāda iemesla par to kaunēties. Jākaunas tiem, kuri ir pārāk lepni, lai pienāktu klāt.

—   Redzu, ka jūs esat nolēmusi visā vainot mani, — Nikolass smaidīdams teica, — lai gan es jau vakar sacīju, ka tā nav mana vaina.

—   Re nu, viņš saka, tā neesot viņa vaina, — ar Jaunu viltību piezīmēja mis Praisa, — varbūt tu biji pārāk greizsirdīga vai pārāk steidzies. Viņš saka, tā neesot viņa vaina. Tu dzirdēji; man šķiet, ka tā ir pietiekama atvainošanās.

—  Jūs negribat mani saprast, — Nikolass teica. — Lūdzu, metiet pie malas šos jokus, jo man nav ne laika, ne vēlēšanās jūs smīdināt vai būt par izsmiekla objektu.

—   Ko jūs ar to gribat sacīt? — mis Praisa iesaucās ārkārtīgi izbrīnīta.

—   Nejautā viņam neko, Tildal — mis Skvirsa ievaimanājās. — Es viņam piedodu!

—   Ak dievs! — izsaucās Nikolass, kad brūnā cepure atkal noslīga uz viņa pleca. — Tas ir daudz nopietnāk, nekā es domāju. Atjaujiet! Vai jūs nebūtu tik laipnas un neuzklausītu, ko es teikšu?

Viņš pacēla brūno cepuri uz augšu un, ievērojis maiga pārmetuma pilno mis Skvīrsas skatienu, neliekuļotā izbrīnā atkāpās pāris soļu, tā ka daiļā nasta nevarēja viņu aizsniegt, tad teica:

—   Man ļoti žēl, patiesi un no sirds žēl, ka vakar biju par iemeslu jūsu domstarpībām. Es rūgti pārmetu sev, ka man tik nelaimīgi gadījās izraisīt starp jums nesaskaņas, lai gan varu apgalvot, ka tas notika aiz neziņas un bez jebkāda nolūka.

—   Bet tas taču nav viss, kas jums sakāms, vai ne? — iesaucās mis Praisa, kad Nikolass apklusa.

—   Šķiet, ka vēl kaut kas jāpiemin… — Nikolass sastomījās un ar vieglu smaidu pavērsās uz mis Skvīrsas pusi. — Par to ārkārtīgi neveikli runāt, bet… pieminot vien šādu iespēju, cilvēks kļūst ģeķim līdzīgs, tomēr… es gribētu jautāt — varbūt šī lēdija domā, ka man ir kaut kas.., īsi sakot, varbūt viņa domā, ka esmu viņā iemīlējies?

«Apburošs mulsums,» nodomāja mis Skvīrsa. «Beidzot esmu viņu tiktāl novedusi.» — Atbildi manā vietā, dārgā, — viņa pačukstēja draudzenei.

—   Vai viņa tā domā?— pārjautāja mis Praisa. — Protams, domā.

—   Viņa domā? — Nikolass izsaucās tik enerģiski, ka pirmajā mirkli to varēja noturēt par sajūsmu.

—   Protams! — atbildēja mis Praisa.

—   Ja misters Niklbijs ir šaubījies par to, Tilda, — pietvīkusi mis Skvīrsa rnaigj sacīja, — tad viņš var būt mierīgs. Uz viņa jūtām ir at…

—   Pagaidiet! — Nikolass steidzīgi iesaucās. — Lūdzu, uzklausiet mani! Tie ir vislielākie un visnejēdzīgākie maldi, rupjākā un pārsteidzošākā k|ūda, kāda vien cilvēkam var gadīties. So jauno lēdiju es esmu redzēiis ne vairāk par piecām, sešām reizēm, bet, ja būtu redzējis sešdesmit reižu vai man būtu lemts redzēt viņu sešdesmittūkstoš reižu, arī tad tam nebūtu nekādas nozīmes. Man nav ar viņu saistīta neviena doma, vēlēšanās vai cerība, ja nu vienīgi — to es saku, nevis lai aizvainotu mis Skvīrsu, bet lai parādītu visu īstajā gaismā, — vienīgi mans sapnis, kas dārgs manai sirdij kā pati dzīvība, — sapnis, ka reiz uzgriezīšu muguru šai nolādētajai vietai, nekad nesperšu te kāju, nedomāšu par to un nepieminēšu to citādi kā ar pretīgumu un riebumu.

Pēc šī sevišķi skaidrā un atklātā paziņojuma, ko Nikolass izsacīja ar tādu dedzību, kādi! vien spēja iedvest sašutums un satraukums, viņš, atbildi negaidījis, devās projām.

Bet nabaga mis Skvīrsa! Viņas dusmas, niknums un piktums, viņas sirdi satraukušo rūgti kaislīgo jūtu straujā maiņa nav aprakstāma. Atraidīta! Viņu atraidījis skolotājs, kas atrasts ar sludinājumu; skolotājs, kas strādā par piecu mārciņu gada algu, kuru izmaksā, kad ienāk prātā; skolotājs, kas ēd un mitinās kopā ar skolēniem; tas noticis, šai skuķei, dzirnavnieka astoņpadsmit gadus vecajai meitai, dzirdot — un tā pēc trim nedēļām precēs cilvēku, kurš lūdzis viņas roku, ceļos nometies! Mis Skvīrsa patiešām varēja nosmakt aiz dusmām par šādu pazemo. jumu.

Bet viens viņai bija skaidrs savā apkaunojumā: viņa nīda un nicināja Nikolasu ar Skvīrsu nama mantinieces cienīgu prāta aprobežotību un mērķa niecīgumu. Un vēl kāds mierinājums; ik stundu un ik dienu viņa varēja

Ievainot Nikolasa lepnumu, kaitināt viņu ar tādām rupjībām, tādiem apvainojumiem un pāridarījumiem, kas spētu aizskart pašu nejūtīgāko cilvēku un tik jūtīgam cilvēkam kā Nikolasam sagādāt īstas mocības. Sādu pārdomu uzmundrināta, mis Skvīrsa centās nostādīt šo gadījumu sev izdevīgākā gaismā un teica draudzenei, ka misters Niklbijs esot tik ērmīgs un ar tādu mežonīgu raksturu, ka laikam gan vajadzēšot atteikties no viņa; un tā viņas šķīrās.

Šeit jāpiezīmē, ka mis Skvīrsa, aplaimojusi ar savu mīlestību (vai to, kas liekams tās vietā, ja nav nekā labāka) Nikolasu Niklbiju, nekad nebija nopietni padomājusi, ka viņš var būt citādos ieskatos par šo jautājumu. Mis Skvīrsa sprieda, ka viņa ir pievilcīga un skaista, ka viņas tēvs ir kungs un Nikolass kalps, ka tēvs ir iekrājis naudu, bet Nikolasam tās nav, un tas viss šķita neapstrīdami pierādām, ka jaunajam cilvēkam jājūtas pagodinātam par viņam parādīto uzmanību. Viņa apsvēra arī, cik daudz patīkamāks kļūtu Nikolasa stāvoklis, ja viņa būtu Nikolasam draudzīga, un cik nepatīkams tas kļūs, ja viņa būs Nikolasa ienaidniece; nav šaubu, ka daudzi jauni dženlmeņi, ne tik godprātīgi kā Nikolass, būtu atbalstījuši viņas iedomas kaut vai šā acīm redzamā un saprotamā iemesla dēļ. Taču viņš bija apņēmies rīkoties citādi, un mis Skvīrsa jutās apkaunota.

— Gan viņš ko pieredzēs, — sacīja satracinātā jaunā lēdija, atgriezusies savā istabā un atvieglojusi sirdi, izpļaukādama Fibu, — gan es vēl vairāk uzkūdīšu pret viņu māti, kad viņa pārbrauks!

Diezin vai bija nepieciešams to darīt, tomēr mis Skvīrsa turēja vārdu — un nabaga Nikolass piedevām pie sliktā ēdiena, netīrās guļvietas un nepieciešamības būt par pastāvīgu liecinieku riebīgai posta ainai sāka ciest visādus pazemojumus, kādus tikai varēja izdomāt ļaunums un neapvaldīta alkatība.

Bet tas vēl nebija viss. Bija vēl cita — izsmalcinātāka kaitināšanas sistēma, kura lika viņa sirdij vai lūzt un padarīja vii?u vai traku ar savu netaisnību un nežēlību.

Kopš tā vakara, kad Nikolass bija laipni runājis ar Smaiku, šis nožēlojamais radījums visur sekoja viņam, juzdams nemitīgu tieksmi pakalpot vai palīdzēt, nojauzdams tās sīkās vēlēšanās, kuras varēja izpildīt ar saviem vārgajiem spēkiem, priecādamies par iespēju būt Nikolasa tuvumā. Smaiks mēdza stundām ilgi sēdēt viņam līdzās, pacietīgi lūkodamies viņam sejā, un no viena Nikolasa vārda Smaika nomocītais ģīmis atmirdzēja un tanī uz mirkli parādījās tāds kā laimes atspulgs. Viņš bija pārvērties; nu viņam bija mērķis — izrādīt savu pieķeršanos vienīgajam cilvēkam — gluži svešam cilvēkam —, kurš izturējās pret viņu ja ne ar mīlestību, tad vismaz kā pret cilvēcisku būtni.

Un pār šo nabaga radījumu nu pastāvīgi gāzās tas ļaunums un dusmas, ar ko netika klāt Nikolasam. Izkalpināšana ar grūtu darbu bija sīkums — Smaiks pie tās bija pieradis. Sitieni bez kāda iemesla arī bija ikdienišķa parādība, jo arī pie tiem bija pierasts ilgajos un grūtajos mācekļa gados, bet, līdzko Skvīrsi pamanīja, ka viņš pieķēries Nikolasam, cirtieni ar pātagu un belzieni ar dūri, cirtieni ar pātagu un belzieni ar dūri bija viņa vienīgā deva rītos, pusdienās un vakaros. Skvīrss bija greizsirdīgs uz to ietekmi, ko tik drīz bija iemantojis viņa apakšnieks, Skvīrsa ģimene ienīda Nikolasu, un Smaiks dabūja maksāt par visu. Nikolass redzēja to un grieza zobus, ik dienu vērodams šos zvēriskos un bezgodīgos uzbrukumus.

Viņš bija sācis regulāri pasniegt stundas zēniem, un kādu vakaru, kad viņš staigāja šurpu turpu pa drūmo klasi un sirds viņam vai lūza aiz domām, ka viņa aizstāvība un atbalsts tikai palielina ciešanas nabaga radījumam, kura dīvainā slimība bija pamodinājusi Nikolasā līdzjūtību, viņš nejauši apstājās tumšajā kaktā, kur sēdēja viņa pārdomu objekts.

Nabadziņš sēdēja ar nesen raudātu asaru sliedēm sejā, noliecies pār saplēstu grāmatu, veltīgi pūlēdamies atrisināt kādu uzdevumu, ar ko viegli tiktu galā normāls deviņgadīgs bērns, bet kas notrulinātā deviņpadsmit gadus vecā jaunekļa bojātajām smadzenēm bija bezcerīgs noslēpums aiz septiņām atslēgām. Tomēr viņš sēdēja, to pacietīgi pētīdams; viņu nemudināja zēniska godkāre, jo pat šie neaptēstie zeņķi, kas bija visapkārt, pastāvīgi ņirgājās un zobojās par viņu, — tagad viņu ietekmēja dedzīga vēlēšanās izpatikt savam vienīgajam draugam.

Ni-kolass uzlika roku viņam uz pleca.

—   Es nevaru saprast, — teica nelaimīgais radījums, raudzīdamies augšup ar rūgtu izmisumu sejā. — Nevaru.

—   Nevajag, — atbildēja Nikolass.

Zēns papurināja galvu un, nopūzdamies aizvēris grāmatu, parlaida apkārtnei tukšu skatienu un nolaida galvu uz rokas. Viņš raudāja.

—   Dieva dēļ, neraudiet! — Nikolass uztraukts sacīja.

—  Es nespēju skatīties uz jums!

—       Viņi izturas pret mani vēl sliktāk nekā agrāk, — zēns šņukstēja.

—   To es zinu, — Nikolass atbildēja. — Tā ir.

—       Ja nebūtu jūs, es mirtu, — teica atstumtais. — Viņi mani nositīs, es zinu, ka nositīs!

—       Jums būs vieglāk, nabadziņ, kad es aiziešu, — Nikolass sacīja, skumji pašūpodams galvu.

—       Aiziesiet? — iekliedzās Smaiks, cieši vērdamies viņam sejā.

—   Klusāk! — Nikolass aizrādīja. — Jā.

—       Jūs brauksiet projām? — zēns prasīja nopietnā čukstā.

—       Vēl skaidri nezinu, — Nikolass atbildēja. — Patiesībā es drīzāk skaļi domāju nekā stāstīju to jums.

—        Sakiet man, — zēns lūdzās, — ak, sakiet man —vai jūs patiešām brauksiet projām, vai patiešām?

—       Beigsies tā, ka mani piespiedīs to darīt! — Nikolass izsaucās. — Galu galā manā priekšā ir visa pasaule.

—       Sakiet man, — Smaiks neatlaidās, — vai visa pasaule ir tik slikta un ļauna kā šeit?

—        Dievs pasarg! — Nikolass atbildēja, nogrimis savās domās. — Pats smagākais, grūtākais darbs pasaulē ir laime salīdzinājumā ar šejienes dzīvi.

—       Vai es jūs tur kādreiz satikšu? — zēns jautāja neparasti žirgti un uzstājīgi.

—       Jā, — Nikolass atbildēja, gribēdams viņu nomierināt.

—   Nē, nē! — zēns izsaucās, saķerdams viņu aiz rokas.

—   Vai tā būs… vai tā būs… atkārtojiet vēlreiz! Man jāzina, ka es jūs noteikti atradīšu!

—        Atradīsiet, — Nikolass atbildēja ar to pašu labo nodomu, — un es jums palīdzēšu un atbalstīšu jūs, nevis gādāšu jums jaunas ciešanas, kā esmu darījis šeit.

Zēns dedzīgi saķēra jaunā cilvēka rokas un piespieda pie savām krūtīm, kaut ko saraustīti, nesaprotami murminādams. Sinī mirklī ienāca Skvīrss — un Smaiks atkal ierāvās savā kaktā.

## XIII NODAĻA

Nikolass rada pārmaiņu Doutboizas skolas vienmuļajā dzīvē ar visai enerģisku un pārsteidzošu rīcību, kas noved pie svarīgām sekām.

Saltā, vārgā janvāra rīta ausma iezagās kopējās guļamistabas logā, un Nikolass, paslējies uz elkoņa, palūkojās uz nekustīgajiem augumiem, kas gulēja viņam visapkārt, it kā kaut ko meklēdams.

Bija vajadzīga skadra acs, lai pazītu kādu starp gulošajiem, kas bija nekārtīgi saspiedušies kopā. Viņi gulēja, cieši piekļāvušies cits citam, glābdamies no aukstuma zem salāpītajām un saplīsušajām drēbēm; varēja saskatīt vienīgi bālo seju asos apveidus, kam drūmā gaisma piešķīra blāvi pelēku nokrāsu; šur tur slējās kāda izdilusi rokg, jo nebija apsega, kas slēptu tās vājumu, — tā bija kā izlikta apskatei, izžuvusi un ķēmīga. Daži gulēja uz muguras ar augšup pavērstām sejām un savilktām dūrēm, tikko saredzami svina pelēkajā gaismā, izskatīdamies drīzāk pēc līķiem nekā pēc dzīviem cilvēkiem; citi bija savilkušies ērmīgās, fantastiskās pozās, kādas varēja radīt drīzāk mokošas pūles uz laiku atvieglot sāpes nekā murgaini sapņi. Nedaudzi — un tie bija paši jaunākie — gulēja bezrūpīgi, ar smaidu sejā, varbūt sapņodami par mājām, bet ik pēc brīža kāda dziļa un smaga nopūta, pārtraukdama telpas klusumu, vēstīja, ka vēl viens gulētājs pamodies šīsdienas ciešanām, un, kad nakti pamazām nomainīja rīts, smaidi pakāpeniski dzisa reizē ar laipno tumsu, kas bija tos radījusi.

Sapņi ir dzejas un pasaku jautrie bērni, tie naktī draiskojas uz zemes un izgaist pirmajos saules staros, kas apspīd drūmās rūpes un skarbo īstenību, kuras diendienā dodas svētceļojumā pa pasauli.

Nikolass lūkojās uz gulētājiem vispirms kā cilvēks, kas vēro ainu, kura, kaut arī viņam pazīstama, tomēr joprojām rada smagu iespaidu, bet pēc tam ciešāk un pētīgāk, _ it kā neatrazdams to, pie kā acs paradusi apstāties. Viņš joprojām pētīja un nepacietībā bija uzslējies gultā sēdus, kad no kāpņu apakšējā laukuma atskanēja Skvīrsa balss.

— Kas ir? — šis džentlmenis brēca. — Vai gulēsiet visu dienu, jūs.., — Miegapūžņi! — piebilda misis Skvīrsa, pabeigdama vira teikumu ar skarbu skaņu, ar kādu savelk korseti.

—   Mēs tūliņ iesim lejā, ser, — atbildēja Nikolass.

—       Iesiet lejā! — atkārtoja Skvīrss. — Labāk tūliņ nāciet lejā, citādi es tūliņ būšu augšā un sadošu vienam otram. Kur Smaiks?

Nikolass vēlreiz steidzīgi apskatījās visapkārt, bet neatbildēja. V

—   Smaik! — Skvīrss neganti iebļāvās.

—       Vai gribi, lai tev ielauž galvu vēl kādā citā vietā, Smaik? — viņa laipnā laulātā draudzene apvaicājās tai pašā tonī.

Atkal nekādas atbildes, un atkal Nikolass lūkojās visapkārt tāpat kā vairums zēnu, kas bija pamodušies.

—       Velns parāvis to nekauņu! — Skvīrss burkšķēja, nepacietīgi rībinādams ar niedri kāpņu margas. — Niklbij!

—   Jā, ser?

—       Nosūtiet to tiepīgo nelieti lejā! Vai nedzirdat, ka es viņu saucu?

—   Viņa šeit nav, ser, — Nikolass atbildēja.

—   Nemelojiet! — sauca skolmeistars. — Viņš tur ir.

—       Te viņa nav, — Nikolass pikti atcirta. — Jūs pats melojat.

—       To mēs tūliņ redzēsim, — atteica misters Skvīrss, uzskriedams augšā pa kāpnēm. — Es viņu atradīšu — par to es jums galvoju!

Ar šādu pārliecību misters Skvīrss iedrāzās guļamistabā, vicinādams cirtienam sagatavoto niedri, un metās uz to kaktu, kur naktī parasti bija atrodams verga izdilušais ķermenis. Niedre nolaidās, nevienam netrāpīdama. Kaktā neviena nebija.

—       Ko tas nozīmē? — jautāja Skvīrss, atskatīdamies un stipri nobālēdams. — Kur jūs esat viņu noslēpis?

—       Es viņu neesmu redzējis kopš vakarvakara, — Nikolass atbildēja.

—       Nieki! — Skvīrss teica, acīm redzami nobijies, lai gan pūlējās to slēpt. — Tā jūs viņu neglābsiet. Kur viņš ir?

—       Manuprāt, tuvākā diķa dibenā, — Nikolass sacīja klusā balsī, cieši skatīdamies skolotājam acīs.

—        Nolādēts, ko jūs gribat ar to teikt? — Skvīrss vaicāja stipri satraukts. Negaidīdams atbildi, viņš apjautājās zēniem, vai kāds nezinot kaut ko par pazudušo biedru.

Sacēlās bažīga noliedzošu atbilžu duna, bet tad no zēnu vidus atskanēja spalga balss, pateikdama to, ko īstenībā domāja visi:

—   Lūdzu, ser, es domāju, ka Smaiks ir aizbēdzis, seri

—       Hāl — izsaucās Skvīrss, strauji apgriezdamies. — Kas to teica?

—       Tomkinss, ser, — pārējie atbildēja korī. Misters Skvīrss ienira barā un mirklī noķēra sīciņu zēnu, kurš vēl bija naktstērpā; kad viņu izvilka priekšā, viņa sejā vēl bija nedroša izteiksme — neziņa, vai viņu sodīs vai apbalvos. Ilgi gan viņam nebija jāšaubās.

—       Tātad jūs domājat, ka viņš ir aizbēdzis, ser? — Skvīrss noprasīja.

—   Jā, lūdzu, ser, — zēns atbildēja.

—        Un kāds, ser, — Skvīrss turpināja, pēkšņi sagrābdams zēnu aiz rokām un veikli uzraudams uz augšu viņa kreklu, — kāds jums iemesls domāt, ka zēnam varētu sagribēties bēgt projām no mūsu iestādes? Ko, ser?

Bērnam par atbildi izlauzās izmisīgs brēciens, un misters Skvīrss, ieņēmis visērtāko pozu sava spēka pielietošanai, sāka sist viņu, kamēr puišelis locīdamies burtiski izvēlās viņam no rokām — un misters Skvīrss žēlīgi ļāva viņam aizvelties projām.

—       Tā! — sacīja Skvīrss. — Ja vēl kāds zēns domā, ka Smaiks aizbēdzis, es labprāt aprunāšos ar viņu.

Protams, sekoja dziļš klusums; Nikolasa sejā tikmēr atspoguļojās tāds riebums, kādu vien seja spēj parādīt.

—       Nu, Niklbij, — Skvīrss teica, uzmezdams viņam ļaunu skatienu, — jūs laikam arī domājat, ka viņš aizbēdzis?

—       Domāju, ka tas ir ļoti ticami, — Nikolass mierīgi atteica.

—       Ak tā, jūs domājat, ko? — Skvīrss ņirgājās. — Varbūt jūs zināt, ka viņš aizbēdzis?

—   Par to es nekā nezinu.

—       Viņš jums neteica, ka bēgs projām, ko? — Skvīrss tāpat ņirdzīgi jautāja.

—       Neteica, — Nikolass atbildēja. — Es ļoti priecājos, ka viņš to nedarīja, jo tad mans pienākums būtu jūs laikā brīdirjāt.

' — Un tas jums, bez šaubām, būtu velnišķīgi nepatīkami, — Skvīrss turpināja dzēlīgā tonī.

—       Pilnīgi pareizi, — Nikolass atteica. — Jūs mani ļoti pareizi saprotat.

Misis Skvīrsa bija klausījusies šo sarunu kāpņu apakšā, bet tad, zaudējusi pacietību, steigšus uzrāva naktsjaku un ieradās darbības vietā.

—   Kas te notiek? — noprasīja šī lēdija, kad zēni bija atkāpušies uz abām pusēm, lai aiztaupītu viņai pūles pašķirt ceļu ar muskuļainajām rokāin. — Par ko tu ar viņu tik daudz runā, Skvīrij?

—   Redzi, mana dārgā, — Skvīrss sacīja, — lieta tāda, ka Smaiku nevar atrast.

—   Nu, tas ir skaidrs, — lēdija atsaucās, — un kas tur par brīnumu? Ja tu pieņem uzpūtīgu skolotāju, kas musina šos jaunos neliešus, kas cits tad gaidāms? Nu, jaunais cilvēk, esiet tik laipns un vācieties uz klasi! Paņemiet zēnus līdzi un nebāziet degunu ārā, kamēr tas nav atjauts, citādi mēs abi sastrīdēsimies un es varu sabojāt jūsu smukumu, ar ko jūs tik joti lepojaties, tā ja!

—   Ejiet nu! — Nikolass atteica.

—   Jā, un ejiet nu vēlreiz, nekauņa, — turpināja iekaisusī lēdija, — es neturētu jūs šinī mājā ne stundu, ja būtu pēc mana prāta!

—   Un es nepaliktu arī, ja būtu pēc mana prāta, — Nikolass atbildēja. — Ejam, zēni!

—   Ak tā!

—   «Ejam, zēni!» — novilka misis Skvīrsa, izmedīdama palīgskolotāja runas veidu. — Sekojiet savam barvedim, puikas, un ņemiet piemēru no Smaika, ja drīkstat! Jūs redzēsiet, ko viņš dabūs, kad viņu atvedīs atpakaļ, un lieciet aiz auss: jūs saņemsiet tikpat un vēl divreiz tik daudz, ja iedrīkstēsieties kaut pieminēt viņa vārdu.

—   Ja es viņu noķeršu, — Skvīrss teica, — tad varbūt ādu viņam atstāšu nenovilktu, vairāk neko. Es brīdinu jūs, puikas!

—   Ja tu viņu noķersi? — misis Skvīrsa nicinoši atkārtoja. — Skaidrs, ka noķersi, ja stāsies pie darba, kā piepienākas. Nu! Lasās ārā!

Ar šiem vārdiem misis Skvīrsa atlaida zēnus un, viegli pamudinājusi pēdējos — tie spiedās priekšējiem virsū, lai drīzāk tiktu prom no acīm, bet drūzma tos kavēja —, palika viena ar savu laulāto draugu.

—   Viņš ir prom, — sacīja misis Skvīrsa. — Kūts un stallis ir aizslēgti, tur viņš nevar būt, un apakšstāvā viņa nav, kalpone tur jau izmeklējās. Viņš būs devies uz Jorku, turklāt pa lielceļu.

—   Kāpēc tā? — jautāja Skvīrss.

—   Muļķis! — misis Skvīrsa pikti atcirta. — Naudas l.jču viņam nebija, vai ne?

—   Cik man zināms, viņam visā mūžā nav bijis ne pensa, — Skvlrss atbildēja.

—    Protams, — atsaucās misis Skvīrsa, — un neko ēdamu viņš nav paņēmis līdzi — par to es galvoju. Ha, ha, ha!

—   IIo, ho, ho! — Skvīrss smējās.

—   Tātad viņam jālūdz dāvanas, — turpināja misis Skvīrsa, — un to viņš var darīt tikai uz lielceļa.

—   Pareizi! — Skvīrss izsaucās, sasizdams plaukstas.

—    Pareizi gan! Bet tev tas nemūžam neienāktu prātā, ja es nebūtu pateikusi priekšā, — sieva atbildēja. — Nu, un, ja tu paņemsi divričus un brauksi pa vienu ccļu, bet es aizņemšos divričus no Svalova un braukšu pa otru un ceļā mēs turēsim acis vaļā un visus iztaujāsim, tad viens no mums katrā ziņā viņu noķers.

Godājamās lēdijas plāns tika pieņemts un nekavējoties izpildīts. Pēc steidzīgām brokastīm un ziņu ievākšanas ciematā — tās it kā deva cerības, ka Smaika pēdas uzietas, — Skvīrss, iejūdzis ratos poniju, devās ceļā, domādams tikai par noķeršanu un atriebību. Drīz pēc tam misis Skvīrsa, uzģērbusi balto mēteli un satinusies daudzās šallēs un lakatos, aizbrauca ar citiem ratiem citā virzienā, paņēmusi līdzi pamatīgu rungu, vairākus gabalus stipras virves un spēcīgu strādnieku; viss bija sagatavots vienam vienīgam nolūkam — notvert nelaimīgo Smaiku un (ja notvertu) nelaist vairs vaļā.

Nikolass palika mājās stiprā uztraukumā, saprazdams, ka neatkarīgi no tā, kas pamudinājis zēnu bēgt, bēgšanas iznākums var būt tikai mokošs un nožēlojams. Nāve aiz bada un aukstuma bija pats labākais, ko varēja gaidīt tāds nožēlojams un bezpalīdzīgs radījums, kuram vienam, bez draugiem jāklīst pilnīgi nepazīstamā apkaimē. Varbūt šāds liktenis nemaz nebūtu bijis sliktāks par atgriešanos pie Jorkširas skolas labumiem, taču nabadziņš bija iemantojis Nikolasa simpātijas un līdzjūtību, un Nikolasam sirds vai lūza, iedomājoties, kādas ciešanas Smaikam vēl būs jāiztur. Nikolass nevarēja rimties aiz nemiera, iztēlodamies tūkstošiem iespēju, kamēr nākamās dienas vakarā Skvīrss atgriezās — viens, neko nepanācis.

—   Nekādu ziņu par to nelieti! — skolmeistars teica; varēja manīt, ka viņš pēc veca paraduma ceļā ne vienreiz vien «izlocījis kājas». — Par to es vēl ar kādu norēķināšos,

Niklbij, ja misis Skvīrsa nebūs viņu noķērusi, — es jūs brīdinu!

—   No manis nekādus rēķinus neprasiet, ser, — Nikolass atbildēja. — Tā nav mana darīšana.

—   Ak tā? — Skvīrss draudoši iesaucās. — To mēs vēl redzēsim!

—   Redzēsim, — Nikolass atteica.

—   Mans ponijs palika vai bez kāju, un man nācās noīrēt kādu kleperi, lai pārjātu mājās; tas man maksāja piecpadsmit šiliņu, nerunājot nemaz par citiem izdevumiem, — Skvīrss sacīja. — Kas man par to atlīdzinās? Vai dzirdat?

Nikolass paraustīja plecus un neatbildēja.

—   Gan es to no kāda izsitīšu, es jums saku! — Skvīrss turpināja — ne vairs rupji viltīgā veidā kā parasti, bet atklāti draudēdams. — Pietiek jums te smilkstēt, kucēn, lieniet iekšā savā migā, jums jau sen laiks gulēt! Marš! Arā!

Nikolass iekoda lūpā un neviļus savilka dūres, jo rokas viņam niezēja atriebt apvainojumu, bet viņš atcerējās, ka Skvīrss ir piedzēries un iznāks tikai trokšņains ķīviņš, tāpēc apmierinājās, uzmezdams tirānam nicīgu skatienu un tik stalti, cik vien iespējams, uzkāpdams augšā; protams, viņam ķērās pie dūšas, ka mis Skvīrsa, mazais Skvīrss un kalpone tīksminājās par šo ainu, ērti sasēdušies kaktiņā; abi Skvīrsi izteica pamācošas piezīmes par nabaga iznireļu nekaunību, paši par tām vētraini smiedamies, un šiem smiekliem pievienojās arī visnožēlojamākā no kalponēm; sāpīgi aizvainotais Nikolass uzvilka uz galvas gultas drēbes, kādas nu viņam bija, un stingri apņēmās norēķināties ar misteru Skvīrsu agrāk, nekā tas gaida.

Pienāca nākamā diena, un Nikolass, tikko pamodies, izdzirdēja rībam ratus, kas tuvojās mājai. Tie apstājās. Atskanēja misis Skvīrsas gavilējošā balss — viņa pieprasīja, lai kādam pasniedz glāzi viskija, un tas vien bija pietiekams pierādījums, ka noticis kaut kas ārkārtējs. Nikolass bijās paskatīties pa logu, bet tomēr to izdarīja, uri pirmais, ko viņš pamanīja, bija nelaimīgais Smaiks — tik ' netīrs un izmircis, tik vājš, līdzīgs nomocītam dzīvniekam, ka Nikolass pat būtu šaubījies, vai tas ir Smaiks, ja nepazinis viņa skrandas — tādas pat putnubiedēklim nebija redzētas.

—  Velciet viņu ārā! — teica Skvīrss, pietiekami pamielojis acis. — Nesiet viņu mājā, nesiet viņu mājā!

—   Uzmanīgi! — iesaucās misis Skvirsa, kad viņas laulātais draugs ņēmās palīdzēt. — Mēs sasējām viņam kājas zem pārklāja un piesējām pie ratiem, lai viņš mums atkal neaizbēg.

Aiz prieka trīcošām rokām Skvīrss atraisīja virvi, un Sinaiks, pēc izskata drīzāk beigts nekā dzīvs, tika ienests mājā un rūpīgi ieslēgts pagrabā līdz tam laikam, kad misteram Skvīrsam liksies izdevīgi apstrādat viņu visas skolas acu priekšā.

Pavirši aplūkojot visus apstākļus, būtu jābrīnās, ka misters un misis Skvīrsi tā pūlas, lai dabūtu atpakaļ slogu, par kuru paraduši tik skaļi sūdzēties, taču viss kļūst skaidrs, ja iedomājamies, ka verga neskaitāmie pakalpojumi, ja tos veiktu kāds cits, izmaksātu skolai desmit vai divpadsmit šiliņu nedēļā; turklāt visiem bēgļiem principā bija jātop atvestiem atpakaļ un jākļūst par šausminošu piemēru, jo skolas apšaubāmās pievilcības dēļ tikai stipras bailes varēja piespiest audzēkni palikt tajā, ja viņam bija parastais kāju skaits un spēja tās lietot.

Vēsts, ka Smaiks noķerts un ar triumfu atvests atpakaļ, zibens ātrumā izplatījās starp badainajiem skolas iemītniekiem, un viss rīts pagāja saspringtās gaidās, taču gaidām bija jāturpinās līdz pēcpusdienai, kad Skvīrss, iestiprinājies ar pusdienām un ārpus kārtas pamatīgi iemetis, parādījās (mīļotās dzīvesbiedres pavadībā) ar draudīgu seju un baismīgu pēršanas rīku — stipru, lokanu, novaskotu, jaunu — īsi sakot, nopirktu šorīt speciāli šim gadījumam.

—   Vai visi zēni ir šeit? — Skvīrss noprasīja briesmīgā

balsī.

Visi zēni bija šeit, bet visi baidījās atbildēt, tāpēc Skvīrss pārlaida viņiem bargu skatienu; visas acis nolaidās un visas galvas nokārās.

—   Visi zēni vietās! — Skvīrss pavēlēja, uzcirzdams, kā vienmēr, pa katedru un ar drūmu gandarījumu vērodams drebošos zēnus. — Niklbij! Uz savu katedru, ser!

Ne viens vien mazs novērotājs pamanīja, ka palīgskolotājam visai dīvaina un neparasta sejas izteiksme, taču viņš ieņēma savu vielu, neko neatbildēdams. Skvīrss uzmeta triumfējošu skatienu viņam un visnežēlīgākā despota skatienu zēniem, tad izgāja ārā un drīz atgriezās, vilkdams Smaiku aiz apkakles vai — drīzāk — aiz skrandas, kas bija vistuvāk tai vietai, kur būtu jābūt apkaklei, ja Srnaiks būtu varējis lepoties ar šādu rotu.

Jebkurā citā vietā šāds nelaimīgs, nomocīts, garīgi salauzts radījums būtu izraisījis līdzcietības un protesta čukstus. Arī šeit tā parādīšanās atstāja zināmu iespaidu, jo skatītāji nemierīgi sakustējās sēdekļos un drošākie slepus apmainījās ar skatieniem, kas pauda sašutumu un žēlumu.

Bet Skvīrss to visu nemanīja; pievērsies Smaikam, viņš apjautājās, kā šādos gadījumos bija pieņemts, vai tas varot ko teikt sev par attaisnojumu.

—   Laikam neko? — Skvīrss jautāja ar velnišķīgu smīnu.

Smaiks palūkojās visapkārt, un viņa skatiens uz mirkli apstājās pie Nikolasa, it kā gaidot, ka tas iestāsies viņa labā, bet Nikolasa acis bija pievērstas katedrai.

—   Vai tev ir kas sakāms? — Skvīrss jautāja vēlreiz, pāris reižu pavēcinājis labo roku, lai pārbaudītu tās spēku un lokanību. — Paejiet mazliet sānis, misis Skvīrsa, dārgā, man te trūkst telpas.

—   Saudzējiet mani, ser! — Smaiks iekliedzās.

—   Ak tā — un tas ir viss? — teica Skvīrss. — Labi, es tevi pasaudzēšu — pusdzīvu es tevi atstāšu.

—   Ha, lia, ha! — smējās misis Skvīrsa. — Tas tik ir joks!

—   Mani noveda tiktāl, — vārgi izteica Smaiks un atkal lūdzoši paskatījās visapkārt.

—   Tevi noveda, jā? — atkārtoja Skvīrss. —Tātad tā nebija tava vaina — laikam mana, ko?

—   Riebīgais, nepateicīgais, trulais, rupjais, tiepīgais, nekrietnais suns! — izsaucās misis Skvīrsa, iespiedusi padusē Smaika galvu un cirzdama viņam pļaukas pie katra apzīmējuma. — Ko viņš grib ar to teikt?

—   Paej sānis, dārgā, — Skvīrss sacīja. — To mēs papūlēsimies uzzināt.

Misis Skvīrsa, aizelsusies no šiem vingrinājumiem, paklausīja. Skvīrss cieši sagrāba zēnu; nežēlīgs cirtiens ķēra zēna ķermeni, viņš sarāvās un aiz sāpēm iebrēcās; niedre pacēlās atkal un gribēja jau nolaisties, kad Nikolass Niklbijs, pēkšņi pielēcis kājās, uzkliedza «Stāt!» tādā balsī, ka sijas nodunēja.

—   Kas kliedza «Stāt!»? — noprasīja Skvīrss, nešpetni atskatīdamies.

—   Es! — atsaucās Nikolass, panākdams uz priekšu.

Tas nedrīkst notikt!

—   Nedrīkst notikt? — Skvīrss gandrīz vai iespiedzās.

—   Nē! — Nikolass nodārdināja.

Skvīrss, ko bija apstulbinājusi un nobiedējusi šī pārdrošā iejaukšanās, palaida vajā Smaiku un, atkāpies pāris soļu, vērās Nikolasā ar patiešām baismīgu skatienu.

—   Es teicu — nedrīkst notikt, — Nikolass atkārtoja, nebūt nenobijies. — Un nenotiks vairs! Es to nepieļaušu!

Skvīrsam acis gandrīz vai spiedās ārā no pieres; aiz pārsteiguma viņš bija zaudējis runasspējas.

—   Jūs neņēmāt vērā manu miermīlīgo iestāšanos šī nelaimīgā jaunekļa labā, — Nikolass turpināja, — jūs neatbildējāt uz vēstuli, kurā es lūdzu piedot viņam un solījos uzņemties atbildību par to, lai viņš mierīgi paliek šeit. Nepārmetiet man šo publisko iejaukšanos. Tur esat vainīgs jūs, nevis es!

—   Savā vietā, ubags! — Skvīrss brēca, vai prātu zaudējis aiz niknuma, un atkal sagrāba Smaiku.

—   Neģēlis! — Nikolass dusmās iesaucās. — Pamēģiniet tikai viņu aiztikt! Es nestāvēšu un neskatīšos, ko jūs darat. Ilgāk es to necietīšu, un man pietiks spēka tikt galā ar desmit tādiem kā jūs. Piesargietics; zvēru pie debesīm, ka es jūs netaupīšu, ja jūs mani tiktāl novedīsiet!

—   Atpakaļ! uzbrēca Skvīrss, vicinādams savu ieroci.

—   Man jāatmaksā par neskaitāmiem apvainojumiem, — Nikolass sauca, piesarcis aiz dusmām, — mans sašutums ir audzis ar katru dienu, redzot nekrietno, nežēlīgo apiešanos ar nevarīgiem bērniem šinī neģēļu migā. Piesargieties, ka jūs neizvedat mani no pacietības, citādi jūs to rūgti nožēlosiet!

Viņš nepaspēja to izteikt, kad Skvīrss nevaldāma niknuma lēkmē, iekaukdamies kā satrakots zvērs, spļāva uz viņu un iecirta viņam pa seju ar savu spīdzināšanas ieroci, atstājot tur sarkanu svītru; ciezdams skaudras sāpes un juzdams vienā mirklī uzbangojam niknumu, nicināšanu un sašutumu, Nikolass metās virsū Skvīrsam, izrāva tam niedri no rokas un, saķēris nelieti aiz rīkles, sita viņu, kamēr tas lūdzās žēlastību.

Zēni nepakustināja ne pirksta, vienīgi mazais Skvīrss metās tēvam palīgā, uzbrukdams ienaidniekam no aizmugures, bet misis Skvīrsa, aurodama pēc palīdzības, ieķērās laulātā drauga svārku malā, cenzdamās aizvilkt viņu projām no sastracinātā ienaidnieka; mis Skvīrsa, kura bija raudzījušies pa atslēgas caurumu, gaidīdama pavisam citādu ainu, jau pašā uzbrukuma sākumā iedrāzās iekšā un, nobērusi pār skolotāja palīga galvu tintnīcu krusu, sāka velēt viņu pēc sirds patikas; pie katra sitiena viņu iedvesmoja atmiņas par atraidīto mīlestību, piešķirdamas sevišķu spēku rokai, kura (šinī ziņā mis Skvīrsa neatpalika no inates) nebūt nebija no vājajām.

Nikolass niknā uzbrukuma versmē nejuta šos sitienus vairāk par vieglas spalviņas pieduršanos, bet, apreibis no trokšņa un kņadas un juzdams, ka roka piegurst, ielika visu atlikušo enerģiju piecos sešos pēdējos cirtienos un tad aizgrūda Skvīrsu projām, cik bija spēka. Mistera Skvīrsa straujais kritiens lika misis Skvīrsai pārvelties pār tuvāko solu, bet Skvīrss, atsities ar galvu pret šo pašu solu, palika guļam visā garumā uz grīdas apstulbināts un nekustīgs.

Tik laimīgi noslēdzis šo pasākumu un ar gandarījumu pārliecinājies, ka Skvīrss ir tikai apdullis, nevis miris (šinī ziņā Nikolasam vienu mirkli bija nepatīkamas bažas), Nikolass ļāva ģimenei atgriezt Skvīrsu pie samaņas un pats izgāja no klases apdomāt, ko darīt tālāk. Ārā iedams, viņš nemierīgi palūkojās pēc Sinaika, bet tas nekur nebija ieraugāms.

Pēc neilgām pārdomām viņš ielika mazā ādas somā daļu savu drēbju un, ta kā neviens nestājās viņam ceļā, drosmīgi izgāja pa parādes durvīm un drīz vien soļoja pa ceļu uz Grītebridžas pusi.

Kad viņš bija pietiekami atvēsis, lai spētu apdomāt savu pašreizējo stāvokli, tas nerādījās diezin cik iepriecinošs: viņam kabatā bija tikai četri šiliņi un daži pensi, bet vairāk par divsimt piecdesmit jūdzēm šķīra viņu no Londonas, uz kurieni viņš bija nolēmis iet, lai starp citu pārliecinātos, kādu ziņojumu par šīsdienas notikumiem misters Skvīrss sniegs karsti mīļotajam tēvocim.

Nonācis pie slēdziena, ka nav nekādas iespējas uzlabot šo bēdīgo stāvokli, viņš pacēla acis un ieraudzīja tuvojamies kādu jātnieku, un šai jātniekā, kurš bija ģērbies vel.veta biksēs un ādas getrās, sev par lielu sarūgtinājumu, pazina Džonu Braudiju; tas skubināja zirgu ār resnu oša nūju, kas likās nesen nogriezta no kāda dūšīga jauna koka.

«Man vairs negribētos trokšņa un plūkšanās,» Nikolass domāja, «bet nekas cits neatliks kā ielaisties ķīviņā ar šo

godīgo stulbeni un varbūt saņemt pāris zvēlienu ar viņa nūju.»

Patiešām bija pamats domāt, ka šī sastapšanās beigsies tieši tā, jo Džons Braudijs, pamanījis Nikolasu tuvojamies, apturēja zirgu pie takas un gaidīja viņu pienākam, ļoti bargi raudzīdamies starp zirga ausīm, kamēr Nikolass nesteigdamies tuvojās.

—   Jūsu padevīgs kalps, jaunais džentlmen, — Džons sacīja.

—   Gatavs pakalpot, — atbildēja Nikolass.

—   Re, tā nu mēs beidzot esam sastapušies, — Džons teica, skanīgi uzsizdams ar nūju pa kāpsli.

—   Jā, — Nikolass vilcinādamies atsaucās. — Paklau,— viņš pēc īsa klusuma brīža sirsnīgi teica, — pagājušajā reizē mēs nešķirāmies diezin cik draudzīgi; tā droši vien bija mana vaina, bet man nebija nolūka jūs apvainot, un es pat neapzinājos, ka to daru. Vēlāk es to ļoti nožēloju. Vai gribat sniegt man roku?

—   Sniegt roku? — iesaucās labsirdīgais jorkšīrietis.

—   Jā, to es gribu! — Viņš noliecās no segliem un enerģiski sakratīja Nikolasa roku. — Bet kas tev ar ģīmi, draugs? It kā būtu sasists.

—   Cirtiens ar niedri, — Nikolass teica, tumši pietvīkdams. — Sitiens, bet es to atmaksāju devējam un vēl ar krietniem procentiem.

—   Ej nu — patiešām? — izsaucās Džons Braudijs.

—   Labi darīts! Tas. man patīk.

—   Patiesība ir tāda, — Nikolass iesāka, lāgā nezinādams, kā visu atklāti izteikt, — patiesība ir tāda, ka pret mani slikti izturējās.

—   Nū! — noteica Džons Braudijs līdzjūtīgā tonī, jo spēkā un augumā viņš bija īsts milzis un Nikolass viņa acīs droši vien bija punduris. — Kas to būtu domājis!

—   Jā, — Nikolass apstiprināja, — viņš pret mani slikti izturējās, šis Skvīrss, un tad es viņu pamatīgi piekāvu un nu eju projām.

—   Ko?! — Džons Braudijs iekliedzās tik gavilējošā balsī, ka zirgs bailēs salēcās. — Piekāvis skolmeistaru! Ho, ho, ho! Piekāvis skolmeistaru! Vai kāds ir dzirdējis š; itādu joku? Dod man vēlreiz roku, puis! Piekāvis skolmeistaru! Nudie, tu man dikti patīc!

Pēc šiem prieka izsaucieniem Džons Braudijs atkal smējās un smējās — tik skaļi, ka tuvas un tālas atbalsis meta atpakaļ līksmu smieklu šaltis, — un visu laiku sirsnīgi spieda Nikolasam roku. Labi izsmējies, viņš apvaicājās, ko Nikolass domājot darīt; kad tas atbildēja, ka došoties taisnā ceļā uz Londonu, viņš šaubīdamies pagrozīja galvu un noprasīja, vai Nikolass zinot, cik maksā tik tāls brauciens ar diližansu.

—   Nē, to es nezinu, — Nikolass atbildēja, — un tam nav nekādas nozīmes, jo es iešu kājām.

—   Kājām uz Londonu! — izbrīnā iesaucās Džons.

—   Jā, visu ce|u, — Nikolass atbildēja. — Pa šo laiku es būtu jau daudz so|u nogājis, tāpēc — ardievu!

—   Pag, pag, — teica godīgais laucinieks, valdīdams nepacietīgo zirgu, — stāvi, kad tev saka! Cik tev naudas kabatā?

—   Pārāk daudz nav, — Nikolass pietvīcis sacīja, — bet es rīkošos tā, lai pietiktu. Jūs jau zināt: ar labu gribu iespējams viss.

Džons Braudijs neko neatbildēja, bet, iebāzis roku kabatā, izvilka vecu, novazātu ādas maku un uzstāja, ka Nikolasam jāaizņemas tik daudz naudas, cik nepieciešams pašreizējām vajadzībām.

—   Nekautrējies, draugs, — viņš teica, — ņem tik daudz, cik vajag, lai tiktu līdz mājām. Kādreiz tu man to atdosi, es zinu.

Nikolass bija ar mieru aizņemties tikai vienu soverēnu; misters Braudijs gan centās viņu pierunāt, lai ņem vairāk (piezīmēdams ar jorkširieša piesardzību, ka atlikumu, ja Nikolass visu neiztērētu, var pataupīt, kamēr rodas iespēja nosūtīt to bez maksas atpakaļ), bet tas viņam neizdevās.

—   Pievāc arī šito koka gabalu, varēsi uz tā atspiesties, draugs, — Džons piebilda, sniegdams savu nūju Nikolasam un spiezdams vēlreiz viņa roku. — Turi drošu dūšu, un lai dievs tevi svētī! Piekāvis skolmeistaru! Nudie, tas ir pats labākais, ko esmu dzirdējis divdesmit gadu laikā!

To pasacījis, Džons Braudijs atkal sāka skaļi smieties, lai izvairītos no Nikolasa pateicības (tādējādi apliecinādams lielāku smalkjūtību, nekā no viņa varēja gaidīt), tad iespieda piešus zirgam sānos un aizjāja vieglā riksī, laiku pa laikam atskatīdamies uz Nikolasu, kurš raudzījās viņam nopakaļ, un jautri mādams viņam ar roku, it kā gribēdams uzmundrināt. Nikolass vēroja zirgu un jātnieku, kamēr tie nozuda aiz tālīna pakalna kores, un tad devās tālāk.

Tai pēcpusdienā viņš nekur tālu netika, jo drīz vien satumsa un dziļais sniegs kavēja iešanu, un tikai pieredzējušam ceļotājam būtu bijis pa spēkam krēslā ncnomaldities. To nakti Nikolass pārlaida kādās mājās, kur trūcīgi ceļinieki par lētu maksu varēja dabūt guļvietu, un, nākamajā rītā agri piecēlies, līdz vakaram sasniedza Barebridžu. Staigādams pa pilsētu un meklēdams kādu lētu apmešanās vietu, viņš nejauši uzdūrās tukšam šķūnim kādus divsimt jardus no ceļa; tur viņš noguris izstiepās siltā kaktiņā un drīz vien aizmiga.

Nākamajā rītā pamodies, viņš mēģināja atcerēties savus sapņus — tie visi bija saistīti ar Doutboizas skolu —, tad piecēlās sēdus, izberzēja acis un blenza — nebūt ne bezrūpīgā mierā — uz kādu nekustīgu stāvu, kas likās sastindzis viņa priekšā, pāris jardu atstatu.

—   Dīvaini! — Nikolass izsaucās. — Vai šo parādību radījuši sapņi, no kuriem vēl neesmu pilnīgi atjēdzies? Tā nevar būt īstenība — un tomēr es… es esmu nomodā! Smaik!

Stāvs sakustējās, piecēlās, tuvojās un nokrita ceļos pie viņa kājām. Tas patiešām bija Smaiks.

—   Kāpēc jūs metaties ceļos? — jautāja Nikolass, steidzīgi pieceldams viņu.

—   Es gribu iet jums līdzi… visur… kur vien gribat… līdz pasaules malai… līdz kapam… — Smaiks atbildēja, tvarstīdams viņa roku. — Ļaujiet man to, ak, ļaujiet! Jūs esat manas mājas… mans labais draugs.:, ņemiet mani sev līdzi, es lūdzu jūs!

—   Es esmu draugs, kurš maz var jums palīdzēt, — Nikolass laipni atbildēja. — Kā jūs šeit nokļuvāt?

Izrādījās, ka Smaiks sekojis Nikolasani, centies visu ceļu nezaudēt to no acīm, apsargājis Nikolasu, kad tas gulējis vai apstājies atspirdzināties, un visu laiku baidījies, kaut tikai viņu nepamana un nesūta atpakaļ. Viņš arī tagad nebija gribējis parādīties, bet Nikolass bija pamodies tik pēkšņi, ka Smaiks nebija to gaidījis un nepaspēja noslēpties.

—   Nabaga cilvēks! — Nikolass sacīja. — Bēdīgais liktenis atstājis jums tikai vienu draugu, kurš ir gandrīz tikpat nabadzīgs un nevarīgs kā jūs.

—   Vai es drīkstu… vai drīkstu iet jums līdzi? — Smaiks bikli vaicāja. — Es būšu jums uzticīgs un strādīgs kalps, nudien būšu. Man nevajag drēbju, — piebilda nabaga radījums, tīdamies savās skrandās, — šīs vēl ilgi noderēs! Es tikai gribu uzturēties jūsu tuvumā.

— Lai notiek! — Nikolass izsaucās. — Un pasaule būs pret jums tāda pati kā pret mani, kamēr viens no mums vai arī mēs abi atstāsim to, lai dotos uz labāku pasauli. Ejam!

Viņš uzsvieda nesamo plecos un, paņēmis vienā rokā nūju, pastiepa otru savam ielīksmotajam ceļabiedram, un tā viņi abi izgāja no vecā šķūņa.

## XIV NODAĻA,

kurai ir tā nelaime vēstit tikai par sīkiem ļautiņiem, un tāpēc tā ir neinteresanta un nenozīmīga.

Tanī Londonas daļā, kur atrodas Goldenskvērs, ir arī kāda nolaista, noplukuši, pussabrukusi iela ar divām nevienādām rindām augstu, izkāmējušu namu, kuri gadiem ilgi it kā blenž cits citā. Šķiet, pat skursteņi kļuvuši drūmi un grūtsirdīgi, jo viņu vienīgā nodarbība ir skatīties uz skursteņiem otrpus ielas. To virsas ir saplaisājušas, sadauzītas un nokvēpušas melnas, un šur tur kāda augstāka skursteņu rinda ir smagi nošķiebušies uz sāniem un nokārusies pār jumtu, it kā tā prātotu atmaksāt par pusgadsimtu ilgo nevērību, uzgāžotics virsū bēniņu iemītniekiem.

Vistas, kas meklē barību pie notekām, virzīdamās uz priekšu lēkājošā gaitā, kāda piemīt tikai pilsētas vistām un apmulsinātu ikvienu lauku vistu, pilnīgi piestāv savu īpašnieku bēdīgajām mītnēm. Netīras, ar plānām spalvām, kūtras spārnu kustinātājas, sūtītas, tāpat kā daudzi kaimiņmāju bērni, meklēt pārtiku uz ielas, tās lēkā no viena akmens uz otru nožēlojamās pūlēs atrast ko ēdamu, kas būtu noslēpies dubļos, un tik tikko spēj izgrūst ķērcienu. Vienīgais, kuram ir kaut kas līdzīgs balsij, ir maiznieka vecais pundurgailis, bet arī tas ir aizsmacis, jo dzīve pie pēdējā saimnieka bijusi gaužām slikta.

Spriežot pēc namu lieluma, tajos kādreiz dzīvojuši turīgāki ļaudis nekā patlaban, bet tagad te izīrē stāvus vai istabas un pie katrām ieejas durvīm ir gandrīz tikpat daudz plāksnīšu un zvanu rokturu, cik istabu aiz tām. Arī logi tā paša iemesla dēļ ir visai dažādi, jo tos rotā daždažādas

štoras un aizkari, kādus vien var iedomāties; pa durvīm gandrīz nevar tikt iekšā — tās ir aizkrautas un aizsprostotas ar raibu raibo bērnu un visādu lielumu portera krūžu kolekciju, sākot ar zīdaini un puspintes krūzīti un beidzot ar pieaugušu skuķi un pusgalona tilpuma kannu.

Vienā namā — tas bija varbūt mazliet netīrāks par pārējiem, ar lielāku daudzumu zvanu rokturu, bērnu un portera krūžu, turklāt tas pirmais saņēma pilnīgi svaigus biezu, melnu dūmu mutuļus, kas dienu un nakti plūda no lielas alus darītavas turpat blakus, — viesistabas logā bija sludinājums, ka te izdodama vēl viena istaba, tikai, kādā stāvā tā varēja būt, to nespētu pateikt pat labs rēķinātājs, ja ņem vērā, ka visi logi bija pilni ar neskaitāmo iemītnieku mantību — no veļas ruļļa virtuves logā līdz puķu podiem uz margām.

Kopējās kāpnes šinī namā bija kailas un bez paklāja, toties ziņkārs apmeklētājs, kuram jākāpj līdz pašai augšai, varēja vērot šejienes iemītnieku pieaugošās nabadzības pazīmes, kaut arī istabas bija aizslēgtas. Piemēram, otrā stāva Iemītnieki, kuriem bija mēbeļu pārpilnība, turēja kāpņu laukumiņā vecu sarkankoka (īsta sarkankoka!) galdu, kuru ienesa iekšā tikai nepieciešamības gadijumā. Trešajā stāvā lieki bija divi veci priedes koka krēsli, turklāt vienam, kas bija paredzēts dibenistabai, trūka sēdekļa un vienas kājas. Augšējais stāvs varēja parādīt tikai ķirmju sagrauztu veļas baļļu, bet bēniņi lepojās ar divām apdauzītām krūzēm un pāris saplēstām zābakziedes pudelēm.

Šinī bēniņu laukumiņā apstājās noplucis pusmūža vīrs ar platu seju un skarbiem vaibstiem; pēc krietna cīniņa ar sarūsējušo slēdzeni viņš atvēra pirmās jumtistabas durvis un ar likumīga īpašnieka izskatu iegāja iekšā.

Šis cilvēks valkāja parūku no īsiem, rupjiem, sarkaniem matiem — viņš to noņēma reizē ar cepuri un pakāra uz naglas. Uzmaucis galvā netīru katūna naktsmici, viņš pagrābstījās tumsā, kamēr atrada sveces galiņu, un, piedauzījis pie starpsienas, kas šķīra abas jumtistabas, skaļā balsī apvaicājās, vai misteram Nogsam esot uguns.

Skaņas, kas atplūda līdz viņam un ko klusināja līstes un apmetums, likās nākam no krūzes vai cita dzerama trauka, taču runātājam bija Ņūmena balss un atbilde bija apstiprinoša.

—   Nejauks laiks šovakar, mister Nogs, — sacīja cilvēks naktsmicē, kurš bija ienācis, lai aizdedzinātu savu sveci.

—   Vai līst? — vaicāja Ņūmens.

—   Vai līst? — otrs sirdīgi atkārtoja. — Es esmu slapjš caur un cauri.

—   Daudz jau nav vajadzīgs, lai mūs abus izmērcētu caur un cauri, mister Kraul, — Ņūmens noteica, uzlikdams roku uz savu nonēsāto svārku atloka.

—   Un tāpēc tas ir vēl nepatīkamāk, — misters Krauls atbildēja tai pašā sirdīgajā tonī.

Kaut ko vēl noburkšķējis, runātājs, kura seja pauda vislielāko egoismu, teju pat izgrāba vārgo uguni ārā no pavarda un, iztukšojis Nogsa piebīdīto glāzi, apvaicājās, kur viņam esot ogles.

Ņūmens Nogss norādīja uz virtuves skapja apakšu, un misters Krauls, paķēris liekšķcri, izgrāba pusi no ogļu krājuma, bet Nogss, ne vārda neteikdams, aukstasinīgi atsvieda to atpakaļ.

—   Ceru, ka vecumdienās neesat kļuvis taupīgs? — Krauls apvaicājās.

Ņūmens Nogss norādīja uz tukšo glāzi, it kā ar to atspēkodams apvainojumu, un īsi paziņoja, ka iešot lejā uz vakariņām.

—   Pie Kenvigsiem? — Krauls jautāja.

Ņūinens piekrītoši pamāja.

—   te nu bija! — izsaucās Krauls. — Es taču biju pārliecināts, ka jūs neiesiet, jo pats man tā teicāt, tāpēc es sacīju Kenvigsiem, ka neieradīšos, un domāju pavadīt šo vakaru kopā ar jums.

—   Man jāiet, — Ņūmens atbildēja. — Viņi to grib.

—   Un ko lai es daru? — gaudās patmīlis, kurš vienmēr domāja tikai par sevi. — Tā ir tikai jūsu vaina. Zināt ko: es pasēdēšu pie jūsu kamīna, kamēr jūs atnāksiet atpakaļ.

Ņūmens uzmeta žēlu skatienu trūcīgajam kurināmā krājumam, bet, neiedrošinādamies teikt «nē» — vārdu, ko visā savā mūžā nebija pratis īstā laikā pateikt ne sev, ne citiem, — piekrita šim ierosinājumam. Misters Krauls tūliņ iekārtojās uz Nogsa rēķina pēc iespējas ērti, ciktāl to atļāva apstākļi.

īrnieki, kurus Krauls bija nosaucis par Kenvigsiem, bija kāds misters Kenvigss, ziloņkaula griezējs, viņa sieva un pēcnācēji; Kenvigsu uzskatīja par diezgan svarīgu personu, jo viņš aizņēma visu otro stāvu — veselas divas istabas. Misis Kenvigsa pēc izturēšanās bija īsta lēdija, turklāt cēlusies no ļoti smalkas ģimenes: viņai bija tēvocis, kurš ievāca maksu par ūdens lietošanu; piedevām vēl abas viņas vecākās meitas divreiz nedēļā apmeklēja deju stundas šinī pašā apkaimē; viņām bija linu krāsas mati, kas jaukās biželēs ar zilām lentēm nokarājās uz muguras, un baltas biksītes ar kruzuļiem ap potītēm; aiz šiem iemesliem un daudziem citiem, vēl svarīgākiem, — bet to ir pārāk daudz, lai tos pieminētu, — misis Kenvigsa tika uzskatīta par visai vēlamu paziņu un bija pastāvīgs tenku objekts visā ielā un vēl trīs četrās mājās aiz stūra abos ielas galos.

Bija tās laimīgās dienas gadskārta, kad Anglijas valsts baznīca bija dāvājusi misteram Kenvigsam misis Kenvigsu, un šai dienai par godu misis Kenvigsa bija ielūgusi dažus izmeklētus draugus uz kāršu spēli un vakariņām un uzvilkusi jaunu tērpu; šis spilgtais tērps, kas bija šūts pēc jaunām meitenēm domāta modeļa, bija tik labi izdevies, ka, pēc mistera Kenvigsa vārdiem, astoņi laulības dzīves gadi un pieci bērni šķita tikai sapnis un misis Kenvigsa šķita jaunāka un ziedošāka nekā tanī pirmajā svētdienā, kuru viņi abi bija pavadījuši kopā.

Lai ari cik skaista izskatījās misis Kenvigsa, kad bija saposusies, un lai arī viņas staltā stāja pārliecināja visus, ka viņai ir vismaz virēja un istabene, kuras viņa izrīko, tomēr viņai bija bezgala daudz rūpju ar mielasta gatavošanu, daudz vairāk, nekā viņa, būdama trausla un vārīga, varēja izturēt, bet viņu mudināja namamātes lepnums. Taču galu galā viss, ko vajadzēja sagatavot, bija sagatavots, viss, ko vajadzēja novākt pie malas, bija novākts, turklāt pats ūdens maksas iekasētājs bija solījies ierasties — tātad šoreiz viņas namam smaidīja laime.

Sabiedrība bija lieliski izmeklēta. Tā sastāvēja vispirms no mistera Kenvigsa, misis Kenvigsas un četrām Kenvigsu atvasēm, kuras vēl nelikās gulēt — pirmkārt, tādēļ, ka pēc taisnības viņām šodien vajadzēja saņemt saldumus, otrkārt, tādēļ, ka viņu guldīšana viesu klātbūtnē būtu. neērta, lai neteiktu — nepieklājīga. Vēl šeit bija 'jaunā lēdija, kura bija šuvusi misis Kenvigsas kleituun — tas nudien bija patīkami — atdevusi savu gultu trešā stāva dibenistabā Kcnvigsu mazulim, turklāt pagādājusi meiteni, kas viņu pieskata. Lai jaunajai lēdijai būtu pāris, bija ielūgts kāds jauns cilvēks, kas pazina misteru Kenvigsu vēl no viņa vecpuiša laikiem un baudīja dāmu cieņu savas uzdzīvotāja slavas dēļ. Vēl šeit bija uescn precējies pāris, kas bija ciemojies pie mistera un misis Kcnvigsiem viņu lakstošanās laikā, un misis Kenvigsas māsa, īsta skaistule, un vēl viens jauns cilvēks, kuram, kā sprieda, bija godīgi nodomi attiecībā uz minēto lēdiju, un vēl misters Nogss, kuru ielūgt šķita smalki, jo viņš kādreiz bijis īsts kungs. Tad vēl šeit bija kāda vecāka lēdija no pirmā stāva galaistabas un kāda jaunāka lēdija — šīvakara izcilākā persona pēc ūdens maksas iekasētāja; viņa bija teātra ugunsdzēsēja meita, kura uzstājās pantomīmās un kurai piemita lieliskas, taisni neredzētas aktrises dotības — viņa dziedāja un deklamēja tā, ka misis Kcnvigsai asaras plūda no acīm. Bija tikai viens nepatīkams apstāklis, kas aptumšoja priecīgo sastapšanos ar draugiem: lēdija no apakšstāva galaistabas — ļoti resna, sešdesmit gadus veca — bija ieradusies dekoltētā muslīna kleitā un īsiem lakādas cimdiem rokās; lēdijas izskats nepatīkami pārsteidza misis Kenvigsu, un viņa klusām atklāja saviem viesiem, ka būtu lūgusi lēdiju atstāt telpu, ja vien vakariņas šai brīdī nevārītos uz apakšstāva galaistabas plīts.

—  Mana dārgā, — teica misters Kenvigss, — vai mēs nevaretu uzspēlēt kārtis?

—  Kenvigs, dārgais, tu mani pārsteidzi — sieva atbildēja. — Vai tad jūs sāksiet bez mana tēvoča?

—  Es piemirsu iekasētāju, — sacīja Kenvigss. — O nē, tas nav iespējams!

—  Viņš ir tik stingrs, — misis Kenvigsa teica otrai precētajai lēdijai, — ja mēs sāktu bez viņa, tad es uz mūžu būtu izsvītrota no viņa testamenta!

—   Ak dievs! — izsaucās precētā lēdija.

—  Jums nav ne jausmas, kāds viņš ir, — misis Kenvigsa turpināja, — un tomēr viņš ir pats labākais cilvēks pasaulē.

—   Vislabsirdīgākais cilvēks, — Kenvigss piemetināja.

—   Droši vien viņam sirds vai lūst, kad jānoslēdz ūdens cilvēkiem, kuri nav samaksājuši par to, — piebilda viņa draugs, vecpuisis, domādams to kā joku.

—  Džordž, — misters Kenvigss nopietni teica, — lai nekā tamlīdzīga es vairs nedzirdētu!

—   Es jau tikai jokoju, — draugs apkaunots atbildēja.

—  Džordž, — misters Kenvigss turpināja, — joki ir ļoti laba lieta — ļoti laba, bet, ja šie joki aizskar misis

Kenvigsu, es protestēju pret tiern. Cilvēks, kas ieņem sabiedrisku posteni, zina, ka par viņu zobosies — tur vainīgs viņa augstais stāvoklis, nevis viņš pats. Misis Kenvigsas radinieks ir sabiedriski nozīmīga persona, un viņš to zina, Džordž, un' spēj paciest zobošanos, bet, pat ja nerēķināmies ar misis Kenvigsu (ja es šādā gadījumā varētu nerēķināties ar misis Kenvigsu), man kā misis Kenvigsas vīram ir gods būt iekasētāja radiniekam — un es nevaru atļaut šādas piezīmes savā … — misters Kenvigss gribēja sacīt «mājā», bet pabeidza teikumu ar vārdu «dzīvoklī».

Tūliņ pēc šīm pārrunām — tās ārkārtīgi aizkustināja misis Kenvigsu un atstāja vēlamo iespaidu uz sabiedrību, kura nu īsti izprata iekasētāja vērtīgās īpašības, — atskanēja zvana skaņas.

—   Tas ir viņš, — nočukstēja misters Kenvigss, stipri uztraucies. — Morlīn, mana dārgā, skrien lejā un ielaid tēvoci, un noskūpsti viņu, līdzko atver durvis. Hm! Sāksim sarunu!

Atbalstot mistera Kenvigsa ierosinājumu, visi sāka runāt — ļoti skaļi, lai izskatītos omulīgi un nepiespiesti, — un, līdzko viņi to sāka, mis Morlīna Kenvigsa jautri ieveda istabā pazemu vecu džentlmeni brūnās drēbēs un getrās — ar seju, kas šķita izgriezta no lignum vitae*meitenes neparasto vārdu bija izdomājusi pati misis Kenvigsa pirms savām pirmajām dzemdībām, lai sevišķi izceltu vecāko bērnu, ja tā būtu meitene.

—   Ak, tēvoci, man tāds prieks jūs redzēt! — teica misis Kenvigsa, maigi skūpstīdama iekasētāju uz abiem vaigiem. — Tāds prieks!

—   Novēlu tev, dārgā, vēl daudzas reizes svinēt šo dienu, — iekasētājs sacīja, atbildot uz apsveikumu.

Jā, tas bija kas ļoti interesants. Te bija ūdens maksas iekasētājs bez parastā žurnāla, spalvas un tintes, viņš neklauvēja divreiz pie durvīm, baidīdams iemītniekus, viņš skūpstīja — patiešām skūpstīja — patīkama izskata sievieti un nemaz nepieminēja nokavētus maksājumus vai izsaukšanu uz tiesu, neteica, ka reiz jau te bijis un vairs nenāks iekasēt maksu par diviem ceturkšņiem. Bija patīkami vērot, kā viesi raugās uz viņu, šā skata aizgrābti, un redzēt, kā viņi ar mājieniem un skatieniem pauž savu gandarījumu, ka atklājuši ūdens maksas iekasētājā tik daudz cilvēcības.

—    Kur jūs gribētu sēdēt, tēvoci? — jautāja misis Kenvigsa, starodama aiz lepnuma par dižciltīgā radinieka ierašanos.

—   Vienalga, kur, dārgā, — atbildēja iekasētājs. — Es neesmu izvēlīgs.

Nav izvēlīgs! Kāds lēnprātīgs iekasētājs! Bijis viņš rakstnieks, kurš zina savu vietu, arī tad viņš nebūtu varējis likties pieticīgāks.

—   Mister Lilivik, — misters Kcnvigss uzrunāja iekasētāju, — daži mūsu draugi, ser, alkst pēc tāda goda… pateicos… iepazīstieties — misters un misis Katleri — misters Liliviks.

—   Es lepojos, ka esmu iepazinies ar jums, — teica misters Katlers. — Esmu loti bieži par jums dzirdējis.

Tie nebija tukši vārdi, jo misters Katlers, dzīvodams mistera Lilivika apgaitā, patiešām bija daudz par viņu dzirdējis. Precizitāte, ar kādu misters Liliviks mēdza ierasties, bija pilnīgi pārsteidzoša.

—   Jūs, Džordž, droši vien pazīstat misteru Liliviku, — Kenvigss turpināja. — Lēdija no apakšējā stāva — misters Liliviks. Misters Snūkss — misters Liliviks. Mis Grīna —. misters Liliviks. Misters Liliviks — mis Pitoukera no Karaliskā teātra Drūrileinā. Ļoti patīkami iepazīstināt divas izcilas personas! Misis Kenvigsa, dārgā, vai tu neizdalītu spēļu markas?

Misis Kenvigsa ar Ņūmena Nogsa palīdzību (viņš allaž izdarīja visādus mazus pakalpojumus bērniem, tāpēc visi ievēroja viņa lūgumu nepievērst viņam uzmanību un tikai čukstus pieminēja viņu kā «pagrimušo džentlmeni») izpildīja vira vēlēšanos, un lielākā daļa viesu piesēdās pie kārtīm, bet pati mājasmāte, Ņūmcns un mis Pītoukera no Karaliskā teātra Drūrileinā sāka klāt vakariņu galdu.

Kamēr lēdijas ar to nodarbojās, misters Liliviks iedziļinājās spēlē, un, tā kā jebkura zivs ūdens maksas iekasētāja tīklā ir derīga manta, patīkamais vecais džentlmenis nebūt nekautrējās pievākt savu tuvāko īpašumu un darīja to ikvienā izdevīgā gadījumā, visu laiku labsirdīgi smaidīdams un runādams ar viņiem tik augstprātīgā labvēlībā, ka visi jūsmoja par mistera Lilivika laipnību un klusībā domāja, ka viņš cienīgs ieņemt vismaz finansu ministra vietu.

Pēc krietnām pūlēm un neskaitāmiem pliķiem pa mazo Kenvigsu pakaušiem — turklāt divas nepaklausīgākās beidzot tika izdzītas — galds tika eleganti apklāts «n uz ta salikts: divas vārītas vistas, liels gabals cūkgaļas, ābolu pīrāgs, kartupeļi un dārzeņi; to visu redzēdams, godājamais misters Liliviks izsacīja daudz asprātību un kļuva pārsteidzoši mundrs, sagādājot neiedomājamu sajūsmu un prieku visiem viņa apbrīnotājiem.

Vakariņas pagāja ļoti jauki un ļoti aši, un vienīgās grūtības bija tās, ka pastāvīgi tika pieprasīti tīri naži un dakšiņas, tāpēc nabaga misis Kenvigsa ne vienreiz vien vēlējās, kaut privātās mājās turētos pie skolās ieviestās kārtības un katrs viesis ierastos ar savu nazi, dakšiņu un karoti; tas namamātei un namatēvam neapšaubāmi būtu izdevīgi daudzos gadījumos, it īpaši ja skolas principus realizētu visā pilnībā un atnestos priekšmetus viesi aiz smalkjūtības atstātu tepat.

Kad visi bija visu apēduši, galds tika trakā steigā un ar lielu troksni novākts un reibinošie dzērieni, kurus ieraugot Ņūmcnam Nogsam iemirdzējās acis, salikti rindā uz galda kopā ar karstu un aukstu ūdeni, un sabiedrība jau grasījās tos nobaudīt; misteru Liliviku nosēdināja lielā atzveltnes krēslā pie kamīna un četras mazās Kenvigsas uz soliņa viesu priekšā ar linu biželēm pret viesiem un sejām pret uguni; līdzko beidzās šī iekārtošanās, misis Kenvigsu tā pārņēma mātes jūtas, ka viņa, asaras liedama, noslīga uz mistera Kenvigsa kreisā pleca.

—   Viņas ir tik skaistas! — misis Kenvigsa šņukstēdama teica.

—   Ak dievs! — izsaucās visas lēdijas. — Tādas viņas ir! Pilnīgi dabiski, ka jūs lepojaties ar viņām, tikai neraudiet, neraudiet!

—   Es nevaru… nevaru neko darīt, un tam nav nozīmes, — elsoja misis Kenvigsa. — O, viņas ir pārāk skaistas, lai dzīvotu, pārāk skaistas! …

Izdzirdušas šo baismīgo pareģojumu, ka viņām lemta nāve bērnības plaukumā, visas četras mazās meitenes izgrūda šaušalīgu brēcienu un, iespiedušas galvu mātei klēpī, tā spiedza un kauca, ka astoņas mazās astītes lēkāja vien, un misis Kenvigsa spieda meitas pa kārtai pie krūtīm tādās izmisuma pozās, ka tās būtu bijis vērts atdarināt mis Pītoukerai.

Beidzot kaislību pārņemtā mālē ļāvās nomierināties, un mazās Kenvigsas, arī aprimušas, tika izdalītas viesiem, lai misis Kenvigsai neuznāktu jauna raudu lēkme, redzot visu četru meitu skaistumu. Pēc tam lēdijas uu džentlmeņi ņēmās pareģot, ka meitenes dzīvos ilgus, ilgus gadus un ka misis Kenvigsai nav nekādas vajadzības tā uztraukties; taisnību sakot, vajadzības patiešām nebija, jo meiteņu piemīlība nebīit nebija tik liela, lai rastos šādas ļaunas nojautas.

—   Sinī dienā pirms astoņiem gadiem… — pēc brītiņa iesāka misters Kenvigss. — Ak dievs!… Ak!…

Uz šo piezīmi atsaucās visi klātesošie, teikdami vispirms «ak» un pēc tam «ak dievs».

—   Toreiz es biju jaunāka! — ieķiķinājās misis Kenvigsa.

—   Nē, — iekasētājs noteica.

—   Protams, nē! — visi atsaucās.

—   Es atceros savu māsasmeitu, — teica misters Liliviks, iespaidīgi uzlūkodams klausītājus, — atceros, kā tanī pēcpusdienā viņa pirmo reizi atzinās savai mātei, ka viņai patīk Kenvigss. «Māt,» viņa teica, «es viņu mīlu.»

—   Es teicu «es dievinu viņu», tēvoci, — iejaucās misis Kenvigsa.

—   Man šķiet — «es viņu mīlu», mana dārgā, — iekasētājs stingri noteica.

—   Varbūt jums taisnība, tēvoci, — padevīgi piekrita misis Kenvigsa. — Man likās, ka teicu «dievinu».

—   «Mīlu», mana dārgā, — atspēkoja misters Liliviks. — «Māt,» viņa saka, «es viņu mīlu.» — «Ko es dzirdu?» iekliedzas māte, un tūliņ viņai sākas krampju lēkme.

Viesiem izlauzās izbrīna pilns izsauciens.

—   Krampju lēkme! — atkārtoja misters Liliviks, uzmezdams viņiem bargu skatienu. — Kenvigss man piedos, ja es draugu klātbūtnē teikšu, ka pret viņu bija ļoti lieli iebildumi, jo viņš bija zemākas izcelsmes nekā mūsu ģimene un būtu mums īsts kauna traips. Jūs atceraties, Kenvigs?

—   Protams, — atbildēja šis džentlmenis, kuram šādas atmiņas nebūt nebija nepatīkamas, jo tās neapšaubāmi pierādīja, no kādas cildenas ģimenes nākusi misis Kenvigsa.

—   Arī man bija tāda pati attieksme, — sacīja misters Liliviks. — Varbūt tā bija dabiska, varbūt nebija.

Klusi čuksti lika saprast, ka cilvēkam ar mistera Lilivika stāvokli šāda attieksme bijusi ne vien dabiska, bet pat visai teicama.

—   Ar laiku es mainīju savu nostāju, — misters Liliviks turpināja. — Kad viņi apprecējās un neko vairs

nevarēja darīt, es biju viens no pirmajiem, kas teica, ka Kenvigsam jāpievērš uzmanība. Beidzot ģimene pēc manas uzstāšanās pievērsa viņam uzmanību, un man jāsaka — un to es saku ar lepnumu —, ka vienmēr esmu uzskatījis viņu par ļoti godīgu, labi audzinātu, taisnprātīgu un cienījamu vīru. Sniedziet man savu roku, Kenvigs!

—   Es to daru ar lepnumu, ser, — misters Kenvigss teica.

—   Es tāpat, Kenvigs, — misters Liliviks atbildēja.

—        Dzīve ar jūsu māsasmeitu man bijusi ļoti laimīga, ser, — Kenvigss sacīja.

—        Tā būtu jūsu paša vaina, ja būtu bijis citādi, ser, — piezīmēja misters Liliviks.

—        Morlīna Kenvigsa, — izsaucās viņas māte, ārkārtīgi aizkustināta šai svinīgajā brīdī, — noskūpsti tēvoci!

Jaunā lēdija izpildīja to, kas tika pieprasīts, un trīs pārējās meitenes arī tika pa kārtai paceltas līdz iekasētāja sejai un ļāvās tai pašai procedūrai, ko pēc tam ar viņām izdarīja arī vairums klātesošo.

—       Ak, misis Kenvigsa, — ieteicās mis Pītoukera, — kamēr misters Nogss gatavo punšu, ko uzdzert šai laimīgajai gadskārtai, lai Morlīna nodejo misteram Lilivikam to figūru deju!

—   Nē, nē, mana dārgā, — atsaucās misis Kenvigsa,

—  tas nepatiks manam tēvocim.

—        Nekādas nepatikšanas nevar būt, es esmu pārliecināta, — uzstājās mis Pītoukera. — Jums tas sagādās prieku, vai ne, ser?

—        Par to es nešaubos, — atbildēja iekasētājs, vērodams, kā gatavo punšu.

—        Nu, tādā gadījumā Morlīna dejos, bet tēvocim jāpierunā mis Pitoukera, lai viņa nodeklamē mums «Vampīra bēres», — misis Kenvigsa teica.

Atskanēja skaļi aplausi un kāju dauzīšana pret grīdu, un mis Pītoukera vairākkārt graciozi nolieca galvu, pateikdamās par atzinību.

—       Jūs taču zināt, ka man nepatīk privātās viesībās uzstāties kā māksliniecei, — viņa pārmetoši sacīja.

—   0, bet ne jau pie mums! — iebilda misis Kenvigsa.

—     Mēs visi esam pret jums tik draudzīgi noskaņoti un labvēlīgi, ka jūs varat te justies kā savās mājās. Turklāt

vēl šādā gadījumā …

—        Tad es nevaru atteikties, — mis Pītoukera viņu pārtrauca. — Es ar prieku darīšu visu, kas būs manos vājajos spēkos.

Misis Kenvigsa un mis Pitoukera bija jau agrāk sastādījušas šo mazo izklaidēšanās programmu, un tās kārtība bija stingri noteikta, bet abas bija nolēmušas, ka vajadzīga neliela pierunāšana, lai tas liktos dabiskāk. Kad skatītāji bija sagatavojušies, mis Pitoukera dungoja melodiju un Morlīna dejoja; pirms tam pazoles viņai bija tā noberztas ar krītu, it kā viņai vajadzētu staigāt pa virvi. Tā bija ļoti skaista deja, kur vajadzēja daudz darboties ar rokām, un pēc tās skanēja bezgalīgi aplausi.

—   Ja es tiktu svētīta ar… ar bērnu, — mis Pitoukera pietvīkusi atzinās, — ar tādu mazu ģēniju kā viņa, es nekavējoties nodotu viņu operas skatuvei.

Misis Kenvigsa nopūtās un paskatījās uz vīru, bet viņš papurināja galvu un sacīja, ka šauboties.

—   Kenvigss baidās, — misis Kenvigsa noteica.

—   No kā? — jautāja mis Pitoukera. — Ka viņai neveiksies?

—   O nē, — misis Kenvigsa atbildēja, — bet, ja pieaugusi viņa izskatīsies tikpat daiļa kā tagad, — padomājiet vien par jaunajiem hercogiem un marķīziem!

—   Pilnīgi pareizi, — noteica iekasētājs.

—   Tomēr, — piezīmēja mis Pitoukera, — ja viņa, zināt, izturēsies ar pienācīgo cieņu …

—   Tas ir vērā ņemams apstāklis, — sacīja misis Kenvigsa, palūkodamās uz savu vīru.

—   Es zinu tikai to, — mis Pitoukera vilcinādamās turpināja, — protams, nav teikts, ka tā ir vienmēr, bet man nav gadījies sadurties ar šāda veida neērtībām un nepatikšanām.

Misters Kenvigss ar pienācīgu galantumu sacīja, ka tad jautājums esot pilnīgi skaidrs un ka viņš par šo priekšlikumu vēl nopietni padomāšot. Kad tas bija izlemts, mis Pītotikeru pierunāja sākt «Vampīra bēres»; jaunā lēdija atlaida vaļā matus un nostājās vienā istabas kaktā, otrā nostādīdama savu draugu, vecpuisi, kuram bija jāizskrien pie vārdiem «es nāvē krītu» un jasatver viņa rokās, kad viņa mirst ārprāta murgos; viņa nospēlēja savu lomu varen apgaroti, par lielām šausmām mazajām Kenvigsām — tās bija pārbijušās līdz krampjiem.

Priekšnesuma radītā sajūsma vēl nebija norimusies un Ņūmens (kurš sen nebija bijis pilnīgi skaidrā prātā tik vēlu vakarā) vēl nebija paspējis tikt pie vārda, lai paziņotu, ka punšs gatavs, kad pie ārdurvīm kāds steidzīgi pieklauvēja; misis Kenvigsa spalgi iebrēcās — viņai šķita, ka mazulis izkritis no gultas.

—   Kas tur ir? — misters Kenvigss skarbi noprasīja.

—   Nebaidieties, tas esmu es, — atbildēja Krauls, pabāzdams iekšā galvu ar naktsmici. — Mazulis jutās ļoti labi, es ielūkojos istabā, kad nācu lejā, viņš guļ cietā miegā un meitene tāpat, un es nedomāju, ka no sveces varētu aizdegties gultas aizkars, ja nu vienīgi caurvējš… bet tur prasa pēc mistera Nogsa!

—   Pec manis? — izsaucās galīgi pārsteigtais Ņūmens.

—   Tiešām, vai tas nav dīvaini — ierasties tik vēlu? — atsaucās Krauls, kurš bija gaužām neapmierināts, ka būs jāpamet vieta pie kamīna. — Un tie ir dīvaini cilvēki — izmirkuši lietū un dubļaini. Vai lai sūtu viņus projām?

—   Nē, — Ņūmens teica pieceldamies. — Cilvēki? Cik daudz? ,

—   Divi, — Krauls atbildēja.

—   Un prasīja pēc manis? Pēc Nogsa? — tincināja Ņūmens.

—   Pēc Nogsa, — atteica Krauls. — Pēc mistera Ņūmena Nogsa — mats matā.

Ņūmens kādu mirkli pārdomāja un tad steigšus izgāja āra, murminādams, ka tūliņ atgriezīsies. Viņš patiešām turēja vārdu, jo pēc īsa brīža iedrāzās istabā, bez jebkādas atvainošanās vai paskaidrojuma paķēra degošu sveci un pilnu glāzi karsta punša un izšāvās ārā kā vājprātīgs.

—   Velns parāvis, kas ar viņu noticis? — izsaucās Krauls, atvēris durvis līdz galam vaļā. — Klusu! Vai augšā nav dzirdams troksnis?

Viesi lielā apjukumā piecēlās un, vērdamies cits citā lielā neizpratnē un arī bailēs, izstiepa kaklus un sāka saspringti klausīties.

## XV NODAĻA

iepazīstina lasītāju ar iepriekšējās nodaļas beigās aprakstītā jucekļa 'iemesliem, kā ari ar dažiem notikumiem, kuri lasītājam noteikti jāzina.

Ņūmens Nogss trakā steigā uzsteberēja augšā ar kūpošo dzērienu, ko bija bez jebkādām ceremonijām paķēris no mistera Kenvigsa galda, turklāt ūdens maksas

Iekasētāja deguna priekšā; mirklī, kad dzēriens pazuda, Iekasētājs bija to vērojis ar lielu patiku, kas atspoguļojas arī viņa sejā. Ņūmens uznesa savu laupījumu taisnā ceļā savā jumtistabā, kur sēdēja Nikolass un Smaiks — viņa ceļabiedrs un šī grūtā ceļojuma iemesls —, abi slapji, netīri, noberztām kājām, noplēstiem apaviem, galīgi pārguruši.

Ņūmena pirmais darbs bija piespiest Nikolasu vienā malkā izdzert pusglāzi teju pat verdošā punša un otru pusi saliet rīklē Smaikam; puisis, kurš visā savā mūžā nebija baudījis neko stiprāku par caurejas zālēm, izrādīja visādas ērmīgas pārsteiguma un sajūsmas zīmes, kamēr šķidrums plūda viņam rīklē, un visai izteiksmīgi pārgrieza acis, kad tas bija norils.

—   Jūs esat galīgi izmirkuši, — teica Ņūmens, steigšus aptaustīdams svārkus, ko Nikolass bija novilcis. — Un man — man nav nekā cita, ko jums iedot, — viņš piebilda, uzmezdams acis paša novalkātajām drēbēm.

—   Man sainītī ir sauss apģērbs, vismaz šis tas, kas mums šobrīd labi noderēs, — Nikolass atbildēja. — Ja jūs skatīsieties uz mani ar tik bēdīgu seju, tad liksiet man vēl vairāk nožēlot, ka esmu spiests apdraudēt jūsu trūcīgos līdzekļus un lūgt patvērumu uz vienu nakti.

Klausoties šādus vārdus, Ņūmens nekļuva priecīgāks, bet, kad jaunais draugs sirsnīgi spieda viņam roku un apgalvoja, ka vienīgi pilnīga pārliecība par Nogsa sirsnību un labvēlību mudinājusi Nikolasu atklāt viņam savu ierašanos Londonā, misters Nogss atkal atplauka un visai dedzīgi stājās pie dažādu pasākumu veikšanas, kādi bija viņam pa spēkam, lai viesi justos omulīgi.

Šie pasākumi bija pārāk vienkārši — nabaga Ņūmena līdzekļi nebūt neatbilda viņa vēlmēm —, bet tos pavadīja liela rosība un skraidīšana. Tā kā Nikolass bija tik prātīgi rīkojies ar savu trūcīgo kapitālu, ka tas nebija viss izšķiests, galdā drīz parādījās vakariņas: maize, siers un auksta vēršgaļa, turklāt pudele brendija un krūze portera, tādēļ nebija ne mazākā iemesla bīties, ka te kādam būs jāmirst aiz bada vai slāpēm. Tie priekšdarbi, kādi bija Ņūmena spēkos, lai iekārtotu viesus naktsguļai, neaizņēma daudz laika, un, kad viņš bija pārliecinājis abus, ka Nikolasam katrā ziņā jāpārmaina drēbes un Smaikam jāuzvelk Ņūmena vienīgie svārki (Ņūmens tos tūliņ novilka, neklausīdamies nekādus iebildumus), ceļinieki ķērās pie vienkāršā ēdiena ar vēl lielāku prieku nekā agrāk

viens no viņiem, kurš savā laikā bija baudījis labākus cienastus.

Tad viņi piesēdās tuvāk kamīnam, ko Ņūrnens Nogss bija sakurinājis tik karstu, cik bija iespējams pēc Kraula sirojumiem ogļu krātuvē, un Nikolass, kuru līdz šim bija aizkavējuši drauga neatlaidīgie lūgumi iestiprināties pēc ceļojuma, tagad apstāja viņu ar nepacietīgiem jautājumiem par māti un māsu.

—   Veselas, — Ņūrnens atbildēja ar ierasto lakonismu, — abas veselas.

—   Vai viņas joprojām dzīvo Sitijā? — Nikolass jautāja.

—   Joprojām, — sacīja Ņūrnens.

—   Un mana māsa, — Nikolass turpināja, — vai viņa vēl aizvien strādā to pašu darbu, par ko man rakstīja, ka tas viņai laikam būšot pa prātam?

Ņūrnens iepleta acis platāk nekā parasti, bet atbildei tikai noelsās, ko atkarībā no galvas kustībām draugi varēja iztulkot kā «jā» vai «nē». Šoreiz viņš palocīja galvu, tāpēc Nikolass uzņēma atbildi kā labvēlīgu.

—   Tagad uzklausiet mani, — Nikolass sacīja, uzlicis roku Ņūmenam uz pleca. — Es nolēmu vispirms atnākt pie jums, lai, steigdamies apmierināt savas egoistiskās vēlmes, nesagādātu viņām tādas nepatikšanas, kuras nekad nespētu novērst. Kādas ziņas mans tēvocis saņēmis no Jorkšlras?

Ņūrnens atvēra un aizvēra muti vairākas reizes, it kā visiem spēkiem gribētu runāt, bet neko nevarētu pateikt, un beidzot pievērsa Nikolasam drūmu un baigu skatienu.

—   Ko viņš uzzinājis? — Nikolass uzstāja gluži pietvīcis. — Jūs redzat, ka esmu sagatavojies dzirdēt pašu sliktāko, ko ļaunprātība var izdomāt. Kāpēc jūs gribat to slēpt no manis? Es to uzzināšu agrāk vai vēlāk, un kāda nozīme stomīties dažas minūtes, ja ar pusi šā laika pietiktu, lai pateiktu visu, kas noticis? Lūdzu, sakiet visu uzreiz!

—   Rīt no rīta, — teica Ņūrnens. — Dzirdēsiet rīt no rīta.

—   Kas ar to būs panākts? — Nikolass jautāja.

. —1 Jūs labāk gulēsiet, — Ņūrnens atbildēja.

—   Es gulēšu sliktāk, — Nikolass nepacietīgi attrauca. — Gulēt! Lai cik novārdzis es esmu un lai kā man vajag atpūsties, es neaizvēršu acis visu nakti, ja jūs man visu neizstāstīsiet!

—   Un ja es visu izstāstīšu? — Ņūmens vilcinādamies

vaicāja.

—  Jūs pamodināsiet manu sašutumu vai ievainosiet manu lepnumu, — Nikolass atbildēja, — bet manu miegu jūs neaizdzīsiet, jo, ja šie notikumi atkārtotos, es nespētu rīkoties citādi un, lai kādas sekas tiem būtu, es nenožēlošu izdarīto nekad, kaut būtu jāmirst aiz bada vai jāubago. Labāk nabadzība un grūtības nekā kauns, ka esi pacietis baismīgu un necilvēcisku zemiskumu. Es jums saku — ja es tur būtu stāvējis rāmi un noskatījies, tad ienīstu pats sevi un būtu pelnījis visas pasaules nicināšanu. Ļaunais riebeklis!

Pēc šā laipnā mājiena uz klāt neesošo misteru Skvīrsu Nikolass apspieda pieaugošās dusmas un sīki izstāstīja Ņūmenam, kas noticis Doutboizas skolā, un lūdza viņu pateikt visu bez jebkādas piespiešanās. Sādi pierunāts, Ņūmens izņēma no veca čemodāna papīra lapu, kura šķita aprakstīta lielā steigā, un, pauzdams savu nepatiku ar visādām pārsteidzošām grimasēm, beidzot sacīja:

—   Mans dārgais jaunekli, jums nevajag padoties… tas nekur neder, zināt.., jūs netiksiet dzīvē uz priekšu, ja aizstāvēsiet katru, pret kuru slikti izturas… Sasodits, es lepojos ar jūsu rīcību, pats būtu tā darījis!

Šo Ņūmenam neparasto jūtu izpausmi pavadīja enerģisks dūres sitiens pa galdu, it kā iekaisumā viņš to būtu noturējis par mistera Vekforda Skvīrsa krūtīm vai ribām. Tik atklāti izteicies un zaudējis iespēju sniegt Nikolasarri dzīves gudrības pilnu padomu (ko sākumā bija nolēmis darīt), misters Nogss ķērās taisni pie lietas.

—   Jūsu tēvocis aizvakar saņēma šo vēstuli, — Ņūmens teica. — Kamēr viņš bija projām, es to ātri norakstīju. Vai lai nolasu?

—   Lūdzu, — Nikolass atbildēja.

Ņūmens Nogss lasīja:

«Doutboizas skola, ceturtdienas rītā.

Ser!

Mans tētis lūdz mani rakstīt Jums jo dakteris šaubās vai viņš varēs atkal tikt uz kājām, tāpēc nevar noturēt spalvu rokā.

Mēs esam tādā stāvoklī ko nevar pat nosaukt un mana tēta ģīmis ir maska ar ziliem un zaļiem plankumiem un arī divi klases galdi ir salauzti. Mums vajadzēja nonest viņu zemē virtuvē, tur viņš tagad gu|. No tā Jūs varat spriest cik zemiski ar viņu apgājušies.

Kad Jūsu brā|adēls ko Jūs ieteicāt par skolotāju bija to nodarījis manam tēvam un uzlēcis viņam ar kājām virsū un izrunājies tā ka mana spalva neiztur to uzrakstīt viņš šausmīgā negantībā uzbruka manai mammai, notrieca viņu zemē un iedzina viņai galvā pakauša ķemmi vairākas collas dziļi. Vēl drusku un tā būtu iegājusi viņai galvaskausā. Mums ir ārsta apliecība ka viņai būtu maitātas smadzenes ja bruņurupuča ķemme būtu tās ķērusi.

Tad mēs ar brāli kļuvām par viņa negantības upuriem un smagi cietām, un tas rada mums sirdi plosošas domas ka mūsu iekšām būs nodarīta kāda kaite jo no ārpuses nekas nav redzams. Es skaļi raudu visu laiku kamēr rakstu, un brālis dara to pašu tas traucē mani rakstīt un ceru ka atvainos manas kļūdas.

Remdējis savu asinskāri briesmonis aizbēga paņēmis līdzi puiku pēdīgo nelieti kuru viņš kūdīja uz dumpi, un gredzenu ar granātakmeni kas piederēja manai mammai, un tā kā policisti viņu nav aizturējuši tad viņš laikam braucis ar pasta ratiem. Mans tētis lūdz lai atdodat gredzenu ja viņš ierodas pie Jums un lai Jūs laidiet to zagli un slepkavu vaļā jo kad mēs iesūdzēsim viņu tad viņu tikai izsūtīs bet ja viņu palaidīs brīvā tad reiz noteikti pakārs, un tad mums nevajadzēs pūlēties un būs daudz patīkamāk. Cerībā saņemt atbildi kad Jums būs laika,

Jūsu utt. utt.

Fanija Skvīrsa.

P.S. Es nožēloju viņa gara tumsību un nicinu viņu!»

Pēc šās izsmalcinātās vēstules nolasīšanas iestājās dziļš klusums; Ņūmens Nogss, salocīdams vēstuli, ar jokainu žēlumu vēroja vēstulē minēto zēnu, «pēdīgo nelieti», kurš, saprazdams tikai to, ka viņam bijusi nelaime kļūt par iemeslu visām šīm nepatikšanām un apmelojumiem, no kā jācieš Nikolasarn, sēdēja kā mēms, izskatīdamies gaužām drūms un sagrauzts.

—. Mister Nogs, — teica Nikolass, mirkli pārdorņā'jis, — man tūliņ jāiet.

—   Jāiet?! — Ņūmens izsaucās.

—   Jā, — Nikolass atbildēja, — uz Goldcnskvēru. Neviens, kurš mani pazīst, neticēs šai pasaciņai par gredzenu, bet misteram Ralfam Niklbijam, lai sasniegtu mērķi vai apmierinātu naidu, būs izdevīgi izlikties, ka viņš tai tic. Mans pienākums — nevis pret viņu, bet pret sevi pašu — ir atklāt patiesību, turklāt es nevaru noturēties, nepateicis viņam paris vārdu.

—   Tas jāatliek, — Ņūmens sacīja.

—   Nevar atlikt, — Nikolass stingri noteica, grasīdamies iet.

—   Uzklausiet mani, — Ņūmens iesāka, aizstādamies priekšā savam dedzīgajam jaunajam draugam. — Viņa nav šeit. Viņš izbraucis no pilsētas. Viņš būs atpakaļ pēc trim dienām, un es zinu, ka viņš atbildēs uz vēstuli tikai pēc atgriešanās.

—   Jūs esat par to pārliecināts? — Nikolass jautāja ārkārtīgi uzbudināts, strauji soļodams pa šauro telpu.

—   Pilnīgi, — Ņūmens atbildēja. — Viņš tikko paguva izlasīt vēstuli, kad viņu izsauca. Vēstules saturs nav zināms nevienam, tikai viņam un man.

—   Jūs to skaidri zināt? — Nikolass aši noprasīja.

—  Nav zināms pat manai mātei un māsai? Ja es domātu, ka viņas… es iešu uz turieni… man viņas jāredz! Kurp inan jāiet? Kur viņas dzīvo?

—   Uzklausiet manu padomu! — teica Ņūmens — šinī brīdī viņš runāja noteikti, kā īstam vīram klājas. — Nemēģiniet pat sastapties ar viņām, kamēr viņš nav atgriezies. Es viņu pazīstu. Neļaujiet viņam domāt, ka esat kādu ietekmējis. Kad viņš pārbrauks, ejiet taisnā ceļā pie viņa un runājiet tik drosmīgi, cik vien patīk. Patieso stāvokli viņš zina tikpat labi kā jūs un es. Tam jūs varat ticēt.

—   Jūs esat labās domās par mani, un viņu jūs pazīstat labāk nekā es, — Nikolass sacīja, brītiņu padomājis.

—  Labi, lai notiek tā!

Ņūmens, kurš sarunas laikā bija stāvējis ar muguru pret durvīm, nolēmis, ja nepieciešams, ar spēku stāties pretī Nikolasa mēģinājumam iet ārā, ļoti apmierināts apsēdās agrākajā vietā un, tā kā ūdens katliņā vārījās, ielēja glāzē groku Nikolasam un ieplīsušā krūzē sev un Smaikam; no tās viņi abi dzēra pilnīgā saskaņā, bet Nikolass, atbalstījis galvu rokās, gremdējās grūtsirdīgās pārdomās.

Tikmēr apakšstāva sabiedrība, uzmanīgi klausījusies un nesadzirdējusi nekādu troksni, kas ļautu iejaukties, lai remdētu ziņkāri, atgriezās Kenvigsu istabā un sāka apspriest mistera Nogsa pēkšņās nozušanas un ilgās prombūtnes iespējamos iemeslus.

—    Zināt, ko es jums teikšu, — iesāka misis Kenvigsa, — varbūt viņam atsūtīts paziņojums, ka viņš var saņemt savu īpašumu atpakaļ.

—   Ak dievs! — misters Kenvigss iesaucās. — Tas ir iespējams! Varbūt šādā gadījumā vajadzētu uzsūtīt kādsi augšā un apvaicāties, vai viņš negrib vēl punšu?

—   Kenvigs! — misters Liliviks teica skaļā balsī. — Jūs mani pārsteidzat.

—   Ar ko tad, ser? — misters Kenvigss pienācīgā padevībā apjautājās ūdens maksas iekasētājam.

—    Ar šādu piezīmi, ser, — misters Liliviks sirdīgi atbildēja. — Viņš punšu jau dabūjis, vai ne, ser? Es uzskatu, ka tas, kā tika nolaupīta šī punša glāze — ja varu lietot šo izteicienu —, ir ļoti nepieklājīgi attiecībā pret mūsu sabiedrību; tas ir skandalozi, patiešām skandalozi! Varbūt šinī mājā ir pieņemts atļaut ko tamlīdzīgu, bet es neesmu radis pie šāda veida uzvedības, un to es atklāti pasaku jums, Kenvigs! Džentlmenim nolikta priekšā glāze punša, kuru viņš jau grasās celt pie lūpām, kad pienāk kāds cits džentlmenis, pakampj glāzi, neteikdams ne tik daudz kā «ar jūsu atļauju» vai «ja jūs atļaujat»,— un aiznes to prom! Varbūt tā ir smalka uzvešanās — laikam gan —, bet es to nesaprotu, tas ir viss, vēl vairāk — es to negribu saprast. Tā es saku, Kenvigs, un tā es arī domāju, un, ja jums tas nepatīk, tad ziniet, ka mans gulētiešanas laiks jau sen pāri un ceļu uz mājām es atradīšu.

Tas bija briesmīgi. Iekasētājs jau labu brīdi bija sēdējis sapūties un nikns, aizvainots savā cieņā, un nu viņa dusmas bija izlauzušās uz āru. Lielais vīrs, bagātais radinieks — tēvocis, kurš nebija precējies un varēja iecelt Morlīnu par mantinieci un pieminēt testamentā ari mazuli, — bija apvainots! Augstais dievs, ar ko tas var beigties?

—   Man ļoti žēl, ser, — misters Kenvigss pazemīgi sacīja.

—   Nestāstiet man, ka jums žēl, — misters Liliviks visai asi atcirta. — Jums nevajadzēja to pieļaut.

Sig ģimenes skandāls paralizēja visus klātesošos.

' Apakšstāva galaistabas iemītniece sēdēja ar plati ieplestu muti, šausmās sastingusi, un truli blenza iekasētājā; pārējie viesi tāpat bija dižā vīra dusmu apstulbināti. Misters Kenvigss savā neveiklībā tikai uzpūta liesmas, pūlēdamies tās apdzēst.

—  Nudien, par to es nemaz nepadomāju, ser, — šis džentlmenis teica. — Man nenāca ne prātā, ka tāds nieks kā punša glāze var likt jums zaudēt savaldīšanos.

—  Zaudēt savaldīšanos? Ko jūs, pie velna, domājat ar šo bezkaunīgo apzīmējumu, mister Kenvigs? — iekasētājs iesaucās. — Morlīna, bērns, padod manu cepuri!

—   Ak, jūs taču vēl neiesiet projām, mister Lilivik, vai ne? — mis Pītoukera viņu uzrunāja ar visvaldzinošāko smaidu.

Taču misters Liliviks, nelikdamies sirēnu redzot, tiepīgi sauca: — Morlīna, manu cepuri! — Kad viņš to atkārtoja ceturto reizi, misis Kenvigsa atkrita atzveltnī ar tādām vaimanām, kas varētu aizkustināt pat ūdenskrānu, ne tikai ūdens maksas iekasētāju, un četras mazās meitenes (paklusām pamācītas) ieķērās ar rokām tēvoča bikšu starās un kļūdainā angļu valodā lūdzās, lai viņš paliek.

—   Kāpēc man te jāpaliek, dārgās? — misters Liliviks vaicāja. — Manis te nevienam nevajag.

—   O, nerunājiet tik nežēlīgi, tēvoc! — misis Kenvigsa šņukstēja. — Jūs taču negribat darīt man galu!

—   Es nemaz nebrīnītos, ja kāds sacītu, ka es to gribu,— atbildēja misters Liliviks, nikni paskatīdamies uz misteru Kenvigsu. — Zaudēt savaldīšanos!

—   Ak, es nevaru izturēt, kad viņš tā skatās uz manu vīru, — iesaucās misis Kenvigsa. — Ģimenē tas ir tik šausmīgi! Ak dievs!

—   AAister Lilivik, — Kenvigss teica, — ceru, ka savas māsasmeitas dēļ jūs būsiet ar mieru izlīgt.

Kad viesi pievienoja savus lūgumus viņa radinieka lūgumam, iekasētāja seja kļuva pieļāvīgāka; viņš atdeva cepuri un pastiepa roku.

—   Labi, Kenvigs, — misters Liliviks sacīja, — un atļaujiet tomēr jums pateikt, lai parādītu, cik ļoti es biju zaudējis savaldīšanos, ka pat tad, ja es būtu aizgājis, ne vārda neteikdams, es nenožēlotu tās dažas mārciņas, ko mirdams atstāšu jūsu bērniem.

—   Morlīna Kenvigsa! — izsaucās viņas māte jūtu uzplūdā. — Meties ceļos sava dārgā tēvoča priekšā un lūdz, lai viņš mīl tevi visu mūžu, jo viņš ir eņģelis, nevis cilvēks, to es vienmēr esmu teikusi!

Paklausīdama rīkojumam, mis Morlīna tuvojās, lai parādītu tēvocim pienācīgo godu, un misters Liliviks aši saķēra viņu un noskūpstīja; pēc tam misis Kenvigsa metās uz priekšu un noskūpstīja iekasētāju, un viesiem, kuri

bija viņa augstsirdības liecinieki, izlauzās atzinīgi, čuksti.

Krietnais džentlmenis atkal kļuva par sabiedrības dvēseli, ieņemdams savu veco salonu lauvas vietu, kuru bija zaudējis klātesošo īslaicīgā apmulsuma dēļ. Stāsta, ka četrkājainie lauvas esot nikni tikai tad, kad izsalkuši; divkājainie lauvas sirdās vienīgi tik ilgi, kamēr viņu alkas pēc pagodinājuma nav apmierinātas. Misters Liliviks pacēlās augstāk nekā jebkad, jo viņš bija parādījis savu spēku, devis mājienu uz savu bagātību un testamentu, kļuvis slavens ar savu nesavtību un tikumību un piedevām saņēmis glāzi punša, kas bija krietni lielāka par to, ar kuru tik blēdīgā kārtā bija aizlaidies Ņūmens Nogss.

—   Lūdzu piedošanu visiem par atkārtotu iejaukšanos, — teica Krauls, ielūkodamies istabā šai laimīgajā mirklī, — bet tas ir dīvains gadījums, vai ne? Nogss dzīvo šinī mājā jau kādus piecus gadus, bet neviens no pašiem vecākajiem iemītniekiem neatceras, ka viņu kāds būtu apmeklējis.

—   Tiesa, tas ir neparasti — izsaukt cilvēku ārā no viesībām, — atbildēja iekasētājs, — un paša mistera Nogsa uzvedība arī ir, jāsaka, mīklaina.

—   Tā tas ir, — Krauls piekrita, — un es jums vēl ko teikšu: manuprāt, šie abi spoki, lai nu kas viņi būtu, ir no kaut kurienes izbēguši.

—    Kāpēc jūs tā domājat, ser? — jautāja iekasētājs, kurš ar klātesošo klusu piekrišanu šķita izvirzīts un iecelts par runasvīru. — Ceru, jums nav pamata domāt, ka viņi no kaut kurienes aizbēguši, nenomaksājuši nepieciešamās nodevas un nodokļus?

Misters Krauls jau grasījās izteikt savu nicināšanu pret nodevu un nodokļu maksāšanu jebkuros apstākļos, bet viņu laikā apturēja Kenvigsa čuksts un misis Kenvigsas norājošie skatieni un acu mirkšķināšana.

—    Bet, vai zināt, — turpināja Krauls, kurš bija klausījies pie NJūmena durvīm, — vai zināt, viņi runāja tik skaļi, ka nedeva man mieru manā istabā; šo to es nevarēju skaidri sadzirdēt, bet viss, ko dzirdēju, norāda, ka viņi no kaut kurienes aizlaidušies. Hs negribētu uztraukt

, misis Kenvigsu, bet ceru, ka viņi nav ieradušies no cietuma vai slimnīcas un neatnesīs te drudzi vai kādu citu nepatīkamu slimību, kas var pielipt bērniem.

AAisis Kenvigsu tā satrieca šādas izredzes, ka mis Pītoukerai no Drūrileinas Karaliskā teātra vajadzēja bezgala nopūlēties, lai panāktu, ka viņa daudzmaz nomierinās; un kur nu vēl mistera Kenvigsa cītība — viņš tik ilgi turēja pie savas laulātās draudzenes deguna lielu flakonu ar ožamo sāli, ka varēja rasties zināmas šaubas, vai asaras, kas plūst pār viņas vaigiem, ir uztraukuma vai sal volatile izraisītas.

Lēdijas, paudušas savu līdzjūtību pa vienai un pēc kārtas, sāka atbilstoši paradumam korī atkārtot nomierinošus izteicienus, no kuriem tādas līdzcietības frāzes kā «Nabaga sieviete!», «Viņas vietā es justu to pašu!», «Protams, tas ir smags pārbaudījums!» un «Tikai māte var saprast mātes jūtas!» ieņēma pirmo vietu un tika visbiežāk atkārtotas. īsi sakot, sabiedrības domas tika paustas tik skaidri, ka misters Kenvigss jau grasījās doties uz mistera Nogsa istabu pieprasīt paskaidrojumus un lielā nelokāmībā un apņēmībā izdzēra glāzi punša, bet tad pēkšņi visu klātesošo uzmanību piesaistīja jauns un briesmīgs notikums.

Negaidot un pēkšņi no augšas atskanēja spalgi un griezīgi brēcieni; tie sekoja cits citam un acīmredzot nāca no trešā stāva istabas, kurā bija novietots mazais Kenvigss. Līdzko tie atskanēja, misis Kenvigsa, iesaukusies, ka svešs kaķis droši vien ielīdis istabā un nožņaudzis mazuli, kamēr meitene gulējusi, metās uz durvīm, lauzīdama rokas un izmisīgi spiegdama — klātesošajiem par lielam šausmām un apjukumu.

—  Mister Kenvigs, paskatieties, kas tur ir, labi ātri! — sauca māsa, enerģiski satvērusi misis Kenvigsu un turēdama viņu ar varu. — Ak, nerausties tā, dārgā, es tevi nevaru noturēt!

—   Mans bērns, mans mīļais, mīļais bērns! — brēca misis Kenvigsa, izkliegdama katru nākamo «mīļo» skaļāk nekā iepriekšējo. — Mans acuraugs, mans mazais, nevainīgais Liliviks! O, laidiet mani pie viņa! Laidiet ma-a-a-ani!

Kamēr skanēja šie neprātīgie brēcieni, raudas un četru mazo meiteņu vaimanas, misters Kenvigss metās augšā pa kāpnēm uz istabu, no kuras nāca troksnis; durvīs viņš sagrūdās ar Nikolasu, kurš ar bērnu rokās izskrēja tik strauji, ka uztrauktais tēvs nogāzās sešus pakāpienus zemāk un nokrita tuvākajā kāpņu laukumiņā, pirms paspēja atplest muti un pajautāt, kas noticis.

—   Neuztraucieties, — sauca Nikolass, skriedams lejā, — tēviņš ir; viss kārtibā, viss cauri, lūdzu nomierinieties, nekāda nelaime nav notikusi, — un ar šiem un neskaitāmiem citiem nomierinošiem vārdiem viņš pasniedza mazuli (kuru bija steigā nesis ar galvu uz leju) misis Kenvigsai un skrēja palīdzēt misteram Kenvigsam — tas no visa spēka berzēja galvu, nevarēdams vien attapties pēc kritiena.

Sīs iepriecinošās vēsts uzmundrināti, viesi zināmā mērā atjēdzās no bailēm, kuras dažam bija radījušas dīvainus pilnīgas prāta aptumšošanās simptomus: piemēram, vecpuisis misis Kenvigsas vietā bija ilgi turējis rokās misis Kenvigsas māsu, un krietnais misters Liliviks prāta apmulsumā bija aiz durvīm vairākkārt noskūpstījis mis Pītoukeru — tik aukstasinīgi, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Nekā nopietna, — Nikolass sacīja, atgriezies pie misis Kenvigsas, — meitene, kurai bija jāuzrauga bērns, bija iemigusi — laikam aiz noguruma —, un viņai aizdegās mati.

—   Ak tu, ļaunais, nejaukais skuķi! — misis Kenvigsa izsaucās, iespaidīgi draudēdama ar pirkstu nelaimīgajai gadus trīspadsmit vecajai meitenei, kura stāvēja ar apsvilušiem matiem un nobiedētu seju.

—   Es izdzirdēju viņu kliedzam, — Nikolass turpināja, — un ieskrēju īstajā laikā, lai viņa neaizdedzinātu vēl kaut ko. Varat ticēt, ka bērns nav cietis, jo es to paņēmu no gultas un atnesu šeit, lai jūs pati pārliecinātos.

Pēc šā īsā paskaidrojuma mazuli, kurš, kristībās saņēmis iekasētāja vārdu, saucās Liliviks Kenvigss, teju pat nožņaudza klātesošo skūpsti un viņš tika tā piespiests pie mātes krūtīm, ka atkal laida raudas vaļā. Pēc tam sabiedrības uzmanība, dabiski, pievērsās meitenei, kura bijusi tik nekaunīga, ka aizdedzinājusi sev matus; saņēmusi pāris vieglu pliķu un dunku no enerģiskajām lēdijām, viņa tika žēlīgi aizsūtīta uz mājām; deviņus pensus, ko viņai vajadzēja saņemt par atlīdzību, konfiscēja Kenvigsu ģimenes labā.

—   Un kā lai mēs pateicamies jums, ser? — izsaucās misis Kenvigsa, uzrunādama mazā Lilivika glābēju. — Es nudien nezinu!

—   Es neesmu neko tādu izdarījis, par ko man pienāktos jūsu pateicība, — Nikolass atbildēja.

—   Ja nebijis jūsu, ser, viņš būtu sadedzis, — mis Pītoukera sacīja, koķeti smaidīdama.

—   Nedomāju vis, — Nikolass atbildēja, — te bija tik daudz cilvēku, kuri būtu palīdzējuši viņam, ja draudētu

briesmas.

—   Vai atļausiet mums iedzert uz jūsu veselību, ser? — misters Kenvigss teica, pamādams uz galda pusi.

—   Manā prombūtnē — lūdzu, — Nikolass smaidot sacīja.— Man aiz muguras ir ļoti nogurdinošs ceļojums, un es būšu nederīgs sarunu biedrs — drīzāk traucēklis jūsu jautrībai nekā tās veicinātājs, pat ja man izdotos palikt nomodā, par ko es ļoti šaubos. Ar jūsu atļauju es atgriezīšos pie sava drauga mistera Nogsa, kurš uzgāja augšā, kad redzēja, ka nekas nopietns nav noticis. Ar labu nakti!

Tā atvainojies par savu nevēlēšanos piedalīties dzīrēs, Nikolass visai galanti atvadījās no misis Kenvigsas un citām lēdijām un aizgāja, atstājis vislabāko iespaidu uz visiem klātesošajiem.

—   Cik patīkams jauns cilvēks! — misis Kenvigsa izsaucās.

—   Neparasti džentlmenisks, nudien, — pievienojās misters Kenvigss. — Vai jūs arī tā domājat, mister Lilivik?

—   Jā, — atbildēja iekasētājs, neticīgi paraustīdams plecus. — Viņš ir džentlmenisks, ļoti džentlmenisks… pēc izskata.

—   Ceru, ka jums nav iebildumu pret viņu, tēvoci? — misis Kenvigsa apvaicājās.

—   Nē, mana dārgā, — iekasētājs atbildēja, — nē. Domāju, ka viņš neizvērtīsies… nu… nav svarīgi. Visu labu tev, mana dārgā, un ilgu mūžu mazajam!

—   Jūsu vārdabrālim, — misis Kenvigsa piezīmēja ar mīļu smaidu.

—   l'n es ceru, cienījamam vārdabrālim, — misters Kenvigss piemetināja, gribēdams pielabināties tēvocim.

—   Es ceru, ka mans dēls nekad neapkaunos savu krusttēvu un, domājams, vēlākos gados kļūs līdzīgs tam Lilivikam, kura vārdā viņš saucas. Es saku — un tā domā arī misis Kenvigsa, viņas jūtas ir tikpat stipras kā manējās, — es saku, ka tas aptāklis, ka viņš nosaukts par Linviku, ir viena no vislielākajām balvām un pagodinājumiem manā mūžā.

—   Vislielākā balva, Kenvigs, — nočukstēja viņa sieva.

—   Vislielākā balva, — misters Kenvigss pārlaboja.

—   Balva, kuru es ceru nākotnē nopelnīt.

Tas bija gudrs Kenvigsu gājiens, jo tā viņi padarīja misteru Liliviku par mazuļa nākamās labklājības pamatu un neizsīkstošu avotu. Krietnais džentlmenis nojauta šā mājiena smalkjūtīgumu un veiklumu un tūliņ uzaicināja iedzert uz nepazīstama džentlmeņa veselību, kurš šovakar pierādījis savu aukstasinību un izveicību.

—   Varbūt es tiešām varu sacīt, — misters Liliviks teica, it kā izdarīdams lielu pakalpojumu, — ka viņš ir diezgan patīkams jauns cilvēks, un jādomā, ka viņa raksturs nav sliktāks par viņa uzvedību.

—   Viņam nudien ir ļoti jauka seja un stāja, — sacīja misis Kenvigsa.

—   Patiešām, — piekrita mis Pltoukera. — Viņa ārienē ir kaut kas… ak dievs, kāds tad nu bija tas vārds?

—   Kāds vārds? — misters Liliviks jautāja.

—   Nu… ak dievs, cik es esmu dumja! — mis Pītoukera sodījās. — Kā sauc tādu rīcību, kad lordi rauj nost durvju āmurus, piekauj policistus, spēlē ar svešu naudu un dara visu ko tamlīdzīgu?

—   Aristokrātiska? — iekasētājs minēja.

—   Jā, aristokrātiska! — mis Pītoukera atbildēja. — Viņā ir kaut kas ļoti aristokrātisks, vai ne?

Džentlmeņi klusēja un tikai uzsmaidīja cits citam, it kā teikdami: «Nu, par gaumi nav vērts strīdēties!» — bet lēdijas vienprātīgi piekrita, ka Nikolasam esot aristokrātisks izskats. Un, tā kā neviens to neapstrīdēja, tad tā arī palika.

Punšs tikmēr bija izdzerts, un mazās Kenvigsas (kuras jau krietnu laiku turēja actiņas vaļā tikai ar pirkstiņu palīdzību) sāka niķoties un diezgan uzstājīgi prasīt, lai viņas liek gulēt; tad iekasētājs piecēlās, izvilka pulksteni un paziņoja, ka ir jau pāri diviem: dažus viesus tas pārsteidza, dažus satrieca, no pagaldes tika izvilktas vīriešu un sieviešu cepures, un to īpašnieki devās projām pēc neskaitāmiem rokasspiedieniem un daudziem apgalvojumiem, ka viņi nekod nav pavadījuši tik jauku vakaru un ka viņi ir pārsteigti, ka ir jau tik vēls, jo domājuši, ka ir, pats vēlākais, pusvienpadsmit, un ka viņi vēlētos, lai misters un misis Kenvigsi svinētu savu kāzu dienu katru nedēļu, un ka viņi brīnoties, kādā noslēpumainā veidā misis Kenvigsai izdevies visu tik lieliski sarīkot, un vēl daudz ko tamlīdzīgu. Par atbildi uz šīm glaimojošajām piezīmēm misters un misis Kenvigsi pateicās katrai lēdijai un katram džentlmenim par viņu patīkamo sabiedrību un izsacīja cerību, ka viņi jutušies vismaz pusi tik labi, kā viņi stāstot.

Tikmēr Nikolass, nemaz nenojauzdams, kādu iespaidu atstājis, sen jau gulēja cietā miegā, ļaudams misteram Ņūmenam Nogsam un Smaikain divatā iztukšot brendija pudeli, un šo uzdevumu viņi izpildīja ar tik lielu patiku, ka Ņūmens nekādi netika skaidrībā, vai viņš pats ir piedzēries vai arī nekad nav redzējis tik smagi, dziļi un pamatīgi piedzērušos džentlmeni kā viņa jaunais paziņa.

## XVI NODAĻA

Nikolass mēģina iekārtoties jaunā amatā un, cietis neveiksmi, pieņem skolotāja vietu kādā ģimenē.

Nikolasa pirmās rūpes nākamajā rītā bija sameklēt istabu, kurā viņš varētu apmesties, kamēr pienāks labāki laiki, un neizmantot Ņūmena Nogsa viesmīlību — tas ar prieku būtu gulējis uz kāpnēm, lai tikai viņa jaunajam draugam būtu pajumte.

Tukšā telpa, par kuru vēstīja sludinājums pirmā stāva logā, bija maza dibenistaba trešajā stāvā, no kuras varēja redzēt kvēpiem klātus kārniņus un skursteņus. Izīrēt šo mājas daļu uz nedēļām par pieņemamu maksu bija uzdots pirmā stāva iemītniekam; mājas īpašnieks bija pilnvarojis viņu izīrēt istabas, līdzko tās atbrīvojas, un acīgi sekot, lai īrnieki neaizbēg. Lai šis pēdējais uzdevums tiktu precīzi izpildīts, viņam pašam nevajadzēja īri maksāt, tāpēc viņam neradās kārdinājums bēgt projām.

Nikolass apmetās šinī istabā; viņš bija iznomājis šādas tādas mēbeles un samaksājis par nedēļu uz priekšu no tā nelielā fonda, kas bija radies, pārvēršot liekās drēbes skaidrā naudā, un nu sēdēja, domādams par nākotnes izredzēm, kuras viņam šķita tikpat šauras un miglainas kā skats, kas pavērās pa logu. Tā kā pēc tuvākas iepazīšanās tās nebūt nelikās tīkamākas, turklāt pārāk cieša pazīšanās rada nicinājumu, viņš nolēma izdzīt tās no domām ar kārtīgu izstaigāšanos. Paņēmis cepuri un atstājis nabaga Smaiku kārtojam un pārkārtojam istabu ar tādu prieku, it kā tā būtu viskrāšņākā pils, viņš izgāja uz ielas un iejuka ļaužu pūlī.

Kaut arī cilvēks par zaudēt sava nozīmīguma apzinu, ja viņš ir tikai sīks puteklītis nevaļīgā pūlī, kas neliekas par viņu zinis, tas tomēr nenozīmē, ka viņam ir tikpat viegli atbrīvoties no visai stipras savu rūpju svarīguma apzināšanās. Lai cik ātri Nikolass soļoja, viņa smadzenes aizņēma viena vienīga doma — par viņa bēdīgo stāvokli, un, kad viņš mēģināja atbrīvoties no tās, sākdams spriest par apkārtējo ļaužu dzīvi un izredzēm, tad pēc mirkļa apjauta, ka salīdzina tās ar savējām un nemanot atgriežas vecajā stāvoklī.

Ar šādām pārdomām noņemdamies, viņš iznāca uz vienas no Londonas dzīvākajām ielām, un, pacēlis acis, pamanīja zilu plāksni, uz kuras ar zelta burtiem bija rakstīts: «Aģentūras kantoris; griezties pēc izziņām par visādu veidu darba vietām un posteņiem». Pa lielo logu ar mežģīņu aizkariem varēja redzēt durvis uz iekšējām istabām; logā bija garu un kārdinošu sludinājumu virkne, tie piedāvāja visvisādas vakantas vietas, sākot ar sekretāra un beidzot ar izsūtāmā zēna vietu.

Nikolass instinktīvi apstājās šā solījumu tempļa priekšā un pārlaida acis pār lieliem burtiem rakstītajiem sludinājumiem, kuru pārpilnība, šķiet, vēra durvis uz dzīvi. Pabeidzis apskati, viņš pagāja pāris soļu uz priekšu, tad atpakaļ un atkal uz priekšu; beidzot, pāris reižu apstājies pie aģentūras kantora durvīm, saņēma drosmi un iegāja iekšā.

Viņš nokļuva mazā, ar paklājiem izklātā istabā, kur aiz augstas pults sēdēja izkāmējis jauneklis ar viltīgām acīm un izvirzītu zodu; viņš bija rakstījis šos sludinājumus, kuri aptumšoja logu. Viņa priekšā atradās vaļēja bieza grāmata, un, ielicis labās rokas pirkstus starp lapām un pievērsis acis ļoti resnai vecai lēdijai mājas aubē — acīmredzot šā uzņēmuma īpašniecei, kura žāvājās pie kamīna, — šķita tikai gaidām viņas rīkojumu, lai sniegtu ziņas par ierakstiem šinī grāmatā ar sarūsējušiem slēdžiem.

Tā kā ārpusē bija sludinājums, kurš paziņoja publikai, ka no desmitiem līdz četriem te vienmēr var nolīgt kalpones visādiem darbiem, Nikolass tūliņ saprata, ka pusducis spēcīgo jauno sieviešu, kuras sēdēja uz sola kaktā — visas ar patenārn* un lietussargiem —, ir ieradušas meklēt darbu, jo vairāk tāpēc, ka nabadzītes izskatījas noraizējušās un nogurušas. Viņš gan nebija skaidrībā par divu jaunu, uzcirtušos lēdiju mērķi un profesiju — tās sarunājās ar resno lēdiju kamīna priekšā; beidzot viņš apsēdās kaktā un paziņoja, ka gaidīs, kamēr apkalpos citus apmeklētājus, un resnā lēdija atsāka pārtraukto sarunu.

—   Virēja, Tom, — sacīja resnā lēdija, joprojām žāvādamās kā iepriekš.

—   Virēja, — atkārtoja Toms, pašķīris pāris lapu.

—   Izlasiet par pāris labām vietām, — resnā lēdija sacīja.

—   Lūdzu, izvēlieties ļoti vieglas vietas, jaunais cilvēk, — iejaucās elegantā sieviete rūtolos zābakos, acīmredzot kliente.

—   «Misis Mārkera,» — Tonis sāka lasīt, — «Raselpleisa, Raselskvērs; alga astoņpadsmit ginejas, tēja un cukurs. Ģimenē divi cilvēki, viesi ļoti reti. Piecas kalpones. Nekādu vīriešu. Nekādu pielūdzēju.»

—   Ak dievs! — ieķiķinājās kliente. — Tas man neder. Lūdzu, lasiet citu, jaunais cilvēk!

—   «Misis Raimaga,» — Toms lasīja. — «Plezentpleisa, Finzberija. Alga divpadsmit ginejas. Sava tēja un cukurs. Solīda ģimene .. .»

— Ak, to nav vērts lasīt! — kliente pārtrauca.

— «Trīs solīdi sulaiņi,» — Toms iespaidīgi turpināja.

—   Trīs, jūs teicāt? — kliente jautāja citādā balsī.

—   «Trīs solīdi sulaiņi,» — Toms atkārtoja. — «Virēja, istabene un aukle; katrai kalponei svētdienās trīs reizes jāapmeklē baznīca solīda sulaiņa pavadībā. Ja virēja ir solīdāka par sulaini, tad viņai jārūpējas par sulaiņa tikumību; ja sulainis solīdāks par virēju, tad viņam jārūpējas par virējas tikumību.»

—   Es paņemšu šo adresi, — kliente teica. — Nezinu, bet varbūt šī vieta man gluži labi noderēs.

—   Te ir vēl viena, — Toms piezīmēja, pāršķirdams lapas. — «Parlamenta locekļa mistera Galenbaila ģimene. Piecpadsmit ginejas, tēja un cukurs, kalponēm atļauts pieņemt brālēnus, ja tio ir dievbijīgi. Piezīme: svētdienās aukstas pusdienas virtuvē, jo misters Galenbails stingri ievēro rituālu. Tā Kunga ļienā nekādus ēdienus negatavo,

'vienīgi vakariņas misteram un misis Galenbailicm, tas ir dievbijīgs un nepieciešams darbs. Atpūtas dienā misters Galenbails ēd vēlu, lai neļautu virējai nodarboties ar uzpošanos un krist grēkā.»

—   Nezinu, vai šī vieta būtu tik laba kā iepriekšējā, — kliente sacīja, mirkli sačukstējusies ar savu draudzeni. — Esiet tik laipns, jaunais cilvēk, dodiet man to pirmo adresi. Ja tā nederēs, es pienākšu vēlreiz.

Toms uzrakstīja pieprasīto adresi, un uzcirtusies kliente, iespiedusi resnajai lēdijai saujā nelielu dzeramnaudu, aizgāja kopā ar draudzeni.

Nikolass jau pavēra muti, lai lūgtu jaunajam cilvēkam uzšķirt burtu S un paziņot, cik sekretāru vietu vēl brīvas, bet kantorī ienāca apmeklētāja, kuras labā viņš tūliņ atkāpās un kuras āriene viņu pārsteidza un ieinteresēja.

Tā bija jauna lēdija, labi ja astoņpadsmit gadus veca, slaida un trausla, bet ļoti gracioza; bikli piegājusi pie pults, viņa ļoti klusu apvaicājās par brīvu guvernantes vai kompanjones* vietu. Jautādama viņa uz mirkli pacēla plīvuru un atklāja neparasti skaistu seju, kuru gan aptumšoja sēras, kas bija sevišķi manāmas tik jaunai būtnei. Saņēmusi ieteikumu doties pie kādas grāmatā minētas personas, viņa samaksāja noteikto summu un izslīdēja no istabas.

Viņa bija glīti, bet gaužām vienkārši ģērbusies, tik vienkārši, ka viņas drēbes, uzģērbtas citai — mazāk pievilcīgai būtnei, izskatītos nožēlojamas un novalkātas. Viņas pavadone — netīrīga meitene ar sarkanu seju, apaļām acīm —, spriežot pēc raupjajām, kailajām rokām, kas slēpās aiz notrieptas šalles, un pa pusei nomazgātajām kvēpu un ogļu putekļu pēdām, kas izraibināja viņas seju, acīmredzot piederēja pie tās pašas brālības kā kalpones, kas sēdēja uz sola, jo viņas tūliņ apmainījās ar smīniem un acu piemiegšanu.

Meitene sekoja savai saimniecei, un, pirms vēl Nikolass paspēja atjēgties no pārsteiguma un sajūsmas, lēdija jau bija aizgājusi. Iespējams, ka Nikolass, lai cik tas neticami, būtu izgājis viņai līdzi, ja viņu neaizturētu saruna starp resno lēdiju un viņas kantoristu.

—   Kad viņa atnāks vēlreiz, Tom? — resnā lēdija vaicāja.

—   Rīt no rīta, — atbildēja Toms, asinādams spalvu.

—   Pie kā tu viņu aizsūtīji? — resnā lēdija jautaja.

—   Pie misis Klārkas, — Toms atteica.

—   Viņai gan būs jauka dzīvošana, ja viņa tur paliks! — piezīmēja resnā lēdija, paņemdama šķipsniņu no alvas tabakdozes.

Atbildes vietā Toms iespieda mēli vaigā un ar spalvas galu norādīja uz Nikolasu — atgādinājums, kas lika resnajai lēdijai apjautāties:

—   Nu, ko mēs varam darīt jūsu labā, ser?

Nikolass īsi atbildēja, ka vēloties zināt, vai kāds džentlmenis nemeklē sekretāru vai pārrakstītāju.

—   Tādu vietu? — iesaucās saimniece. — Dučiem! Vai, ne, Tom?

—   Un kā vēl! — atbildēja šis jaunais džentlmenis, turklāt diezgan familiāri pameta Nikolasatn ar aci, ko, bez šaubām, uzskatīja par glaimojošu komplimentu, bet nepateicīgajam Nikolasam tas bija pretīgi.

Iepazīstoties ar ierakstiem grāmatā, atklājās, ka ducis sekretāra vietu pārvērties par vienu. Misters Gregzberijs, dižais parlamenta loceklis, kas dzīvoja Vestminsterā.Maučesterbildingzā, meklēja jaunu cilvēku, kas turētu kārtībā viņa papīrus un korespondenci, un Nikolass bija tieši tāds jauns cilvēks, kādu meklēja misters Gregzberijs.

—   Par noteikumiem es neko nezinu, jo viņš sacīja, ka pats apspriedīšot šo jautājumu ar kandidātu, — resnā lēdija piezīmēja, — bet tiem jābūt labiem, jo viņš ir parlamenta loceklis.

Lai cik nepiedzīvojis Nikolass bija, viņš tomēr diezin kā neticēja šā argumenta spēkam vai šā slēdziena pareizībai, taču, nepūlēdamies teikto apstrīdēt, paņēma adresi un nolēma bez kavēšanās apmeklēt misteru Gregzberiju.

—   Kāds tur numurs, es nezinu, — Toms sacīja, bet Mančesterbildingza nav liela, ļaunākajā gadījumā klauvējiet pie visām durvīm, kamēr atradīsiet viņu. Paklau — bet tā gan bija glīta meitene, vai ne?

—   Kāda meitene? — Nikolass skarbi noprasīja.

—   O jā! Zinām jau — «kāda meitene», ko? — Toms čukstēja, piemiedzis vienu aci un izslējis zodu gaisā. — Vai tad jūs neredzējāt viņu, vai? Paklau — vai jūs negribētu būt manā vietā, kad viņa rīt ieradīsies?

Nikolass paskatījās uz neglīto kantoristu tā, it kā labprāt būtu iekaustījis viņu ar biezo grāmatu, tā atmaksājot par viņa jūsmošanu, bet viņš atturējās un ar augstprātīgu izskatu atstāja kantori, mezdams savā sašutumā izaicinājumu senajiem bruņniecības likumiem, kuri uzskatīja par visiem krietniem bruņiniekiem piedienīgu un likumīgu rīcību ne vien klausīties, kā cildina viņu sirdsdāmas, bet arī klejot pa pasauli un iedauzīt galvu visiem prātīgiem un nosvērtiem cilvēkiem, kuri nevēlas uzteikt augstāk par visu pasaulē šīs lēdijas, ko nekad nav redzējuši, — it kā tas būtu kāds attaisnojums!

Nedomādams vairs par savām neveiksmēm, bet prātodams, kāda neveiksme piemeklējusi nule redzēto skaisto meiteni, Nikolass, vairākkārt nogriezies uz nepareizo pusi, vairākkārt prasījis ceļu un vairākkārt saņēmis aplamus norādījumus, beidzot devās uz to vietu, kura bija viņam norādīta.

Senatnīgās Vestminsteras robežās vienas astotdaļjfldzes atstatumā no tās senā tempļa atrodas šaurs un netīrs rajons, mūsdienu templis mazāk ietekmīgajiem parlamenta locekļiem. Tas pilnīgi iekļaujas vienā ielā ar drūmiem dzīvojamiem namiem, no kuru logiem vasaras atvaļinājumu laikā īgni lūkojas garas, grūtsirdīgas sludinājumu rindas, kuras tikpat skaidri vēsta «Izīrējams», «Izīrējams», kā to pauž viņu iedzīvotāju ģīmji, kad šie džentlmeņi sēž valdības un opozīcijas solos. Rosīgākos gadalaikos sludinājumi nozūd un mājas čum un mudž no likumdevējiem. Likumdevēji ir pirmajā, otrajā, trešajā un ceturtajā stāvā un jumtistabās; mazās telpas ir deputātu un delegātu pilnas. Mitrā laikā šeit grūti elpot valgo parlamenta aktu un sasmakušo petīciju izgarojumu dēļ; pastniekiem kļūst nelabi, ienākot šinī saindētajā vietā, un nožēlojamie stāvi, meklēdami atzīmi par bezmaksas vēstuļu piegādi, šaudās šurpu turpu kā satraukti mirušo autoru rēgi, kuriem nebija tiesību sūtīt vēstules bez maksas. Tā ir Mančesterbildingza, šeit jebkurā nakts stundā var dzirdēt čirkstam atslēgu slēdzenē un laiku pa laikam, kad vēja brāzmas šaujas pār ūdeņiem, kas apskalo namu pakāji un dzen skaņas uz ielas pusi, kļūst dzirdama kāda jauna parlamenta locekļa vārgā, spiedzīgā balss — viņš izmēģina rītdienas runu. Augu dienu šeit čerkst leijerkastes, šķind un dārd mūzikas kastes, jo Mančesterbildingza ir zušu ķeramais murds, kuram nav izejas, tikai neērta sprauga ieejai, — tā ir četrstūraina pudele ar īsu un šauru kaklu; šinī ziņā tā rāda dažu visuzņēmīgāko ienācēju tipisko likteni: tie, ielauzušies parlamentā ar milzu pūlēm un blēdībām, redz, ka parlaments nav nekāds lielceļš, ka, tāpat kā Mančesterbildingza, tas nekur tālāk neaizved un ka viņiem jākāpjas atmuguriski, lai tiktu ārā, un ka viņi nav kļuvuši ne gudrāki, ne bagātāki, pat ne par nieku slavenāki, kādi bija, šeit ienākdami.

Nikolass iegriezās Mančesterbildingza, turēdams rokā dižā mistera Gregzberija adresi. Tā kā ļaužu pūlis plūda iekšā kādā nolaistā namā turpat blakus, viņš pagaidīja, kamēr tie ieiet, tad, piegājis pie kalpotāja, iedrošinājās apjautāties, vai tas nezinot, kur dzīvo misters Gregzberijs.

Kalpotājs bija ļoti bāls, noplīsis zēns ar tādu izskatu, it kā būtu kopš dzimšanas dzīvojis pagrabā, un tas laikam ari atbilda īstenībai.

—   Misters Gregzberijs? — viņš pārjautāja. — Misters Gregzberijs dzīvo šeit. Viss pareizi. Nāciet iekšā!

Nikolass nodomāja, ka jāiet vien iekšā, ja dota tāda iespēja, un iegāja, bet, līdzko viņš to izdarīja, zēns aizvēra durvis un nozuda.

Tas bija diezgan dīvaini, bet vēl pārsteidzošāk bija tas, ka visā gaitenī un šaurajās kāpnēs, aizsedzot logu un padarot tumšo eju vēl tumšāku, stāvēja nekārtīgs ļaužu bars ar svarīgu un apņēmīgu izskatu; šķita, ka tie klusībā gaida kādu tuvojošos notikumu. Laiku pa laikam kāds iečukstēja kaut ko ausī kaimiņam vai sačukstējās neliela grupa, un tad čukstētāji enerģiski māja cits citam vai nepielūdzami kratīja galvas, it kā nolēmuši izdarīt kaut ko pavisam neprātīgu un nepiekāpties neparko.

Tā kā pagāja vairākas minūtes un nekas sevišķs nenotika, kas izskaidrotu šo parādību, un tā kā Nikolasa stāvoklis bija augstākajā mērā neērts, viņš jau gribēja apvaicāties tuvākajam kaimiņam, ko tas viss nozīmē; tad pēkšņi uz kāpnēm visi sakustējās un kāda balss sauca:

—   Nu, džentlmeņi, esiet tik laipni, nāciet augšā!

Taču džentlmeņi no kāpnēm sāka lielā steigā traukties

lejup un ārkārtīgi pieklājīgi lūgt pie durvīm stāvošos džentlmeņus, lai tie iet pirmie; džentlmeņi, kas atradās tuvāk pie durvīm, atbildēja tikpat pieklājīgi, ka pat domāt par to nespējot, taču tieši tā viņi rīkojās, kaut arī nedomādami, jo citi džentlmeņi izstūma priekšā kādus sešus cilvēkus (starp tiem arī Nikolasu) un, sakļāvušies aizmugurē, uzstūma viņus ne tikai augšējā kāpņu laukumiņā, bet iestūma taisni mistera Gregzberija viesistabā — viņi nokļuva tur visai nepieklājīgā ātrumā, nespēdami atkāpties; pūlis aiz viņiem piepildīja visu telpu.

—   Džentlmeņi, esiet sveicināti! — teica misters Gregzberijs. — Man prieks jūs redzēt.

Misters Gregzberijs gan neizskatījās pēc tāda, kurš priecātos par šo apmeklētāju baru; viņam bija ļoti neapmierināta seja, bet varbūt tas bija aiz senatora cienīguma un valstsvīra paraduma slēpt savas jūtas. Viņš bija drukns, masīvs, ar resnu galvu, ska|u balsi, uzpūtīgu izturēšanos, ar pamatīgu neko neizteicošu frāžu krājumu, īsi sakot, ar visu, kas nepieciešams ļoti labam parlamenta loceklim.

—    Nu, džentlmeņi, — teica misters Gregzberijs, iesviezdams lielu saini papīru pītā grozā sev pie kājām, atlaizdamies atzveltnī un atbalstīdams elkoņus uz paroceņiem, — jūs esat nemierā ar manu izturēšanos — to es redzu no avīzēm.

—   Jā, mister Gregzberij, tā ir, — visai dedzīgi atbildīja resns vecs džentlmenis, izlauzdamies no pūļa un nostādamies viņam priekšā.

—   Vai manas acis viļ mani, — jautāja misters Gregzberijs, skatīdamies uz runātāju, — vai arī tas ir mans vecais draugs Pagstailss?

—   Jā, es tas esmu un neviens cits, ser, — teica resnais vecais džentlmenis.

—    Sniedziet man savu roku, cienījamais draugs, — sacīja misters Gregzberijs. — Pagstails, mans dārgais draugs, man ļoti sāpīgi redzēt jūs šeit!

—   Man ļoti sāpīgi atrasties šeit, ser, — atbildēja misters Pagstailss, — bet jūsu izturēšanās, mister Gregzberij, ir padarījusi šo jūsu vēlētāju delegāciju par nepieciešamu.

—   Manu izturēšanos, Pagstails, — sacīja misters Gregzberijs, pārlaizdams delegācijai žēlsirdīgas augstsirdības pilnu skatienu, — manu izturēšanos vienmēr ir noteikusi un noteiks sirsnīga cieņa pret šīs lielās un laimīgās zemes patiesajām interesēm. Vai es pievēršu skatienu mūsu zemei vai ārzemēm vai vēroju mūsu dzimtās salas miermīlīgās, darbīgās kopienas, mūsu upes, pilnas ar tvaikoņiem, dzelzceļus — ar lokomotīvēm, ielas — ar ormaņiem, debesis — ar gaisa baloniem, kuru spēks un diženums līdz šim nebija pazīstami ne mūsu, ne kādas citas tautas gaisa kuģniecības vēsturei, — es saku, ja pievēršu skatienu tikai tam, kas ir ap mums, vai, lūkojoties tālāk, redzu Britānijas neatlaidības un Britānijas varonības uzvaru un iekarojumu neierobežoto perspektīvu, kas atklājas manu acu priekšā, tad es saņemu rokas, paceļu acis pret plašo debess velvi sev virs galvas un saucu: «Paldies dievam, es esmu brits!»

Bija laiks, kad uz šādu entuziasma uzplūdu būtu atbildēts ar nebeidzamiem gaviļu saucieniem, bet tagad delegācija uzņēma to ar noraidošu saltumu. Vispārējais iespaids šķita tāds, ka mistera Gregzberija politiskās uzvedības izskaidrojumam trūkst dažu detaļu, un kāds džentlmenis aizmugurē nekautrējās skaļi piezīmēt, ka, viņaprāt, tā esot tukšu salmu kulšana.

—   Sāds izteiciens man nav zināms, — sacīja misters Gregzberijs. — Ja tas nozīmē, ka, cildinot savu dzimteni, es kļūstu par daudz dedzīgs vai varbūt šo to pārspīlēju, tad es pilnīgi atzīstu, ka šāda piezīme ir taisnīga. Es lepojos ar mūsu brīvo un laimīgo zemi. Es kļūstu lielāks augumā, manas acis mirdz, manas krūtis cilājas, mana sirds kļūst plaša, mana dvēsele liesmo, kad es iedomājos mūsu zemes diženību un slavu.

—   Mēs gribam, ser, — misters Pagstailss mierīgi piezīmēja, — uzdot jums dažus jautājumus.

—   Lūdzu, džentlmeņi, mans laiks ir jūsu un manas dzimtenes — jā, arī manas dzimtenes rīcībā! — atbildēja misters Gregzberijs.

Saņēmis atļauju, misters Pagstailss uzlika brilles un pievērsās aprakstītam papīram, ko izvilka no kabatas; gandrīz katrs delegācijas loceklis arī izvilka aprakstītu papīru no kabatas, lai papildinātu mistera Pagstailsa uzstāšanos, kad tas lasīs jautājumus.

Pēc tam misters Pagstailss ķērās pie darba:

—   Jautājums numurs viens. Ser, vai jūs pirms vēlēšanām neuzņēmāties labprātīgas saistības, ka ievēlēšanas gadījumā atmetīsiet kāsēšanu un bļaustīšanos apakšnamā? Un vai pašās pirmajās sesijas debatēs jūs nepiespieda apklust, un vai nav tiesa, ka kopš tās reizes jūs nemaz nemēģinājāt izdarīt reformas šai ziņā? Vai jūs tāpat neuzņēmāties saistības pārsteigt valdību un likt tai ieraut asti? Un vai jūs pārsteidzāt valdību un likāt tai ieraut asti?

—  Pārejiet pie nākamā jautājuma, mans dārgais Pagstails, — misters Gregzberijs sacīja.

«-rVai jūs kaut ko nepaskaidrosiet sakarā ar šo jautājumu? — vaicāja misters Pagstailss.

—   Protams, nē, — atbildēja misters Gregzberijs.

Delegācijas locekļi nikni paskatījās cits uz citu un pēc

tam uz parlamenta locekli. «Dārgais Pagstailss», uzmetis

ļ)!īr brillēm skatienu misteram Gregzberijam, atsāka jaul.ljumus:

—   Jautājums numurs divi. Ser, vai jūs neitzņēmāties labprātīgas saistības atbalstīt jebkurā gadījumā savu kolēģi, un vai jūs nepametāt viņu aizvakarvakarā un nebalsojāt pret viņu, tāpēc ka otrās partijas līdera sieva bija Ielūgusi misis Gregzberiju uz viesībām?

—   Turpiniet, — sacīja misters Gregzberijs.

—   Uz šo jums nav nekā, ko atbildēt, ser? — jautāja delegācijas pārstāvis.

—   Itin nekā, — atbildēja mislers Gregzberijs.

Deputātus, kuri bija viņu redzējuši tikai vēlēšanu kampaņas un vēlēšanu laikā, apstulbināja viņa aukstasinība. Likās, ka tas ir gluži cits cilvēks: tolaik viņš bija kā piens un medus, bet nu ir kā žults un etiķis. Bet cilvēki tā pārmainās!

—   Jautājums numurs trīs — pēdējais, — misters Pagstailss iespaidīgi sacīja. — Ser, vai jūs nepaziņojāt no tribīnes, ka jūsu stingra un nelokāma apņemšanās ir uzstāties pret jebkuru priekšlikumu, prasīt, lai palāta balso par katru jautājumu, prasīt revīziju katrā gadījumā, īsi sakot, ja atkārtojam jūsu paša neaizmirstamos vārdus, ieviest velnišķīgu nekārtību visās malās?

Pēc šā visaptverošā jautājuma mislers Pagstailss salocīja savu jautājumu lapu un iebāza kabatā — un to pašu darīja visi viņa piekritēji.

Misters Gregzberijs padomāja, nošņauca degunu, ērtāk atlaidās atzveltnī, tad izslējās, atbalstījis elkoņus uz galda, izveidoja no abiem īkšķiem un rādītājpirkstiem trīsstūri un, bungodams pa degunu ar šā trīsstūra galotni, atbildēja (smaidīdams):

—   Es visu noliedzu.

Sī negaidītā atbilde izraisīja apspiestu kurnēšanu delegātos, un tas pats džentlmenis, kurš bija nosaucis mistera Gregzberija runu par tukšu salmu kulšanu, alkal uzstājās, noburkšķēdams: — Atkāpties no amata! — To atkārtoja viņa piekritēji, un tas izpaudās visai nopietnā kopīgā protestā.

—   Man uzdots, ser, izsacīt cerību, — misters Pagstailss sacīja, salti palocīdamies, — ka, ievērojot savu vēlētāju lielum lielā vairākuma prasību, jūs neatteiksieties atstāt savu posteni tā kandidāta labā, kuram, pēc vēlētāju domām, var vairāk ticēt.

Tad misters Gregzberijs nolasīja atbildi, kuru viņš, paredzot šādu prasību, bija uzrakstījis vēstules veidā, turklāt sagatavodams norakstus, ko piesūtīt avīzēm:

—   «Dārgais mister Pagstails!

Pēc mūsu mīļotās salas labklājības — šīs lielās, brīvās un laimīgās zemes labklājības, kuras iespējas un resursi ir, pēc manas vissirsnīgākās pārliecības, neizmērojami, — es visaugstāk cienu to cildeno neatkarību, kura ir katra angļa pats dārgākais lepnums un kuru es karsti ceru atstāt saviem bērniem neaptraipītu un spožumu nezaudējušu. Mani nebūt nevada personiski motīvi, tikai augsti un cienījami konstitucionāli apsvērumi, kurus es necentīšos izskaidrot, jo tie patiešām nav pieejami to saprašanai, kuri nav ziedojuši sevi — kā es — sarežģītajai un grūtajai politikas zinātnei; es gribētu paturēt savu posteni un tā arī darīšu.

Esiet tik laipns, nododiet manus sveicienus vēlētājiem un dariet viņiem to zināmu.

Dziļā cieņā, mans dārgais mister Pagstails, palieku…» — utt., utt.

—   Tātad jūs neatkāpsieties nekādos apstākļos? — jautāja delegācijas pārstāvis.

Misters Gregzberijs smaidīja un purināja galvu.

—   Tad visu labu, ser! — Pagstailss pikti sacīja.

—    Lai debesis jūs svētī! — atbildēja misters Gregzberijs, un delegāti, kurnēdami un mezdami niknus skatienus, nozuda tik ātri, cik to ļāva šaurās kāpnes.

Kad pēdējais vīrs bija projām, misters Gregzberijs saberzēja rokas un ķiķināja, kā dara jautri cilvēki, domādami, ka izspēlējuši kādu varenu joku. Viņš tik aizrautīgi apsveica pats sevi ar panākumiem, ka nepamanīja Nikolasu, kurš stāvēja loga aizkara ēnā, līdz jaunais džentlmenis, baidīdamies izdzirdēt kādu klausītājiem neparedzētu monologu, nokāsējās vairākas reizes, lai pievērstu sev parlamenta locekļa uzmanību.

—   Kas tur ir? — misters Gregzberijs skarbi noprasīja.

Nikolass panācās uz priekšu un palocījās.

—    Ko jūs te darāt, ser? — misters Gregzberijs jautāja. — Izspiegojat manu privāto dzīvi? Noslēpies vēlētājs? Jūs dzirdējāt manu atbildi, ser. Lūdzu, sekojiet delegācijai!

—   Es būtu to darījis, ja piederētu pie tās, bet.es nepiederu, — Nikolass atbildēja.

—       Tad kā jūs šeit iekļuvāt, scr? — tādu dabisku jauI -ijumu uzdeva misters Gregzberijs, parlamenta loceklis.

-     Un no kurienes, velns parāvis, jūs gadījāties? — bija viņa nākošais jautājums.

—        Es atnācu ar šo kartīti no aģentūras kanlora, ser, —Nikolass atbildēja, — vēlēdamies piedāvāt savus pakalpojumus kā sekretārs un zinādams, ka jums sekretārs vajadzīgs.

—       Un jūs esat ieradies tikai tādēļ? — jautāja misters Gregzberijs, lūkodamies viņā ar šaubām.

Nikolass atbildēja apstiprinoši.

—       Jums nav sakaru ne ar vienu no tām nelietīgajām avīzēm? — misters Gregzberijs viņu pratināja. — Jūs taču neienācāt šeit, lai noklausītos, kas te notiek, un tad uzrakstītu par to avīzē, ko?

—       Diemžēl man pašlaik nav vispār nekādu sakaru, — Nikolass atbildēja pieklājīgi, taču bez padevības.

—       O! — teica misters Gregzberijs. — Bet kā tad jūs tikāt šeit augšā?

Nikolass pastāstīja, kā delegācija viņu uzslūmusi augšā.

—       Tad tā ir bijis, — misters Gregzberijs noteica. — Sēdieties.

Nikolass apsēdās, bet misters Gregzberijs viņu vēl ilgi vēroja, lai pirms turpmāko jautājumu uzdošanas pārliecinātos, ka jaunekļa izskats viņu apmierina.

—       Tātad jūs gribat būt mans sekretārs, vai ne? — viņš beidzot jautāja.

—       Jā, es gribētu ieņemt šo posteni, ser, — Nikolass atbildēja.

—        Labi, — sacīja misters Gregzberijs. — Nu, bet ko jūs protat darīt?

—        Es domāju, — Nikolass smaidīdams atbildēja, — ka spēšu izdarīt visu, kas parasti jādara sekretāriem.

—   Un, proti, kas? — misters Gregzberijs jautāja.

—   Proti, kas? — Nikolass atkārtoja.

—       Jā, proti, kas? — sacīja parlamenta loceklis, piešķiebis galvu un caururbjoši skatīdamies Nikolasā.

—       Sekretāra pienākumus ir diezgan grūti noteikt, — Nikolass domīgi sacīja. — Šķiet, ka tajos ietilpst korespondence …

—   Labi, — misters Gregzberijs sacīja.

—   Papīru un dokumentu kārtošana …

—   Ļoti labi.

—    Varbūt rakstīšana pēc jūsu diktāta un droši vien, ser, — Nikolass piebilda, pa pusei smīnēdams, — jūsu runas pārrakstīšana kādam preses orgānam, kad jūs esat teicis sevišķi svarīgu runu.

—   Neapšaubāmi, — piekrita misters Gregzberijs. — Kas vēl?

—   Jāatzīstas, ka es pašreiz nevaru nosaukt nekādus citus sekretāra pienākumus, — Nikolass sacīja, mirkli padomājis» — vienīgi to, ka viņam, cik iespējams, jābūt veiklam un savam patronam noderīgam, nezaudējot savu pašcieņu un nepārkāpjot to pienākumu robežas, kurus viņš uzņēmies izpildīt un uz kuriem norāda viņa amata nosaukums.

Misters Gregzberijs brītiņu cieši raudzījās Nikolasā un, piesardzīgi palūkojies apkārt, klusi sacīja:

—   Tas viss ir |oti labi, mister… kā jūs sauc?

—   Niklbijs.

—   Tas viss ir loti labi, mister Niklbij, un ļoti pareizi, ciktāl tas sniedzas, bet tas nesniedzas pietiekami tālu. Ir vēl citi pienākumi, mister Niklbij, kurus parlamenta darbinieka sekretārs nekad nedrīkst izlaist no acīm. Es vēlētos tikt uzpildīts, ser.

—   Piedodiet… — pārtrauca Nikolass, šaubīdamies,vai viņš pareizi dzirdējis.

—   Tikt uzpildīts, ser, — misters Gregzberijs atkārtoja.

—   Vēlreiz lūdzu piedošanu — ko jūs ar to domājat, ser? — Nikolass jautāja.

—   Tas ir gluži skaidrs, ser, — misters Gregzberijs atbildēja ar svinīgu izskatu. — Manam sekretāram jāpārzina visas pasaules ārpolitika, ciktāl tā atspoguļota avīzēs, jāpārskata visi publisku sapulču atreferējumi, visi ievadraksti un ziņojumi par dažādu biedrību sēdēm un jāatzīmē viss, kas, pēc viņa domām, var noderēt nelielai runai par kādu nule iesniegtu petīciju vai ko tamlīdzīgu. Vai saprotat?

—   Domāju gan, ser, — Nikolass atbildēja.

—   Un vēl, — misters Gregzberijs runāja tālāk, — viņam nepieciešams diendienā iepazīties ar avīzēs minētajiem notikumiem, piemēram, «Traktiernieka palīga noslē-

. punlainā nozušana un iespējamā pašnāvība» un tamlīdzīgi, lai es varētu pamatot iekšlietu ministram iesniegtu jautājumu. Tad viņam jāpārraksta jautājums un tas, ko atceros no atbildes (pievienojot nelielu komplimelu par manu neatkarīgo garu un veselo saprātu), un jāaizsūta

apzīmogots manuskripts vietējai avīzei, pievienojot ievadam piecas sešas rindas par to, ka es vienmēr atrodos savā postenī parlamentā, nekad neatsakos no atbildīgiem un grūtiem pienākumiem un tā tālāk. Vai saprotat?

Nikolass palocījās.

—   Bez tam, — misters Gregzberijs turpināja, — es gribētu, lai mans sekretārs šad tad pārskata skaitļus tabulās un izdara vispārējus slēdzienus, lai es būtu lietas kursā par valsts ienākumiem no kokmateriālu nodokļiem, par finansu jautājumiem un tā tālāk; es vēlētos arī, lai viņš sagatavo vienu otru argumentu pret atgriešanos pie maksājumiem skaidrā naudā un metāla naudas apgrozību, norādot uz tādu pasākumu bēdīgām sekām, šad un tad pieminot sudraba un zelta stieņu izvešanu, Krievijas ķeizaru, banknotes un ko tamlīdzīgu, ko pietiek pieminēt starp citu, jo neviens tur neko nesajēdz. Vai jūs saprotat mani?

—   Domāju, ka saprotu, — Nikolass sacīja.

—   Ja runājam par jautājumiem, kam nav sakara ar politiku, — misters Gregzberijs iekaisis turpināja, — un tādiem, kuriem nav pievēršama ne mazākā uzmanība, ja neņem vērā dabiskās rūpes nepieļaut, lai zemākās šķiras baudītu tādu pašu labklājību kā mēs — kas tad notiks ar mūsu privilēģijām? — es gribētu, lai mans sekretārs sastāda pāris nelielu parādes runu patriotiskā garā. Piemēram, ja tiktu iesniegts kāds stulbs likumprojekts par tiesību piešķiršanu uz viņu īpašumu tiem nožēlojamajiem skribentiem — rakstniekiem, es vienmēr būšu pret to, ka ceļ nepārvaramus šķēršļus, lai literatūra izplatītos tautā, — saprotat? Es teiktu, ka cilvēka kabatas vērtības var piederēt vienam cilvēkam vai vienai ģimenei, bet smadzeņu radītas vērtības kā dieva radītas, pats par sevi saprotams, pieder visai tautai; un, ja es būtu noskaņots uz jokiem, tad pajokotu par nākamajām paaudzēm, teikdams, ka tiem, kas raksta nākamajām paaudzēm, jābūt apmierinātiem ar nākamo paaudžu atzinību; tas patiktu palātai un nekad nenāktu man par ļaunu, jo diezin vai nākamās paaudzes zinās kaut ko par mani un maniem jokiem. Saprotat?

—   Saprotu, ser, — Nikolass atbildēja.

—   Jums vienmēr jāpatur prātā, ka tādos gadījumos kā šis, kur mūsu intereses nav skartas, — misters Gregzberijs turpināja, — visai enerģiski jādaudzina vārds «tauta», jo tas ļoti labi noder vēlēšanu kampaņas laikā, un par rakstniekiem varat zoboties, cik patīk, jo, manuprāt, lielākā da|a dzīvo īrētās istabās un viņiem nav balsstiesību. Tas vispārējos vilcienos ir galvenais, kas jums darāms, vienīgi vēl tas, ka katru vakaru jums jābūt kuluāros — gadījumā ja esmu ko aizmirsis un mani vajag par jaunu uzpildīt — un šad tad, kad izceļas karstas debates, jums jāapsēžas galerijas pirmajā rindā un jāstāsta apkārtējiem: «Vai redzat to džentlmeni, kurš pacēlis roku pie sejas un ar otru aptvēris kolonnu? Tas ir misters Gregzberijs… slavenais misters Gregzberijs…» — un jāpievieno vēl daži cildinoši vārdi, kas tobrīd iekrīt jums prātā. Un, ja runājam par algu, — misters Gregzberijs teica, strauji nobeigdams runu, jo bija aizelsies, — ja runājam par algu, tad, lai nebūtu neapmierinātības, es nosaukšu tūliņ apaļu summu, kaut gan tas ir vairāk, nekā esmu paradis maksāt: piecpadsmit šiliņi nedēļā — un rādiet, ko spējat! Tā!

Pēc šā jaukā piedāvājuma misters Gregzberijs atkal atgāzās atzveltnī kā cilvēks, kurš bijis pārmērīgi devīgs, tomēr apņēmies to nenožēlot.

—  Piecpadsmit šiliņi nedēļā nav daudz, — Nikolass lēnīgi piezīmēja.

—   Nav daudz? Piecpadsmit šiliņi nedēļā nav daudz, jaunais cilvēk? — izsaucās misters Gregzberijs. — Piecpadsmit šiliņi!

—  Lūdzu, nedomājiet, ka es iebilstu pret šo summu, ser, — Nikolass atbildēja, — jo es nekaunos atzīties, ka, lai kāda tā būtu, man tā nozīmē ļoti daudz. Taču uzticētie pienākumi padara šo samaksu niecīgu, un tie ir tik ļoti smagi, ka es baidos tos uzņemties.

—  Jūs atsakāties tos uzņemties, ser? — jautāja misters Gregzberijs, tuvinādams roku zvana auklai.

—  Lai kāda būtu mana vēlēšanās, ser, baidos, ka tie nebūs man pa spēkam, — Nikolass atbildēja.

—  Tas nozīmē, ka jūs negribat pieņemt šo vietu un piecpadsmit šiliņus nedēļā uzskatāt par zemu atalgojumu, — misters Gregzberijs sacīja pazvanīdams. — Jūs atsakāties, ser?

—   Man nav citas izejas, — Nikolass atteica.

—  Durvis, Meljūz! — misters Gregzberijs pavēlēja, kad zēns ieradās.

—  Man žēl, ka esmu veltīgi jūs iztraucējis, ser, — Nikolass sacīja.

—   Man arī žēl, — atbildēja misters Gregzberijs, uzgriezis viņam muguru. — Durvis, Metjūz!

—   Visu labu, seri — Nikolass teica.

—   Durvis, Metjūz! — sauca misters Gregzberijs.

Zēns pamāja Nikolasam un, pirmais gausi nokāpis lejā, atvēra durvis un izlaida Nikolasu ārā. Ar skumju un domīgu seju Nikolass devās mājup.

Smaiks bija pagatavojis pusdienas no vakariņu pārpalikumiem un nepacietīgi gaidīja viņu atgriežamies. Sārīta notikumi nebija uzlabojuši Nikolasa ēstgribu — un pusdienas palika nenogaršotas. Viņš sēdēja domīgā pozā pie neaiztiktā šķīvja, kur nabaga Smaiks bija salicis gardākos kumosiņus, kad istabā ieskatījās Ņūmens Nogss.

—   AtpakaJ? — Ņūmens jautāja.

—   Jā, — atbildēja Nikolass, — noguris lidz nāvei un, kas pats ļaunākais, tikpat labi varēju palikt negājis.

—   Vienā rītā neko daudz nevar padarīt, — Ņūmens aizrādīja.

—   Varbūt tā ir, bet es vienmēr esmu cerību pilns un gaidu panākumus, — Nikolass sacīja, — bet dabūju krietni vilties. — To sacījis, viņš izstāstīja Ņūmenam par savām gaitām.

—   Ja es varētu kaut ko darīt, — Nikolass teica, — kaut ko pavisam niecīgu, kamēr atgriežas Ralfs Niklbijs, un es atvieglotu sirdi, sastapdamies ar viņu aci pret aci, man būtu labāk. Dievs zina, ka es neuzskatu darbu par pazemojošu. Mani satrauc tikai tas, ka es te nīkstu bez darba kā meža zvērs krātiņā.

—   Nezinu, — Ņūmens stomīdamies teica, — šādi tādi sīkumi ir — tur iznāktu īrei un vēl šim tam… bet jums jau tas nepatiks. Nē, to jūs neuzņemsieties, nē, nē.

—   Ko gan es neuzņemšos? — Nikolass sacīja, paceldams acis. — Parādiet man Londonā — šinī neaptveramajā tuksnesī — godīgu darbu, ar ko es varētu nopelnīt šīs nožēlojamās istabas iknedēļas īri, — un tad redzēsiet, vai es atteikšos no tā. Neuzņemties! Es jau esmu uzņēmies pārāk daudz, mans draugs, lai tagad būtu lepns vai izvēlīgs. Es nerunāju par tādiem gadījumiem, — Nikolass, mirkli klusējis, aši piemetināja, — kur izvēliba ir gluži vienkāršs godīgums un lepnums ir tikai pašcieņa. Nav lielas starpības — vai kalpot necilvēcīgam skolotājam vai būt par lišķi zemiskam un stulbam iznirelim, kaut arī viņš ir parlamenta loceklis.

—   Es nudien nezinu, vai teikt jums to, ko šorīt dzirdēju, vai neteikt, — Ņūmens šaubījās.

—   Vai tam ir sakars ar to, ko nupat sacījāt? — jautām Nikolass. '

—   Ir.

—   Tad debesu vārda, mans labais draugs, sakiet man to! — Nikolass izsaucās. — Padomājiet, dieva dēļ, par manu bēdīgo stāvokli un, kaut es arī esmu solījies nespert ne soli, neapspriedies ar jums, dodiet man vismaz balsstiesības, kad runa ir par manām personiskajām interesēm!

Sā lūguma aizkustināts, Ņūmens sāka murmināt visādus ērmīgus un juceklīgus teikumus, kuru saturs bija tāds, ka misis Kenvigsa šorīt viņu ilgi pratinājusi, kā viņš iepazinies ar Nikolasu, par Nikolasa dzīvi un radurakstiem; Ņūmens izvairījies no atbildes cik spēdams un beidzot, piespiests un iedzīts kaktā, atklājis, ka Nikolass ir augsti izglītots skolotājs, kurš cietis neveiksmi, par ko Ņūmenam nav tiesību runāt, un ka viņš saucas Džonsons. Tad misis Kenvigsa aiz pateicības, aiz godkārības, aiz mātes lepnuma un aiz mātes mīlestības' vai aiz visiem četriem šiem spēcīgajiem iemesliem pēc slepenas apspriedes ar misteru Kenvigsu beidzot atgriezusies ar priekšlikumu, lai misters Džonsons mācot visām četrām mis Kenvigsām franču valodu, tādu, kādu runājot dzimuši franči, par to viņam maksāšot nedēlā piecus šiliņus, tas ir, šiliņu nedēļā par katru mis Kenvigsu un vienu šiliņu virs šīs maksas, kamēr mazulis vēl nav spējīgs mācīties gramatiku.

«Ja es daudz nekļūdos,» piezīmējusi misis Kenvigsa, izteikdama šo priekšlikumu, «tad ilgi uz to nebūs jāgaida, jo es domāju, mister Nogs, ka tik gudri bērni vēl pasaulē nav redzēti.»

—   Nu, tas ir viss, — Ņūmens sacīja, — es zinu, ka tas nav jūsu cienīgi, bet domā ju, ka varbūt jūs piekristu…

—   Piekristu! — Nikolass lielā priekā izsaucās. — Skaidrs, ka es piekristu. Es tūliņ pieņemu šo priekšlikumu. Pasakiet to šai cienījamai mātei bez kavēšanās, mans dārgais, un paziņojiet, ka esmu ar mieru sākt mācīšanu, kad vien viņa vēlas.

Iepriecinātais Ņūmens aizsteidzās paziņot misis Kenvigsa f..-ka viņa draugs ir ar mieru, un drīz vien atgriezās ar atbildi, ka viņi priecāsies redzēt Nikolasu savās mājās, kad vien viņam būs ērti; misis Kenvigsa tūliņ aizsūtījusi pēc lietotas franču gramatikas un sarunvalodas mācību grāmatas, kuras sen jau mētājušās sešu pensu kastītē grāmatu kioskā aiz slūra; ģimene, joti sajūsmināta par izredzēm, kas apliecina tās aristokrātismu, ļoti vēloties, lai pirmā stunda notiktu tūliņ.

Te jāpiezīmē, ka Nikolass nebija augstprātīgs jauneklis šā vārda parastajā nozīmē. Viņš varēja atmaksāt par apvainojumu vai aizstāvēt kādu, kam dara pāri, tikpat drosmīgi un brīvi kā jebkurš agrāko laiku bruņinieks, bet viņam trūka tās savdabīgās aukstasinības un dižmanīgā egoisma, kas ir parasta augstprātīgu džentlmeņu pazīme. Patiesību sakot, mēs skatāmies uz šādiem džentlmeņiem drīzāk kā uz slogu ģimenēs, kuras lauž sev ce]u, jo pazīstam dažu labu, kura gars neļauj viņam ķerties pie kāda zemāka darba un izpaužas tikai tieksmē audzēt ūsas un braši izskatīties, un, kaut gan ūsas un brašums ir savā ziņā visai jaukas lietas un pelnījušas daudz uzslavu, mēs, jāatzīstas, vēlamies redzēt, ka tās aug uz sava īpašnieka, nevis uz citu ļaužu rēķina.

Tātad Nikolass, nebūdams augstprātīgs jauneklis šā vārda parastajā nozīmē un uzskatīdams, ka lielāks pazemojums ir aizņemties naudu no Ņūrncna Nogsa savām dienišķajām vajadzībām nekā mācīt franču valodu mazajām Kenvigsām par pieciem šiliņiem nedēļā, pieņēma šo priekšlikumu nekavējoties un steigšus devās uz otro stāvu.

Misis Kenvigsa saņēma viņu pacilātā omā, kurai vajadzēja pārliecināt Nikolasu par viņas labvēlību un atbalstu; šeit bija arī misters Liliviks un mis Pītoukera, četras mazās Kenvigsas uz sola un pundurim domātā krēsliņā ar dēlīti priekšā — mazulis, kurš spēlējās ar rotaļu zirdziņu bez galvas; zirdziņš bija mazs koka cilindrs, kas mazliet atgādināja šaujamieroci un stāvēja uz četriem līkiem puļķīšiem; sarežģītā krāsojuma dēļ tas izskatījās pēc zābakziedē iemērktas sarkanas vafeles.

—   Sveicināti, mister Džonson! — sacīja misis Kenvigsa. — Iepazīstieties, tēvoci, — misters Džonsons.

—   Sveicināti, ser! — misters Liliviks teica diezgan skarbi, jo iepriekšējā vakarā viņš nebija zinājis, kas Nikolass tāds ir, un būtu nepatīkami, ja ūdens maksas iekasētājs izturētos pārāk pieklājīgi pret skolotāju.

—   Misters Džonsons ir aicināts bērniem par privātskolotāju, tēvoci, — sacīja misis Ķenvigsa.

—   To jau tu man nupat teici, mana dārgā, — misters Liliviks atbildēja.

—   Tomēr es ceru, — misis Kenvigsa teica, — ka meitenes nekļūs lepnas, bet svētīs savu laimīgo likteni, kas licis viņām ieņemt augstāku stāvokli nekā vienkāršo ļaužu bērniem. Vai tu dzirdi. Morlīn?

—   Ja, mamm, — mis Kenvigsa atbildēja.

—       Un, kad jūs būsiet uz ielas vai kur citur, tad es vēlos, lai jūs nelielītos ar to citu bērnu priekšā, — misis Kenvigsa turpināja, — un, ja gadās runāt par io, tad varat sacīt tikai tā: «Mums ir privātskolotājs, kurš nāk mācīt mūs mājās, bet mēs nelepojamies, jo mamma teica, ka tas ir grēks.» Vai tu dzirdi, Morlīn?

—   Jā, mamm, — inis Kenvigsa atkal atbildēja.

—       Tad iegaumē to un rīkojies tā, kā es sacīju, — misis Kenvigsa noteica. — Vai misters Džonsons var sākt, tēvoci?

—        Esmu gatavs klausīties, ja misters Džonsons ir gatavs sākt, mana dārgā, — iekasētājs atbildēja, pieņēmis dziļdomīga kritiķa izskatu. — Kāda, pēc jūsu domām, ir franču valoda, ser?

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Nikolass vaicāja.

—       Vai jūs uzskatāt, ka tā ir laba valoda, ser? — iekasētājs jautāja. — Skaista valoda, saprātīga valoda?

—   Protams, skaista valoda, — Nikolass atbildēja,

—   un, tā kā tanī visam ir nosaukumi un tā ļauj eleganti izteikties par visu ko, es domāju, ka tā ir saprātīga valoda.

—   Nezinu vis, — misters Liliviks šaubīdamies noteica.

—  Vai jūs nosauktu to arī par jautru valodu?

—   Jā, — Nikolass atbildēja, — es teiktu, ka tā tāda ir.

—       Tātad tā ļoti pārvērtusies, manā laikā tā nebija tāda, — iekasētājs sacīja, — ne uz to pusi.

—        Vai tad jūsu laikā tā bija bēdīga? — Nikolass apjautājās, ar pūlēm slēpdams smaidu.

—        Ļoti! — iekasētājs iekarsis atbildēja. — Es runāju par kara laiku, par pēdējo karu. Varbūt tā ir jautra valoda. Man negribētos runāt kādam pretī, bet es varu teikt tikai to: esmu dzirdējis runājam franču gūstekņus, kuri biia dzimuši Francijā un kuriem vajadzēja zināt savu valodu, bet viņi runāja tik bēdīgi, ka grūti bija viņos klausīties. Jā, es esmu dzirdējis viņus runājam simtiem reižu, ser, — simtiem reižu!

Misters Liliviks tā sadrūvējās, ka misis Kenvigsa uzskatīja par nepieciešamu dot mājienu Nikolasam, lai viņš neko neiebilst, un tikai pēc tam, kad mis Pītoukera bija veikli izspēlējusi dažus glaimus, lai atmaidzinātu krietno veco džentlmeni, viņš pārtrauca klusumu ar jautājumu:

—   Kā franciski sauc ūdeni, ser?

—   L'eau, — Nikolass atbildēja.

—   Ak! — noteica misters Liliviks, bēdīgi nogrozīdams galvu. — Es jau lā domāju. Lo, ko? Es neesmu augstās domās par šo valodu, nebūt ne.

—   Man šķiet, ka bērni varētu sākt, tēvoci, — misis Kenvigsa ieteicās.

—  O jā, viņi var sākt, mana dārgā, — iekasētājs īgni atbildēja. — Man nav nekādas vēlēšanās viņus kavēt.

Kad nu atļauja bija dota, četras mis Kenvigsas nosēdās rindā ar biželēm uz vienu pusi, Morlīna priekšgalā; Nikolass, paņēmis grāmatu, sāka nepieciešamos paskaidrojumus. Mis Pitoukera un misis Kenvigsa noskatījās uz visu klusā apbrīnā; pēdējā čukstus apgalvoja, ka Morlīna vienā mirklī visu iemācīšoties no galvas, bet misters Liliviks vēroja šo ainu ar drūmu un skadru aci, gaidīdams mirkli, kad varēs atkal sākt diskusiju par valodu.

## XVII NODAĻA,

kura stāsta par mis Niklbijas likteni.

Ar smagu sirdi un daudzām skumjām priekšnojautām, kuras viņa nekādi nevarēja izkliedēt, Keita Niklbija tanī rītā, kad bija norunāts stāties darbā pie madame Mantalīni, bez ceturkšņa astoņos izgāja no Sitijas un viena devās tālāk pa trokšņainajām un ļaužu pilnajām ielām uz Londonas rietumu daļu.

Sinī agrajā rīta stundā daudzas bālas meitenes, kuru uzdevums, tāpat kā nabaga zīdtārpiņam, ir radīt, pacietīgi strādājot, to krāšņumu, ko valkā tukšgalvīgās un greznošanās kārās būtnes, iet pa mūsu ielām uz sava dienišķā darba vielu, steidzīgajā gaitā kā slepus tverdamas malku svaiga gaisa un saules atspīdumu, kas padara gaišāku viņu vienmuļo dzīvi garajās darba stundās. Tuvojoties pilsētas lepnākajai daļai, Keita ievēroja daudz šīs šķiras pārstāvju, kas, tāpat kā viņa, steidzās uz savu grūto darbu, un viņu neveselīgās sejas un nedrošā gaita pārāk skaidri apliecināja, ka viņas bažas nav bijušas veltīgas.

Viņa ieradās pie madame Manlalīni dažas minūtes pirms noteiktā laika un, pastaigājusi šurpu turpu cerībā, ka pienāks vēl kāda meitene un aiztaupīs viņai nepieciešamību visu skaidrot sulainim, beidzot bikli pieklauvēja, un sulainis pēc maza brītiņa atvēra durvis; nākdams pa kāpnēm, viņš vilka mugurā svītraino žaketi un patlaban sēja priekšautu.

—    Vai madame Mantalīni mājās? — Keita stomīdamās jautāja.

—   Viņa reti iziet šinī laikā, jaunkundz, — sulainis atbildēja tādā tonī, ka «jaunkundz» nezin kāpēc izklausījās apvainojošāk nekā «dārgumiņ».

—   Vai es varu viņu satikt? — Keita jautāja.

—   E? — sulainis atsaucās, pieturēdams ar roku durvis un pagodinādams vaicātāju ar izbrīna pilnu skatienu un platu smīnu. — Ak dievs, nē!

—   Es atnācu tāpēc, ka viņa man tā lika, — Keita sacīja. — Es esmu… es te strādāšu.

—   Ak tā, tad jums vajadzēja zvanīt darbinieču zvanu, — sulainis teica, pieskardamies zvana rokturim. — Pagaidiet, es būšu aizmirsis — mis Niklbija, jā?

—   Jā, — Keita atbildēja.

—   Tad ejiet augšā, lūdzu, — sulainis sacīja. — Madame Mantalīni grib jūs redzēt. Seit… uzmanieties, neuzkāpiet kam virsū!

Tā brīdinājis viņu, lai viņa neuzskrien virsū konditoru preču kastēm, lampām, glāžu pilnām paplātēm, kas bija sakrautas uz ēdamistabas krēsliem vestibilā un skaidri liecināja par vēlām dzīrēm iepriekšējā vakarā, sulainis uzveda Keitu trešajā stāvā un atstāja istabā, kas ar divviru durvīm bija savienota ar telpu, kurā Keita bija pirmo reizi redzējusi šīs iestādes saimnieci.

—   Pagaidiet te kādu mirkli, — sulainis sacīja, — es jūs tūliņ pieteikšu.

Pēc šā visai laipnā solījuma viņš izgāja un atstāja Keitu vienu.

Istabā nekā sevišķi interesanta nebija, tās vienīgā rota bija mistera Mantalīni portrets; gleznotājs bija viņu attēlojis nevērīgi kasām galvu, lai būtu redzams gredzens ar briljantu — madame Mantalīni dāvana pirms kāzām. No blakusistabas bija dzirdamas runātāju balsis; saruna bija skaļa un starpsiena plāna, un Keita saprata, ka tās ir mistera un misis Mantalīni balsis.

—   Ja tu būsi tik riebīgi, velnišķīgi, neģēlīgi greizsirdīga, mana sirds, — misters Mantalīni sacīja, — tad tu kļūsi ļoti nelaimīga… briesmīgi nelaimīga… velnišķīgi nelaimīga! — Tad bija dzirdama tāda skaņa, it kā misters Mantalīni iedzertu kafiju.

—       Es jau esmu nelaimīga, — madame Mantalīni skumīgi atbildēja.

—       Tad tu esi nesapratīga, necienīga, velnišķīgi nepateicīga maza fejai — misters Mantalīni paziņoja.

—   Neesmu vis! — madame iešņukstējās.

—       Nebojā sev garastāvokli, — misters Mantalīni pamācīja, pārsizdams olas čaumalu. — Tev ir skaists, burvīgs, velnišķīgs ģīmītis, un tev nevajag būt sliktā omā, jo lā sabojā ģīmīša piemīlību un padara to piktu un drūmu kā baismīgam, jaunam, velnišķīgam pundurim.

—       Vienmēr mani vis nevar tik viegli apvest ap stūri,— madame sirdīgi noteica.

—       To var izdarīt ar jebkuru paņēmienu, kāds patīk, un var nedarīt nemaz, ja nepatīk, — atbildēja misters Mantalīni, iebāzis karoti ar olu rnutē.

—   Pļāpāt ir viegli, — madame Mantalīni sacīja.

—       Nav vis tik viegli, kad ēd olu, — misters Mantalīni atbildēja, — jo dzeltenums tek uz vestes, un, velns parāvis, tas nepiestāv nevienai vestei, vienīgi dzeltenai.

—       Tu visu vakaru flirtēji ar viņu, — madame Mantalīni atsāka, vēlēdamās atgriezties pie tās tēmas, no kuras viņi bija noklīduši.

—   Nē, nē, mana dzīvība!

—       Flirtēji gan, — madame neatlaidās, — es tevi vēroju visu vakaru.

—       Lai debess svētī šīs mazās, mirkšķīgās, mirgojošās actiņas! Vai tās visu laiku skatījās uz mani? — Mantalīni lēni, aizrautīgi izsaucās. — O, velns parāvis!

—        Un es saku vēlreiz, — madame turpināja, — ka tu nedrīksti dejot valsi ne ar vienu citu, tikai ar savu sievu, un es to neizturēšu, Mantalīni, tad labāk iedzeru indi!

—       Viņa tak nedzers indi un nesagādās sev tādas šausmīgas sāpes, vai ne? — teica Mantalīni (spriežot pēc pārmainītās balss, viņš bija pavirzījis krēslu un apsēdies tuvāk sievai). — Viņa nedzers indi, jo viņai ir velnišķīgi labs vīrs, kurš varēja apprecēt divas grāfienes un titulētu atraitni…

—        Divas grāfienes? — madame viņu pārtrauca. — Agrāk tu runāji tikai par vienu.

—        Divas! — izsaucās Alantalīni. — Divas velnišķīgi skaistas sievietes, īstas grāfienes ar milzīgu pūru, velns parāvis!

—        Kāpēc tad tu viņas neprecēji? — madame rotaļīgi apvaicājās.

—    Kāpēc neprecēju? — atsaucās viņas laulātais draugs. — Bet vai tad es neicraudzīju kādā rīta koncertā pašu velnišķīgāko mazo burvi visā pasaulē? Un, kamēr šī mazā burve ir mana sieva, lai visas Anglijas grāfienes un titulētās atraitnes brauc uz …

Misters Mantalīni nepabeidza teikumu un apveltīja madatne Mantalīni ar ļoti skaļu skūpstu, madame Mantalīni sniedza to atpakaļ, un pēc tam laikam sekoja jauni skūpsti kopā ar brokastu ēšanu.

—   Bet kā ir ar naudu, manas dzīvības dārgums? — Mantaiini apvaicājās, kad maigošanās beidzās. — Cik mums ir skaidrā?

—   Nudien ļoti maz, — madame atbildēja.

—   Mums vajag vairāk! — Mantalīni teica. — Mums jādiskontē vekselis pie vecā Niklbija, ja gribam izturēt šais grūtajos laikos, velns parāvis!

—   Patlaban jau tev vairāk nevajadzēs, — madame pieglaimīgi sacīja.

—   Mana dzīvība un sirds! — laulātais draugs atbildēja. — Pie Skrabsa pārdod zirgu, kuru aizlaist garām būtu grēks un noziegums, — tīri par velti, manu jūtu prieks!

—   Par velti! — madame izsaucās. — Prieks to dzirdēt.

—   Patiešām par velti, — Mantalīni atbildēja. —Par simt ginejām to var dabūt; krēpes un skausts, kājas un aste — tiešām velnišķīgs skaistums! Es jādelēšu pa parku noraidīto grāfieņu deguna priekšā. Nolādētā vecā, titulētā atraitne kritīs ģibonī aiz bēdām un niknuma, bet abas pārējās teiks: «Viņš ir apprecējies, viņš izsprucis, sasodīta būšana, viss pagalam!» Viņas ienīdīs viena otru un vēlēsies, kaut tu nomirtu un tiktu aprakta! Ha, ha! Velns parāvis!

Madame Mantalīni saprāts, ja viņai tāds bija, nespēja pastāvēt šās triumfa ainas priekšā; nodžinkstinājusi atslēgas, viņa teicās paskatīties, cik naudas ir viņas galdā, un piecēlusies viņa atvēra durvis un ienāca tai istabā, kur sēdēja Keita.

—   Ak dievs, bērns! — izsaucās madame Mantalīni, pārsteigumā atkāpdamās. — Kā jūs te gadījāties?

—   Bērns! — iekliedzās Mantalīni, ieskriedams iekšā. — Kā jūs … A! Ē! Velns parāvis, cik patīkami!

—   Es te gaidu jau krietni ilgi, kundze, — Keita sacīja, pievērsdamās madame Mantalīni. — Manuprāt, sulainis būs aizmirsis jums mani pieteikt.

—   Tev patiešām vajag pievērst uzmanību šim cilvēkam, — lēdija sacīja savam vīram. — Viņš aizmirst visu ko.

—   Es noskrūvēšu viņa nolādēto degunu par to, ka viņš atstājis tik jauku radījumu šeit vienu, — laulātais draugs paziņoja.

—   Mantalīni, — madame izsaucās, — tu atkal aizmirsties!

—   Es nekad neaizmirstu tevi, mana sirds, nekad neaizmirsīšu un nevaru aizmirst, — Mantalīni teica, skūpstīdams sievai roku un vaibstīdamies uz mis Niklbijas pusi, lai gan tā novērsās.

Sāda komplimenta nomierināta, lietišķā lēdija izņēma dažus papīrus no galda un pasniedza misteram Mantalīni, un viņš tos paņēma ar lielu prieku. Tad viņa aicināja Keitu sev līdzi un pēc vairākiem neveiksmīgiem mistera Mantalīni mēģinājumiem piesaistīt jaunās būtnes uzmanību viņas abas atstāja telpu, un šis džentlmenis, paņēmis avīzi, izlaidās visā garumā uz dīvāna un sacēla kājas gaisā.

Madame Mantalīni noveda Keitu apakšējā stāvā un pa gaiteni devās uz lielu istabu mājas otrā pusē, kur daudzas jaunas sievietes nodarbojās ar šūšanu, piegriešanu, pārtaisīšanu un dažādiem citiem darbiem, ko pazīst tikai tās, kuras ir veiklas modernu tērpu radīšanas mākslā. Gaisma šeit krita no augšas un telpa bija tik smacīga, garlaicīga un bēdīga, kāda vien telpa var būt.

Madame Mantalīni skaļi sauca mis Negu; parādījās pazema, kustīga, pārspīlēti ģērbusies sieviete, kuras āriene pauda sava svarīguma apziņu; visas jaunās lēdijas, uz mirkli pārtraukušas darbu, čukstus apmainījās kritiskām piezīmēm par mis Niklbijas kleitas piegriezumu un drēbes labumu, par viņas augumu, sejas krāsu un vaibstiem un viņas izturēšanos, darīdamas to gluži tāpat, kā tas vērojams labākajā sabiedrībā pārpildītā balles zālē.

—   O, mis Nega, — madame Mantalīni sacīja, — te ir tā jaunā persona, kuru es jums minēju.

Mis Nega apbalvoja madame Mantalīni ar godbijīgu , smaidu, tūliņ pārvērta to Keitai domātā žēlīgā smaidā un sacīja, ka, protams, esot jau lielas grūtības ar jaunām meitenēm, kuras nav radušas pie darba, bet viņa esot pārliecināta, ka šī būšot spējīga veikt visu labi; šādas pārliecības dēļ mis Nega jau tagad jūtot interesi par Keitu.

—   Es domāju, ka sākumā mis Niklbijai vajadzēs kopā nr jums pielaikot pasūtītājām tērpus salonā, — madame Mantalīni teica. — Pašlaik no viņas nekāda liela labuma nebūs, bet viņas āriene …

—   Ļ°ti labi harmonēs ar manējo, madame Mantalīni, — mis Nega viņu pārtrauca. — Pilnīgi pareizi, un, zināms, man vajadzēja saprast, ka jūs to tūliņ iedomāsieties; jums ir tik laba gaume visās šinīs lietās, ka, nu dien, es bieži saku jaunajām lēdijām, ka nezinu, kā, kad un kur jūs esat šīs zināšanas ieguvusi… htn!… Mis Niklbija un es — mēs esam saderīgs pāris, vienīgi man mati mazliet tumšāki un… hml… domāju, ka mana kāja ir drusciņ mazāka. Esmu pārliecināta, ka mis Niklbija neapvainosies par maniem vārdiem, kad uzzinās, ka mūsu ģimeni kopš seniem laikiem cildinājuši mazo kāju dēļ… hml… kopš tiem laikiem, kad mūsu ģimenei vispār parādījušās kājas. Man kādreiz bija tēvocis, madame Mantalīni, kurš dzīvoja Celtnemā un kuram bija lielisks veikals — viņš tirgojās ar tabaku… Hml … Viņam bija ļoti mazas pēdas, ne lielākas par tām, ko parasti piestiprina pie koka kājām, — pašas simetriskākās pēdas, madame Mantalīni, kādas vien jūs varat iedomāties.

—   Tās laikam izskatījās mazliet kroplas, mis Nega, — madame teica.

—   Ak, tas nudien izklausās pēc jums! — iesaucās mis Nega. — Ha, ha, ha! Cik brīnišķīgi! Es bieži saku šīm jaunajām lēdijām: «Man jāsaka un lai visi to zina, ka no visām lieliskākajām asprātībām, kādas esmu dzirdējusi…» — un dzirdējusi esmu krietni daudz, jo, kad bija dzīvs mans dārgais brālis (es vadīju viņa saimniecību, mis Niklbija), pie mums viesībās reizi nedēļā ieradās divi trīs jauni cilvēki — viņi tolaik bija izslavēti ar savām asprātībām, madame Mantalīni. «No visām lieliskajām asprātībām,» es saku šīm jaunajām lēdijām, «madame Mantalīni asprātības ir pašas lieliskākās… Hm! Tās ir tik vieglas, tik sarkastiskas un reizē tik labsirdīgas (es vēl šorīt to teicu mis Simondsai), ka man patiešām ir noslēpums, kad, kādā veidā un kā viņa tās apguvusi.»

Te mis Nega apklusa, lai atvilktu elpu, un, kamēr viņa klusē, mēs varam piezīmēt — ne to, ka viņa bija neparasti runīga un neparasti padevīga madame Mantalīni, jo šis fakts neprasa nekādus paskaidrojumus, bet ka viņai bija paradums šad tad iespraust runas plūdumā skaļu, spalgu, skaidri sadzirdamu «Hm!», kura nozīmi un jēgu viņas paziņas iztulkoja dažādi; vieni apgalvoja, ka mis Nega, kritusi pārspīlējumos, lieto šo izsaucienu, kad viņas smadzenēs radusies kāda jauna izdoma, otri — ka, meklēdama vajadzīgo vārdu, viņa iesprauž šo izsaucienu, lai gūtu laiku un neļautu citam iejaukties sarunā. Vēl jāpiezīmē, ka mis Nega uzskatīja sevi par jaunu, lai gan jaunība bija sen aiz kalniem, ka viņa bija nepastāvīga un iedomīga un piederēja pie tiem cilvēkiem, kurus labi raksturo aksioma: uzticieties viņiem, kamēr viņi jūsu acu priekšā, vairāk ne.

—   Parūpējieties, lai mis Niklbijai ir skaidrs par darbalaiku un visu pārējo, — madame Mantalīni sacīja, — es atstāšu viņu jūsu ziņā. Jūs ncaizmirsīsiet manus rīkojumus, mis Nega?

Mis Nega, protams, atbildēja, ka aizmirst kādu madame Mantalīni rīkojumu būtu neiespējami no morālā viedokļa vien, un tā šī lēdija, novēlējusi savām palīdzēm laburltu, izpeldēja no istabas.

—   Viņa ir burvīgs radījums, vai ne, mis Niklbija? — apvaicājās mis Nega, berzēdama rokas.

—   Es esmu viņu ļoti maz redzējusi, — Keita atbildēja, — tāpēc nevaru spriest.

—   Vai misteru Mantalīni esat satikusi? — taujāja mis Nega.

—   Jā, divas reizes.

—   Viņš taču ir burvīgs radījums?

—   Nudien, uz mani viņš tādu iespaidu nebūt neatstāja, — Keita atbildēja.

—   Nē, mana dārgā? — izsaucās mis Nega, pasizdarna rokas uz augšu. — Kungs dievs, kur tad jūsu gaume? Tāds skaists, stalts, izskatīgs džentlmenis ar tādu vaigubārdu, tādiem zobiem un matiem, un… Hml Jūs mani patiešām pārsteidzat.

—   Es laikam neesmu sevišķi gudra, — Keita sacīja, noņemdama cepuri, — bet, tā kā manam spriedumam ir ļoti maza nozīme tiklab viņa, kā jebkura cita acīs, tad es nenožēloju, ka esmu pie tāda nonākusi, un domāju, ka tik drīz to nemainīšu.

—   Viņš taču ir ļoti skaists vīrietis, vai ne? — kāda no jaunajām lēdijām jautāja.

— Varbūt tā ir, kaut es arī tam nepiekrītu, — Keita sacīja.

- Un viņam ir skaisti zirgi, vai ne? — otra pievienojās.

—   Varbūt, bet es nekad neesmu tos redzējusi, — Keita atbildēja.

—   Nekad neesat redzējusi? — iejaucās mis Nega. — 0! Tagad viss skaidrs. Kā jūs varat izsacīt domas par džentlmeni… hm!.,. ja neesat redzējusi, kā viņš izbrauc savā ekipāžā?

Lai cik maz provinces meitene pazina pasauli, bet šinī vecās drēbnieces spriedumā bija tik daudz tukšprātības, ka Keita, cenzdamās mainīt sarunas tēmu, neatbildēja nekā, un tā mis Nega palika uzvarētāja.

Pēc neliela klusuma brīža, kurā jaunās meitenes pētīja Keitu un apmainījās iespaidiem, viena piedāvājās viņai palīgos noņemt šalli un, saņēmusi at|auju, apvaicājās, vai neesot nepatīkami valkāt melnas drēbes.

—   Jā, protams, — Keita, rūgti nopūzdamās, atbildēja.

—   Tās noput, un tajās ir karsti, — turpināja tā pati jaunā lēdija, sakārtodama Keitai drēbes.

Keita būtu varējusi atbildēt, ka sēras ir pats saltākais apģērbs, kurā var tērpties mirstīgie, ka tās ne tikai saldē tos, kuri tās nēsā, bet liek atsalt arī daudziem draugiem, iekaļ ledū to labvēlības un laipnības avotus un, liekot novīst kādreizējo bagātīgo solījumu pumpuriem, atklāj tukšas un aukstas sirdis. Maz būs tādu cilvēku, kuri, zaudējuši draugu vai radinieku, kas bijis viņu vienīgais balsts dzīvē, neizjutīs melnā tērpa saltumu. Keita to izjuta ļoti skaudri un, sajutusi to šinī mirklī, nespēja valdīt asaras.

—   Man ļoti žēl, ka es jūs apbēdināju ar saviem neapdomīgajiem vārdiem, — viņas sarunu biedre teica. — Man tas neienāca prātā. Jūs nēsājat sēras kāda tuva radinieka dēļ?

—   Tēva dēļ, — Keita atbildēja.

—   Kāds radinieks miris, mis Simondsa? — mis Nega apvaicājās skaļā balsī.

—   Viņas tēvs, — jaunā šuvēja klusu atsaucās.

—   Tēvs, vai? — mis Nega atkārtoja tikpat skaļi. — AI Vai viņš ilgi slimojis, mis Simondsa?

—   Klusāk! — meitene atsaucās. — Es nezinu.

—   Sī nelaime uzbruka mums pēkšņi, — Keita sacīja novērsdamās, — citādi es patlaban jau būtu kaut mazliet nomierinājusies.

Parādoties kādai «jaunajai», visām šīs istabas iemītniecēm, kā vienmēr, radās vēlēšanās uzzināt, kas viņa ir un kāda viņa ir, bet, kaut arī šī vēlēšanās varēja kļūt vēl dedzīgāka Keitas ārienes un uztraukuma dēļ, tomēr

pietika ar apziņu, ka iztaujāšana meiteni sāpinās, lai viņas apspiestu ziņkāri, un mis Nega, sapratusi, ka pagaidām ir bezcerīgi iegūt vēl kādas ziņas, negribīgi pavēlēja visām klusēt un ieteica ķerties pie darba.

Visas klusi strādāja līdz pusdiviem, kad virtuvē pasniedza ccptu aitas gaļu ar kartupeļiem. Pēc pusdienām jaunās lēdijas mazgāja rokas — tā bija papildu izklaidēšanās —, tad atkal sākās darbs, ko veica klusumā, līdz kariešu rīboņa ielās un divkāršie sitieni pie durvīm pavēstīja, ka laimīgākie sabiedrības locekļi savukārt stājušies pie savām dienišķajām nodarbībām.

Viens no šādiem divkāršiem klaudzieniem pie madame Mantalīni durvīm ziņoja, ka ieradusies kāda dižciltīga vai, pareizāk sakot, bagāta lēdija — dažreiz ir starpība starp bagātību un dižciltību —, atbraukusi kopā ar meitu, lai pielaikotu ilgi darinātos galma tērpus; Keita mis Negas pavadībā tika raidīta viņas apkalpot, protams, madame Mantalīni uzraudzībā.

Keitas loma šinī izrādē bija visai maza: viņas pienākums bija turēt dažādus tualetes piederumus, kamēr tos ievajadzēsies mis Negai, sasiet kādu aukliņu vai aizmest kādu āķi. Viņai bija pilnīgs pamats domāt, ka šādā darbā viņa būs pasargāta no bezkaunīgas izturēšanās vai untumainības, bet tieši todien lēdija un viņas meita bija sliktā noskaņojumā — un nabaga meitene kļuva par viņu apvainojumu upuri. Viņa esot neveikla, rokas viņai aukstas, netīras, raupjas, viņa neko nejēdzot, viņas brīnoties, kā madame Mantalīni varot turēt šādus kalpotājus; lēdijas pieprasīja, lai nākamreiz, kad viņas ieradīšoties, viņas apkalpotu cita jauna sieviete, un tā tālāk.

Tik parasts gadījums diezin vai būtu pelnījis, ka to piemin, bet tam bija sekas. Keita lēja daudz rūgtu asaru, kad apmeklētājas bija projām, un pirmo reizi saprata, cik pazemojošs ir viņas stāvoklis. Tiesa, viņu bija biedējis smagais un nepatīkamais darbs, bet viņa nebija jutusies pazemota, ka jāpelna sev maize, kamēr nebija izjutusi iedomību un nekaunību. Filozofija būtu mācījusi viņai, ka sevi pazemojuši tie, kuri krituši tik zemu, ka paraduma pēc, bez iemesla ļāvuši vaļu šādām rakstura īpašībām, . bet'~Keita bija pārāk jauna, lai varētu sevi ar to mierināt; viņas godīguma izpratne bija aizskarta. Vai sūdzības, ka vienkāršie cilvēki grib pacelties pāri savam sabiedriskajam stāvoklim, neizriet pārāk bieži no tā, ka «izcilie» cilvēki nolaižas zemāk par savējo?

Tādās ainās un nodarbībās laiks vilkās līdz pulksten deviņiem, kad Keita, šīsdienas notikumu nomocīta un nomākta, steigā izskrēja no smacīgās darbistabas, lai sastaptos ar māti uz ielas stūra un dotos uz mājām; Keita vēl vairāk skuma tāpēc, ka bija jāslēpj savas jūtas un jāizliekas, ka dzīvo līdzi mātes jūsmīgajiem sapņiem.

—   Ak dievs, Keit! — sacīja misis Niklbija. — Es visu dienu domāju, cik tas būtu jauki, ja madatne Mantalīni pieņemtu tevi par līdzīpašnieci — zini, tas ir gluži iespējams! Iedomājies, tava nabaga dārgā tēva brālēna svaini mis Braundoku pieņēma par līdzīpašnieci kāda lēdija, kurai bija skola Hamersmitā, un viņa iedzīvojās bagātībā burtiski vienā mirklī. Es gan esmu aizmirsusi, vai šī mis Braundoka bija tā pati, kura loterijā laimēja desmitlūkstoš mārciņu, bet šķiet, ka bija gan; nudien, kad padomāju, esmu pārliecināta, ka tā pati vien bija. «Mantalīni un Niklbija» — cik tas brīnišķīgi skanētu! Un, ja Nikolass būtu labi iekārtojies, tad mēs varbūt varētu dzīvot vienā ielā ar doktoru Niklbiju, Veslminsteras skolas direktoru!

—   Dārgais Nikolass! — izsaucās Keita, izvilkusi no somiņas brāļa vēstuli no Doutboizas skolas. — Par spīti visām mūsu grūtībām, es jūtos tik laimīga, māmiņ, ka viņam labi klājas un ka viņš ir tik labā omā. Lai kas mums jācieš, tomēr mani mierina doma, ka viņš ir apmierināts un laimīgs.

Nabaga Keita! Viņai nenāca ne prātā, cik vājš ir šis mierinājums un cik drīz viņai nāksies vilties.

## XVIII NODAĻA

Mis Nega, veselas tris dienas dievinājusi Keilti Niklbiju, nolemj turpmāk nīst viņu visu mūžu. Iemesli, kas likuši mis Negai pieņemt šādu lēmumu.

Daudzu cilvēku dzīve ir pilna moku, grūtību un ciešanu un nemodina interesi nevienā citā kā vienīgi viņos pašos, un šo dzīvi atstāj bez ievērības tie, kam netrūkst spēju domāt un just, bet kas skopojas ar līdzjūtību un kam vajadzīgi spēcīgi ierosinājumi, lai tā pamostos,

Ir daudz žēlsirdības apustuļu, kuri savā profesijā tāpat meklē mākslīgu uzbudinājumu kā baudu cienītāji savās baudās, tāpēc neveselīgas simpātijas un līdzcietību diendienā saņem tālīni objekti, kaut gan turpat tuvumā pat nevērīgākais cilvēks atrastu pietiekami daudz objektu, kam būtu tiesības saņemt tās pašas vērtības. īsi sakot, žēlsirdībai vajag romantikas tāpat kā romānistam vai dramaturgam. Zaglis parķa jakā ir vulgārs tips, kuru diezin vai ievēros cilvēki ar izsmalcinātu gaumi, bet ieģērbiet viņu zaļā samtā, uzlieciet galvā gardibeni, pārceliet viņa darbības vietu no biezi apdzīvotas pilsētas uz kalnu ceļu — tin jūs saskatīsiet viņā poētisku un romantisku dvēseli. Tāpat tas ir ar pašu galveno, diženo tikumu, kurš, ja to normāli attīsta un liek lietā, rada visus pārējos tikumus, ja vien jau neietver tos sevī. Arī tam vajag romantikas, un, jo mazāk šinī romantikā ir īstās, grūtās darbdienas dzīves ar tās cīņām, jo labāk.

Dzīve, kāda bija nolemta nabaga Keitai Niklbij ai sakarā ar šeit jau minēto neparedzēto notikumu gailu, bija grūta, bet aiz bailēm, ka vienmuļība, neveselīgie apstākļi un fiziskais nogurums, kas bija viņas dzīves daļa, var padarīt to neinteresantu žēlsirdīgo un līdzcietīgo ļaužu vairumam, es patlaban pacentīšos paturēt mis Niklbiju priekšplānā un neatsaldēt viņu interesi ar garu un pamatīgu tnadame Mantalīni vadītās iestādes aprakstu.

—   Nudien, madame Mantalīni, — teica mis Ncga tieši tad, kad Keita savas pirmās mācekles dienas vakarā gurdi devās uz mājām, — šī mis Niklbija ir ļoti cienījama jauna persona… patiešām, ļoti cienījama jauna persona… hml Goda vārds, madame Mantalīni, pat jūsu prasmei izraudzīties cilvēkus dara godu tas apstāklis, ka jūs esat atradusi tik lielisku, tik labi audzinātu, tik… hm!… nepretenciozu jaunu sievieti, kas palīdz man pielaikošanā. Esmu redzējusi vienu otru jaunu sievieti, kad viņai rodas izdevība izcelties augstākstāvošu priekšā, tad viņa uzvedas kā … ak dievs!… bet jums vienmēr taisnība, madame Mantalīni, vienmēr, un, kā es pastāvīgi daudzinu šim jaunajām lēdijām, man patiešām ir noslēpums, kā jūs protat allaž izdarīt pareizi, kad tik daudzi cilvēki kļūdās.

—   Mis Niklbija šodien sakaitināja labu pasūtītāju, bet ' nekā cita ievērības cienīga viņa šodien nav paveikusi —

tas nu man skaidrs, — atbildēja madame Mantalīni.

—   Ak dievs! — izsaucās mis Ncga. — Ziniet, vaina tā, ka viņai ļoti trūkst pieredzes.

—   Vai arī lā, ka viņa ir pārāk jauna? — apvaicājās niadame Manlalīni.

—   O, par to es neko nesaku, madame Manlalīni, — pietvīkdama atsaucās mis Nega. — Ja jaunība varētu kalpot par attaisnojumu, tad jums nebūtu …

—   Tik labas galvenās meistarienes — tā es domāju, — madame pateica priekšā.

—   Nekad es neesmu redzējusi tādu cilvēku kā jūs, madame Mantalīnil — mis Nega atsaucās visai apmierināta.

Jūs zināt jau iepriekš, ko kāds cilvēks grib teikt, kad vārds vēl nav ticis viņam pār lūpām. Nudien lieliski! Ha, lia, ha!

—   Es savukārt, — turpināja madame Mantalīni, uzmezdama māksloti vienaldzīgu skatienu savai palīdzei un klusībā no sirds uzjautrinādamās, — uzskatu mis Niklbiju par neveiklāko meiteni, kādu man gadījies redzēt.

—   Nabadzīte! — mis Nega izsaucās. — Tā nav viņas vaina. Ja tā būtu, tad mēs varētu cerēt to labot, bet, ja tā ir viņas nelaime, madame Mantalīni, tad mums tā jāciena, kā sacīja kāds vīrs par aklu zirgu.

—   Viņas tēvocis izteicās, ka uzskatot meiteni par glītu, — madame Mantalīni piezīmēja, — bet es uzskatu, ka viņa ir viena no ikdienišķākām meitenēm, kādas esmu redzējusi.

—    Ikdienišķa, jā! — izsaucās mis Nega ar priekā starojošu seju. — Un neveikla! Bet es gan varu teikt, madame Mantalīni, ka es jau no sirds mīlu šo nabaga meiteni, un, ja viņa būtu divkārt ikdienišķa un divkārt neveikla, tad es būtu viņai vēl sirsnīgāka draudzene, un tā ir skaidra patiesība.

Patiešām mis Negai modās siltas jūtas pret Keitu Niklbiju pēc viņas neveiksmes, kurai mis Nega bija lieciniece, un īsā saruna ar priekšniecību varen pastiprināja viņas labvēlīgo noskaņojumu, un tas bija sevišķi jauki, jo pirmajā reizē, aplūkojot jaunās lēdijas seju un augumu, viņai bija radusies priekšnojauta, ka viņas nekad nesapratīsies.

—   Bet tagad, — mis Nega sacīja, raudzīdamās uz sevi tuvākajā spogulī, — es viņu mīlu, patiešām mīlu — to es varu apgalvot!

šai uzticīgajai draudzībai piemita tik cildena nesavtība un tā stāvēja tik augstu pāri tādām vājībām kā glaimi vai slikta oma, ka nākamajā dienā labsirdīgā mis

Nega vaļsirdīgi pavēstīja Keitai Niklbijai, ka tā acīmredzot nekad netikšot ar darbu galā, bet par to viņai raizēties nevajagot, jo mis Nega no savas puses darīšot visu iespējamo, lai Keitu turētu aizmugurē, un Keitai tikai vajadzēšot uzvesties mierīgi svešu klātbūtnē un necensties pievērst uzmanību. Sis padoms tā atbilda biklās meitenes jūtām un vēlmēm, ka viņa labprāt apsolījās klausīt izcilās vecmeitas aizrādījumiem, ne mirkli neiedomājoties, kādi apsvērumi aiz tiem slēpjas.

—   Goda vārds, es izturos pret jums ar vislielāko interesi, manu dārgumiņ, — mis Nega sacīja, — ar īstu māsas interesi. Tādas pārsteidzošas jūtas es nekad vēl neesmu izbaudījusi.

Protams, bija pārsteidzoši, ka mis Nega juta tik lielu māsas interesi par Keitu Niklbiju, jo tai drīzāk vajadzēja būt vecmeitās palikušas tantes vai vecmāmiņas interesei — tas būtu secināms no viņu gadu starpības. Bet mis Negas tērpi bija šūti kā jaunai meitenei, un, jādomā, tādas pašas bija arī viņas jūtas.

—   Dievs ar jums! — teica mis Nega, noskūpstījusi Keitu otrās darba dienas beigās. — Cik ļoti neveikla jūs bijāt visu dienu!

—   Baidos, ka jūsu laipnie un vaļsirdīgie vārdi, kas liek man vēl stiprāk izjust savus trūkumus, nav spējuši mani iedrošināt, — Kcita nopūtās.

—   Nē, nē, nav gan spējuši! — mis Nega piekrita sev neparastā jautrībā. — Taču daudz labāk, ja jūs to zināt jau pašā sākumā un tātad varat strādāt rāmi un mierīgi. Uz kuru pusi jūs ejat, mana mīļā?

—   Uz Silijas pusi, — Kcita atbildēja.

—   Sitijas? — izsaucās mis Nega, siedama cepures lentes un ar lielu atzinību vērodama sevi spogulī. — Žēlīgais dievs, vai jūs patiešām dzīvojat Sitijā?

—   Vai tas ir tik neparasti, ka tur kāds dzīvo? — Keita jautāja, pa pusei smaidīdama.

—   Es nebūtu ticējusi, ka jaunai sievietei jebkuros apstākļos iespējams tur nodzīvot kaut trīs dienas, — mis Nega atbildēja.

—   Cilvēki spaidīgos apstākļos, tas ir, trūcīgi cilvēki,— . Keita sacīja, aši pārlabodama teikto, lai viņu neuzskatītu

par lepnu, — spiesti dzīvot tur, kur viņiem iespējams.

—   Ak, pilnīgi pareizi, tur viņiem jādzīvo, vārds vietā, — piekrita mis Nega ar to pusnopūtu un pāris vieglajiem

galvas mājieniem, kas sabiedrībā noder par žēlsirdības sīknaudu. — To es ļoti bieži saku savam brālim, kad mūsu kalpones saslimst un aiziet cita pēc citas, bet viņš domā, ka virtuve ir pārāk mitra un viņas nevar tur gulēt. Sitās sugas cilvēki, es viņam saku, visur gulēs ar prieku! Dievs katram uzkrauj tādu nastu, kādu tas var panest. Cik patīkami apzināties, ka tā tas patiešām ir, vai ne?

—   Ļoti, — sacīja Keita.

—   Gabaliņu ceļa iešu kopā ar jums, mana dārgā, — mis Nega sacīja, — jo jums jāiet gandrīz vai garām mūsu mājai, un, tā kā pašlaik ir gluži tumšs un mūsu pēdējā kalpone pirms nedēļas iegūla slimnīcā — viņai ģīmī iemetās roze —, tad es ar prieku pakavēšos jūsu sabiedrībā.

Keita labprāt būtu atteikusies no šīs glaimojošās pavadonības, bet mis Nega, beidzot sasējusi cepures lentes pilnīgi pēc sava prāta, paņēma viņu zem rokas ar tādu izskatu, kas skaidri rādīja, cik dziļi viņa izjūt Keitai parādīto godu, un viņas jau atradās uz ielas, pirms Keita paspēja izteikt kaut vārdu.

—   Diemžēl… — Keita vilcinādamās iesāka, — mamma — tas ir, mana māte — gaida mani.

—   Jums nepavisam nav jāatvainojas, dārgā, — mis Nega sacīja, saldi smaidīdama, — es nešaubos, ka viņa ir cienījama veca lēdija, un man būs… Iim!… liels prieks iepazīties ar viņu.

Tā kā misis Niklbijai uz ielas stūra bija sastingušas ne vien kājas, bet visi locekļi, Keitai cits nekas neatlika kā iepazīstināt viņas, un mis Nega, atdarinādama pēdējo — karietē atbraukušo pasūtītāju, izturējās augstprātīgi laipni. Tālāk visas trīs devās rokrokā ar sevišķi draudzīgi noskaņoto mis Negu vidū.

—   Jūs nevarat iedomāties, misis Niklbija, kādas simpātijas es jūtu pret jūsu meitu, — iesāka mis Nega, nogājusi gabaliņu cieņas pilnā klusumā.

—   Man prieks to dzirdēt, — atsaucās misis Niklbija, — lai gan man tas nav nekas jauns, jo Keita patīk pat svešiem cilvēkiem.

—   Mm! — izsaucās mis Nega.

—   Jums viņa vēl vairāk patiks, kad jūs atklāsiet, cik viņa ir laba, — misis Niklbija turpināja. — Tas man ir liels mierinājums manās nelaimes dienās, ka man ir meita, kura nezina, kas ir lepnums vai uzpūtība, kaut arī izglītība, ko viņa saņēmusi, varētu zināmā mērā attaisnot šīs jūtas. Jūs nezināt, ko nozīmē zaudēt vīru, mis Nega!

Tā kā mis Nega vēl līdz šim laikam nezināja, ko nozīmē iegūt vīru, tad, pilnīgi dabiski, viņa nezināja arī, ko nozīmē vīru zaudēt, tāpēc viņa diezgan steidzīgi atbildēja: — Jā, patiešām es nezinu, — tādā tonī, kas lika saprast, ka viņa jau nav tāda muļķe, lai precētos, nu nē!

—    Es nešaubos, ka Kcita guvusi panākumus pat šinī īsajā laika sprīdī, — misis Niklbija turpināja, ar lepnumu palūkodamās u-z meitu.

—   0, protams, — mis Nega apstiprināja.

—   Un gūs vēl lielākus panākumus, — misis Niklbija piemetināja.

—    Skaidrs, ka gūs; par to es galvoju, — mis Nega piekrita, paspiezdama Keitai roku, lai tā saprastu šo joku.

—    Viņa vienmēr bijusi gudra meitene, — nabaga misis Niklbija starodama sacīja, — pat šūpulī! Atceros, kad viņai bija divarpus gadiņu, kāds džentlmenis, kurš bieži mūs apmeklēja… misters Votkinss, tu jau zini, Kcit, dārgā, par viņu tavs nabaga tētis bija galvojis, bet viņš aizšmauca uz Savienotajām Valstīm un atsūtīja mums slēpju pāri un tik mīļu vēstuli, ka tavs nabaga dārgais tēvs veselu nedēļu raudāja, to lasīdams. Tu atceries šo vēstuli? Tanī viņš rakstīja, cik ļoti nožēlojot, ka nevarot atmaksāt tās piecdesmit mārciņas, jo viņa kapitāls noguldīts uz procentiem un viņš ļoti pūloties iedzīvoties naudā, bet neesot aizmirsis, ka tu esi viņa krustmeita, un būšot ļoti sarūgtināts, ja mēs nenopirkšot tev koraļļu zariņu sudraba apdarē un nepierakstīšot šo summu pie vecā rēķina. Ak dievs, patiešām, mana dārgā, tu nu gan esi muļķīte! Un viņš ar tādu mīlestību rakstīja par veco portvīnu, jo parasti izdzēra pusotru pudeli, kad ieradās pie mums. Tev tas jāatceras, Kcit!

—   Jā, jā, mamm, bet ko jūs gribējāt teikt par viņu?

—   Nu, un šis misters Votkinss, mana dārgā, — misis Niklbija lēni turpināja, it kā ar milzīgām pūlēm censtos atcerēties kaut ko sevišķi svarīgu, — šis misters Votkinss… lai mis Nega nedomā, ka viņš bija rados ar to Votkinsu, kam ciematā bija krodziņš «Vecais kuilis»; pie"' reizes — es vairs neatceros, vai to sauca «Vecais kuilis» vai «Džordžš Trešais» … bet viens no abiem bija, to es

.tinu, un starpības nekādas tur nav… Sis misters Votkinss sacīja, kad tev bija divarpus gadiņu, ka tu esi pats apbrīnojamākais bērns, kādu viņš vispār redzējis. Nudien viņš tā sacīja, mis Nega, un viņš nemaz nemīlēja bērnus, nn viņam nebija ne mazākā iemesla tā sacīt. Es zinu, ka tas bija viņš, kurš tā teica, jo atceros tik skaidri, it kā tas būtu noticis vakardien, ka viņš tūliņ pēc tam aizņēmās divdesmit mārciņas no viņas nabaga dārgā tēva.

Minējusi šo sevišķo, pilnīgi objektīvo liecību savas meitas apdāvinātības labā, misis Niklbija apstājās ievilkt elpu, un mis Nega, redzēdama, ka runa novirzās uz ģimenes varenību, savukārt nekavējās ķerties pie līdzīgu atmiņu cilāšanas.

— Nerunājiet par naudas aizdošanu, misis Niklbija, — mis Nega sacīja, — citādi jūs padarīsiet mani traku, pilnīgi traku! Mana mamma… Iim!. .. bija pats burvīgākais un daiļākais radījums ar pašu pārsteidzošāko un brīnišķīgāko … hm!… manuprāt, visbrīnišķīgāko degunu, kāds jebkad rotājis cilvēka seju, misis Niklbija, — te mis Nega izjusti paberzēja pati savu degunu. — Domāju, ka viņa bija visjaukākā un izglītotākā sieviete, kāda jebkad dzīvojusi, bet viņai bija viens trūkums — viņa aizdeva naudu, un viņa nogāja tiktāl, ka aizdeva… hm!… tūkstošiem mārciņu, visu mūsu mazo mantību, un, misis Niklbija, es nedomāju, ka mēs dabūsim to atpakaļ, pat ja nodzīvotu līdz … līdz … hm!… līdz pastarai dienai. Nudien nedomāju!

Netraucēti pabeigusi šo izdomāto stāstu, mis Nega pārgāja pie citām atmiņām, tikpat interesantām, cik patiesām, un misis Niklbija, veltīgi pūlēdamās aizturēt šo straumi, beidzot peldēja tanī mierīgi tālāk, pievienodama kā zemūdens strāvojumu savas pašas atmiņas; tā abas lēdijas runāja joprojām pilnīgā saskaņā; vienīgā atšķirība bija tā, ka mis Nega griezās pie Keitas un runāja ļoti skaļi, bet misis Niklbija pļāpāja nepārtraukti un monotoni, pilnīgi apmierināta ar iespēju izrunāties un ļoti maz rūpēdamās par to, vai kāds viņā klausās vai neklausās.

Tā viņas visai draudzīgi turpināja ceļu, kamēr nonāca pie mis Negas brāļa mājas; viņam bija rakstāmlietu veikals un maza lasītava sānielā netālu no Totnemkortroudas; lasītavā viņš izsniedza uz dienu, nedēļu, mēnesi vai gadu visjaunākos vecos romānus — to nosaukumi bija ar tinti uzrakstīti uz kartona gabala, kas karājās pie durvīm. Tā kā mis Nega tobrīd bija tikusi līdz pusei stāstā par divdesmit otro visai mantīga džentlmeņa bildinājumu, viņa uzstāja, lai ceļabiedres ienākot iebaudīt vakariņas, un tās paklausīja.

—       Neej projām, Mortimer! — sacīja mis Nega, kad viņas iegāja veikalā. — Iepazīsties — tā ir viena no mūsu jaunajām lēdijām un viņas māte, mis un misis Niklbijas.

—   Ak tā! — noteica misters Mortimers Negs. — Ā!

Izteicis šos vārdus ar visai dziļdomīgu izskatu, misters Negs lēni noņēma no dakts ogli divām virtuves svecēm uz letes un vēl divām vitrīnā, pēc tam lēni iešņauca tabaku no vestes kabatā iebāztas tabakdozes.

Bija kaut kas iespaidīgs tanī noslēpumainajā veidā, kādā viņš visu darīja, un, tā kā misters Negs bija garš, izstīdzējis džentlmenis ar svinīgu ģīmi, valkāja brilles un nevarēja lepoties ar tik kupliem matiem, kādi parasti mēdz būt džentlmeņiem ap četrdesmit gadiem, misis Niklbija iečukstēja meitai, ka viņš, jādomā, esot literāts.

—       Pusvienpadsmit, — sacīja misters Negs, ieskatījies pulkstenī. — Tomas, aiztaisi tirgotavu.

Tomass bija zēns, kura augums sniedzās līdz pusaizvirtnim, un tirgotava bija bode trīs īrētu kariešu platumā.

—       AI — vēlreiz noteica misters Negs, dziļi nopūzdamies un nolikdams plauktā grāmatu, kuru bija lasījis.

—   Tā… jā… šķiet, ka vakariņas ir gatavas, māsa.

Vēlreiz nopūties, misters Negs paņēma no letes abas

virtuves sveces un gurdiem soļiem veda lēdijas uz viesistabu aiz veikala, kur apkopēja — viņa bija nolīgta darbam slimās kalpones prombūtnes laikā un saņēma astoņpadsmit pensus, ko atvilka no slimnieces algas, — klāja vakariņu galdu.

—   Misis Bloksona, — mis Nega pārmetoši sacīja,

—   cik bieži es esmu jūs lūgusi nenākt istabā ar cepuri galvā!

—       Nav mana vaina, mis Nega! — apkopēja atsaucās, pie vismazākā aizrādījuma mirklī iekaisdama. — Šai mājā ir tik daudz, ko tīrīt, un, ja es jums nepatīku, papūlieties pameklēt kādu citu, jo man šis darbs neatmaksājas, un tā ir svēta patiesība, kaut vai mani pakārtu šo pašu brīdi.

—        Ar jūsu atļauju — es nevēlos klausīties nekādas piezīmes, — mis Nega teica, stipri uzsvērdama savus vārdus. — Vai uguns lejā iekurta, lai varētu uzkarsēt

ūdeni?

» 1

—       Nekāda uguns nav iekurta, mis Nega, — apkopēja atbildēja, — es jau nesākšu jūs mānīt

—   Un kāpēc nav iekurta? — mis Nega jautāja.

—   Tāpēc, ka nebija atstātas ogles, un, ja es prastu taisīt ogles, tad es tās taisītu, bet, tā kā es neprotu, tad netaisu — lūk, tā, kundze! — misis Bloksona paziņoja.

—   Pievaldiet mēli, sievišķi! — nešpetni iesaucās misters Mortimers Negs.

—  Ar jūsu atļauju, mister Neg, — atcirta apkopēja, asi pagriezdamas pret viņu, — man būs ļoti liels prieks klusēt šinī mājā, ja nu vienīgi kāds uzrunā mani, ser, un, kas attiecas uz to «sievišķi», ser, tad es gribētu zināt, par ko jūs uzskatāt pats sevi!

—   Nožēlojams radījums! — izsaucās misters Negs, iesizdams sev pa pieri. — Nožēlojams radījums!

—   Ļoti priecājos, ka jūs nosaucāt sevi īstajā vārdā, ser, — atbildēja misis Bloksona, — un, tā kā maniem dvīnīšiem aizvakar apritēja tikai septiņas nedēļas un pagljušo pirmdien mazais Cārlijs nokrita pa kāpnēm un izmežģīja elkoni, tad būšu ļoti pateicīga, ja jūs man rīt atsūtīsiet uz mājām deviņus šiliņus par nedēļas darbu — rit līdz desmitiem.

Ar šiem atvadu vārdiem krietnā sieviete visai nepiespiesti atstāja istabu, pamezdama dsrvis līdz galam vaļā; tai pašā mirklī misters Negs izskrēja «tirgotavā» un skaļi ievaidējās.

—   Piedodiet — kas notika džentlmenim? — jautāja misis Niklbija, ko bija ļoti uztraukušas šīs skaņas.

—   Vai viņš nav slims? — apvaicājās Keita visai noraizējusies.

—   Klusāk! — brīdināja mis Nega. — Tas ir ļoti bēdīgs stāsts. Viņš kādreiz bija bezgala pieķēries… hm!… madame Mantalīni.

—   Ak dievs! — izsaucās misis Niklbija.

—   Jā, — turpināja mis Nega, — turklāt baudīja lielu pretimnākšanu un slepenībā cerēja viņu apprecēt. Viņam ir ārkārtīgi romantiska dvēsele, misis Niklbija, tāpat kā… hm!… kā visai mūsu ģimenei, un vilšanās bija viņam nežēlīgs sitiens. Viņš ir apbrīnojami apdāvināts cilvēks — taisni ārkārtīgi apdāvināts — un lasa … hm!… lasa katru iznākušo romānu; es gribu teikt, katru romānu, kurā… hm!… ir kaut kas moderns. Diemžēl visās izlasītajās grāmatās viņš atradis tik daudz līdzīga savām nelaimēm un sevi atradis tik līdzīgu visiem varoņiem — viņš, protams, apzinās savu pārākumu tāpat kā visa mūsu ģimene, un tas ir pilnīgi dabiski —, ka sācis nicināt visu pasauli un kļuvis par ģēniju; es esmu pilnīgi pārliecināta, ka pašlaik viņš raksta jaunu grāmatu.

—   Jaunu grainatu? — atkārtoja Reita, manīdama, ka starpbrīdis paredzets kādam jautājumam.

—   Jā! — apstiprināja mis Nega, uzvaras priekā locīdama galvu. — Jaunu grāmatu trijos sējumos, post octavo*Protams, viņam ir lielas priekšrocības, jo visos savos elegantajos aprakstos var izmantot manu… hml… manu pieredzi, jo retam autoram, kurš raksta par šādām lietām, ir bijis tik daudz iespēju iepazīties ar tām kā man. Viņš ir tā iejuties augstāko aprindu dzīvē, ka jebkurš atgādinājums par ikdienu, par sadzīves jautājumiem, kā, piemēram, šovakar, burtiski satriec viņu; bet, kā es bieži saku, viņa vilšanās ir viņa lielā laime, jo, ja viņš nebūtu vīlies, viņš nevarētu rakstīt par sadragātām cerībām un tamlīdzīgi; ja nebūtu noticis tas, kas notika, viņa ģenialitāte nekad nebūtu parādījusies.

Cik daudz vēl varētu pavēstīt mis Nega labvēlīgākos apstākļos, to nav iespējams uzminēt, bet, tā kā drūmais brālis atradās tuvumā un uguni vajadzēja iekurt, mis Negas vēstījums ar to beidzās. Spriežot pēc visām pazīmēm, pēc tā, cik grūti bija iekurināt plīti, šķita, ka pēdējai kalponei bijusi darīšana tikai ar «svētā Antonija uguni», bet galu galā tika sagatavots nedaudz brendija ar ūdeni, un viesi, kas iepriekš bija pamieloti ar aukstu aitas gaļu, maizi un sieru, atvadījās; ceļā Keita uzjautrinājās, atcerēdamās misteru Mortimeru Negu, kā tas savā veikalā bija iegrimis dziļās domās, bet misis Niklbija klusībā pārsprieda, vai moderno tērpu firma drīzumā nesauksies «Mantalīni, Nega un Niklbija» vai «Mantalīni, Niklbija un Nega».

Sinī augstajā līmenī mis Negas draudzība noturējās veselas trīs dienas par lielu brīnumu madame Mantalīni jaunajām lēdijām, kuras līdz šim nekad nebija novērojušas tādu mis Negas pastāvību, taču ceturtajā dienā nāca tikpat spēcīgs, cik negaidīts trieciens, un tas notika šādi.

Gadījās tā, ka vecs, dižciltīgs lords, kurš grasījās precēt jaunu lēdiju bez jebkādas dižciltības, bija ieradies šeit ar jauno lēdiju un viņas māsu, lai piedalītos kāzām pasūtītu divu jaunu cepuru pielaikošanas ceremonijā, un, kad madame Mantalīni spalgā diskantā pa sarunu vadu, ar kura palīdzību viņa sazinājās ar darbnīcu, pavēstīja to, mis Nega aši uzšāvās augšā, turēdama katrā rokā pa cepurei, un ieradās salonā, aiz sajūsmas aizkustinoši trīsēdama. Līdzko cepures bija laitnigi uzliktas, mis Nega un madatne Mantalini vai mira nost aiz apbrīnas.

—   Visaugstākā mērā eleganti! — teica rnadame Mantalini.

—   Savu mūžu neesmu redzējusi neko tik lielisku! — teica mis Nega.

Vecais lords — viņš nudien bija ļoti vecs lords — neteica neko, tikai murmināja un klukstēja milzīgā apmierinātībā ne tikai ar cepurēm un to valkātājām, bet ari ar savu veiklību, jo bija dabūjis tik skaistu sievieti sev par sievu, jaunā lēdija — gaužām sprigana jauna lēdija —, redzēdama veco lordu tik aizgrābtu, aizvilka viņu aiz spoguļa un sāka skūpstīt; madatne Mantalini un otra jaunā lēdija tikmēr diskrēti lūkojās uz pretējo pusi.

Sīs maigās ainas laikā mis Nega, ziņkāres dzīta, gluži nejauši ielūkojās aiz spoguļa un sastapās ar spriganās jaunās lēdijas acīm tieši tobrīd, kad viņa skūpstīja veco lordu; pēc tam jaunā lēdija, uzmetusi lūpu, nomurmināja kaut ko par «veceni» un «lielu nekaunību», apveltīdama mis Negu ar neapmierinātu skatienu un nicinoši pasmaidīdama.

—   Madame Mantalini! — jaunā lēdija teica.

—   Jā, kundze? — madame Mantalini atsaucās.

—   Lūdzu, pasauciet to glīto jauno meiču, ko mēs redzējām vakardien.

—   O jā, pasauciet! — māsa viņu atbalstīja.

—   Par visu vairāk pasaulē, madame Mantalini, — lorda izredzētā sacīja, atlaizdamās uz dīvāna, — es neciešu, ka mani apkalpo putnubiedēkļi vai vecenes. Lūdzu, sūtiet vienmēr pie manis šo jauno meiču, kad es ierodos.

—    Katrā ziņā! — piekrita vecais lords. — Glītu jaunu meiču. Katrā ziņā!

—   Par viņu jau visi runā, — jaunā lēdija turpināja tikpat nevērīgā tonī, — un milordam, lielam skaistuma apbrīnotājam, viņa noteikti jāredz.

—   Jā, viņu visi apbrīno, — madame Mantalini atbildēja. — Uzsūtiet augšā mis Niklbiju, mis Nega. Jūs varat nenākt atpakaļ.

—   Lūdzu piedošanu, madame Mantalīni, — ko jūs beigās sacījāt? — mis Nega drebēdama jautāja.

—   Jūs varat nenākt atpakaļ! — viņas priekšniece skarbi atkārtoja. Mis Nega nozuda, neteikdama ne vārda, un drīz vien viņu aizstāja Keita — viņa noņēma jaunās cepures un uzlika vecās un stipri pietvīka, pamanījusi, ka vecais lords un abas jaunās lēdijas nenolaiž no viņas acu.

—   Kā jūs sarkstat, bērns! — lorda izredzētā teica.

—   Viņa vēl nav īsti pieradusi pie šī darba; pēc pāris nedēļām viss būs kārtībā, — madaine Mantalīni iejaucās, pielaidīgi smaidīdama.

—   Ka tikai jūs neesat metis uz viņu kādu bīstamu skatienu, milord! — viņa izredzētā sacīja.

—   Nē, nē, nē! — atsaucās vecais lords. — Nē, nē! Es grasos precēties un sākt jaunu dzīvi. Ha, ha, ha! Jaunu dzīvi, jaunu dzīvi! Ha, ha, ha!

Bija patīkami dzirdēt, ka vecais lords grasās sākt jaunu dzīvi, jo bija skaidri nojaušams, ka vecā vairs nebūs ilga. Nemitīgā ķiķināšana izraisīja viņam baismīgu kāsa lēkmi un elpas trūkumu, tikai pēc vairākām minūtēm viņš atžilba un piezīmēja, ka šī meitene esot pārāk skaista, lai būtu modiste.

—   Jūs taču nedomāsiet, milord, ka labs izskats kaitē mūsu uzņēmumam? — madame Mantalīni apvaicājās, māksloti smaidīdama.

—   Nekādā gadfļjumā ne, — vecais lords atbildēja, — citādi jūs to būtu sen pametusi.

—   Ak jūs, šķelmis! — izsaucās spriganā jaunā lēdija, iebikstīdama viņam ar lietussargu. — Es negribētu, ka jūs tā runājat! Kā jūs iedrošināties?

Šim rotaļīgajam jautājumam sekoja vairākkārtēja iebikstīšana, kamēr vecais lords notvēra lietussargu un negribēja vairs atdot; tas piespieda otru lēdiju nākt māsai palīgā, un sākās visai jauka sportiska sacīkste.

—    Madame Mantalīni, parūpējieties, lai šie mazie labojumi tiktu izdarīti, — lēdija sacīja. — Nē, jūs, blēdi, jums noteikti jāiet ārā pirmajam, es ne uz mirkli neatstāšu jūs vienu ar šo glīto meiteni! Es jūs pārāk labi pazīstu! Džeina, dārgā, lai viņš iet pirmais — tad mēs būsim pilnīgi drošas!

Acīmredzot šādas aizdomas sevišķi glaimoja vecajam lordam; viņš garāmejot groteski pamirkšķināja Keitai un, saņēmis sitienu ar lietussargu par tādu nodevību, steberēja lejup pa kāpnēm uz durvīm, kur divi braši šujami iecēla viņa jauneklīgo augumu karietē.

—   Fū! — noteica madame Mantalīni. — Nudien nesaprotu, kā viņš var sēsties karietē, nedomādams par katafalku! Nesiet nu šīs mantas projām, dārgā, nesiet projām!

Keita, kura šo notikumu laikā bija bikli lūkojusies zemup, bija laimīga par atļauju iet projām un līksmi steidzās lejā uz mis Negas valstību.

Viņas neilgās prombūtnes laikā stāvoklis mazajā karalistē bija krasi mainījies. Mis Nega, šī godājamā persona, kas vienmēr sēdēja noteiktā vietā ar madame Mantalīni pārstāvei piedienīgu cieņu un dižumu, tagad bija atlaidusies uz lielas lādes, mirkdama asarās, un vairākas jaunas lēdijas darbojās ap viņu, lietojot ožamo spirtu, etiķi un citus spēkus atjaunojošus līdzekļus, kas skaidri liecināja — pat ja mis Negas sasuka un priekšējā sprogu rinda būtu kārtībā —, ka nupat pieredzēts drausmīgs ģībonis.

—   Ak dievsl — Keita izsaucās, aši piesteigdamās klāt. — Kas noticis?

Pēc šī jautājuma šķita, ka mis Nega atkal paģībs, un jaunās lēdijas, mezdamas piktus skatienus uz Keitu, atkal ķērās pie ožamā spirta un etiķa un teica, ka tas esot «kauns un negods».

—   Kas ir kauns un negods? — Keita jautāja. — Kas atgadījies? Kas noticis? Pasakiet man!

—   Kas noticis? — iebrēcās mis Nega, spēji uzsliedamās par lielām šausmām visām klātesošajām. — Kas noticis? Kaunietics, nekrietnais radījums!

—   Žēlīgais dievs! — izsaucās Keita, tā niknuma apstulbināta, ar kādu šis apzīmējums izlauzās caur mis Negas sakostajiem zobiem. — Vai es esmu jūs apvainojusi?

—   Jūs mani apvainojusi? — sauca mis Nega. — Jūs, skuķe, knīpa, nožēlojamā iznirele! Ha, ha!

Tā kā mis Nega bija iesmējusies, tad skaidrs, ka viņai kaut kas bija šķitis ārkārtīgi jocīgs, un, atdarinādamas mis Negu, savu priekšnieci, arī jaunās lēdijas sāka smieties, grozīt galvu un sarkastiski uzsmaidīt cita citai, it kā teikdamas: tas nu gan ir vareni!

—     Te viņa ir, — mis Nega turpināja, pieceldamās un ceremoniāli ar daudziem reveransiem stādīdama Keitu priekšā sajūsminātajai sabiedrībai, — te viņa ir.,, visi par viņu vien runā… daiļava, lēdija.,, skaistule.,, Ak tu, bezkaunīgais radījums!

Sinī kulminācijas brīdī mis Nega tikumiskā sašutumā pat nodrebinājās, to mirklī atkārtoja visas jaunās lēdijas, pēc tam mis Nega iesmējās un pēc tam sāka raudāt.

—   Piecpadsmit gadus, — mis Nega sauca, aizkustinoši šņukstēdama, — piecpadsmit gadus es esmu bijusi šīs istabas un šī salona lepnums un rota. Paldies dievam, — turpināja mis Nega, ar apbrīnojamu enerģiju piespērusi vispirms labo un pēc tam kreiso kāju, — līdz šim es nekad neesmu kritusi par upuri intrigām, nektrietnām intrigām no tādas personas puses, kura apkauno mūs ar savu uzvešanos un liek sarkt godīgiem cilvēkiem. Bet tagad' es to jūtu — jūtu, lai gan man tas ir pretīgi.

Mis Negai atkal uznāca vājums, un jaunās lēdijas, atkal atsākdamas savus mierinājumus, čukstēja, ka viņai jāstāv augstāk par šādām intrigām, ka viņas tās nicina un uzskata par ievērības necienīgām, un par pierādījumu izsaucās ar vēl lielāku enerģiju nekā iepriekš, ka tas ir kauns un negods un ka viņas patiešām aiz dusmām nezina, ko lai dara.

—   Vai tāpēc es esmu nodzīvojusi līdz šai dienai, lai mani nosauktu par putnubiedēkli? — iekliedzās mis Nega, pēkšņi savicinādama rokas un mēģinādama noplēst sev liekos matus.

—   O nē, nē! — atsaucās koris. — Lūdzu, nerunājiet tā, nevajag!

—   Vai es esmu pelnījusi, ka mani sauc par veceni? — spiedza mis Nega, raudamās ārā no palīdžu rokām.

—   Nedomājiet par to, dārgā! — koris atbildēja.

—   Es viņu ienīstu, — izsaucās mis Nega, — es viņu nicinu un ienīstu! Neļaujiet viņai nekad runāt ar mani, un lai neviens, kas ir man draugs, nerunā ar viņu! Nevīža, nekrietnele, nekaunīgā, slīpētā nekrietnele!

Ar šādiem vārdiem nosvētījusi sava naida objektu, mis Nega vienreiz iespiedzās, trīs reizes nožagojās, vairākkārt norija slienas, iesnaudās, nodrebēja, pamodās, atjēdzās, sakārtoja sasuku un paziņoja, ka jūtoties labi.

Nabaga Keita sākumā raudzījās šajos notikumos pilnīgā neizpratnē. Tad viņa sāka gan sarkt, gan bālēt, pāris reižu mēģināja ko teikt, bet, kad atklājās īstais iemesls, kāpēc mainījusies mis Negas izturēšanās pret viņu, Keita atkāpās pāris soļu un mierīgi vēroja notiekošo, neturēdama par vajadzīgu ko atbildēt. Tomēr, kaut arī v,iņa lepni atgriezās savā vietā un nosēdās ar muguru pret mazo pavadoņu grupu, kura tālākajā istabas stūrī rosījās ap savu planētu, viņai slepenībā noritēja dažas tik rūgtas asaras, ka tās būtu iepriecinājušas mis Negu līdz sirds dzijumiem, ja viņa būtu tās redzējusi.

## XIX NODAĻA,

kas apraksta pusdienas pie mistera Ralfa Niklbija un pastāsta par to, kā viesi izturējās pirms pusdienām, pusdienu laikā un pēc pusdienām.

Godājamās mis Negas žults un |aunums atlikušajā nedēļas daļā nebūt nemazinājās, drīzāk pieauga ar katru stundu, un visu jauno lēdiju taisnīgās dusmas pieauga vai šķita pieaugam proporcionāli krietnās vecavas sašutumam, un sašutums uzliesmoja ik reizi, kad mis Niklbiju sauca uz augšstāvu; viegli iedomāties, ka Keitas ikdienas dzīve nebūt nebija ne jautra, ne apskaužama. Viņa apsveica sestdienas vakara pienākšanu tāpat kā arestants dažas stundas svētlaimīgas atpūtas pēc ilgas un mokošas spīdzināšanas un juta, ka niecīgā samaksa par pirmās nedē|as darbu būtu pārāk grūti pelnīta pat tad, ja tiktu trīskāršota.

Kad viņa, kā vienmēr, sastapās ielas stūrī ar māti, tad bija ne mazumu pārsteigta, redzot to sarunājamies ar misteru Ralfu Niklbiju, bet drīz vien viņas pārsteigums dubultojās — tiklab sarunas priekšmeta, kā paša mistera Niklbija svešādās — pieglaimīgās izturēšanās dēļ.

—   A, mana dārgā! — teica Ralfs. — Mēs nupat runājam par jums.

—   Patiešām? — atsaucās Kcita, neviļus saraudamās no tēvoča saltā, dzalkstīgā skatiena.

—  Jā gan, — Ralfs atbildēja. — Es gribēju iegriezties pēc jums, lai jūs noteikti satiktu, pirms esat aizgājusi uz mājām, bet sākām runāt ar jūsu māti par ģimenes lietām — un laiks pagāja tik ātri…

—  Jā, vai ne? — iejaucās misis Niklbija, nepavisam nemanīdama Ralfa pēdējo vārdu sarkastisko toni. — Goda vārds, es nekad nebūtu ticējusi, ka iespējama tāda… Keit, mana dārgā, rīt tu pusseptiņos ēdīsi pusdienas pie sava tēvoča.

Līksmodama, ka pirmā pavēstījusi šo pārsteidzošo jauno ziņu, misis Niklbija neskaitāmas reizes locīja galvu un smaidīja, lai apjukusi Keita aptvertu, cik šī ziņa apbrīnojama, un tūliņ sāka apspriest jautājumu, kā sagatavoties šim apmeklējumam.

—  Padomāsim, — krietnā lēdija sacīja. — Tavs melnais zīda ģērbs ar mazo, glīto šallīti būs pietiekami grezns, mana dārgā, vienkārša lente matos, melnas zīda zeķes… Ak dievs, ak dievs! — izsaucās misis Niklbija.

—   Bijuši man vēl tie nelaimīgie ametisti… tu atceries tos, Ieit, mīļā… atceries, kā tie dzirkstīja… bet tavs tētis, tavs nabaga dārgais tētis… Ak, nekas nebija tik cietsirdīgs kā šo dārgakmeņu upurēšana, it nekas!

So mokošo domu pārņemta, misis Niklbija grūtsirdīgi nogrozīja galvu un piespieda kabatas lakatu pie acīm.

—   Man to nevajag, mamiņ, nudien, — Keita teica.

—  Aizmirsti, ka tev tie kādreiz bijuši.

—   Ak dievs, Keit, mana dārgā, — misis Niklbija untumaini atsaucās, — tu spried kā bērns! Divdesmit četras sudraba tējkarotes, svaini, divi mērces trauki, četras sālnīcas, visi ametisti: kaklarota, spraude un auskari — viss uzreiz projām! Un es vai ceļos mezdamās lūdzu šo nabaga krietno cilvēku: «Kāpēc tu neko neuzsāc, Nikolas? Kāpēc tu nevari kaut kā izlīdzēties?» Esmu pārliecināta, ka ikviens, kas tolaik bija mums tuvumā, pienācīgi novērtēs mani un atzīs, ka esmu teikusi to ne vienu, bet piecdesmit reizes dienā. Vai tā nebija, Kcit, dārgā? Vai es kaut reizi palaidu garām gadījumu iedvest to tavam nabaga tētim?

—   Nē, nē, mamm, nekad, — Keita atbildēja.

Un, lai pienācīgi novērtētu misis Niklbiju, jāatzīst, ka viņa nekad nepalaida garām gadījumu — un tāpat pienācīgi jānovērtē visas precētās lēdijas, kuras arī tā dara, — apbērt vīru ar tamlīdzīgiem zelta vērtiem padomiem, kuru vienīgais trūkums bija to miglainība un nenoteiktība.

—   Ak! — misis Niklbija kvēli izsaucās. — Ja mani padomi būtu ņemti vērā pašā sākumā… Nu, es tomēr esmu pildījusi savu pienākumu, un tas ir zināms mierinājums.

Nonākusi pie tādām domām, misis Niklbija nopūtās, saberzēja rokas, pacēla acis augšup un beidzot pieņēma lēnprātīgas samierināšanās izskatu; tas nozīmēja, ka viņa ir vajāta svētā, bet viņa neapgrūtinās klausītājus, minot apstākļus, kas visiem zināmi.

—    Un tagad, — Ralfs sacīja ar smaidu, kurš, tāpat kā visas viņa emociju ārējās pazīmes, drīzāk zaglīgi pārskrēja viņam pār seju nekā atklāti rotājās tanī, — atgriezīsimies pie priekšmeta, no kura mēs aizvirzījāmies. Pie manis rīt būs neliela… džentlmeņu sabiedrība — džentlmeņu, ar kuriem man patlaban ir darījumi, un jūsu māte apsolīja, 1a jūs izpildīsiet namamātes pienākumus. Es neesmu diezin kā pieradis pie šādiem viesību vakariem, bet tas saistīts ar darījumiem, un dažreiz tādiem niekiem ir svarīga nozīme. Vai jūs neatteiksieties man pakalpot?

—   Atteikties? — iesaucas misis Niklbija. — Mana dārgā Kcita, kāpēc …

—   Piedodiet, — Ralfs pārtrauca, pamādams, lai viņa klusē. — Es griezos pie savas brāļameitas.

—   Protams, man būs liels prieks, tēvoci, — Keita atbildēja, — bet es baidos, ka likšos jums neveikla un apmulsusi.

—    O nē! — Ralfs teica. — Ierodieties, kad gribat, ņemiet karieti — es par to samaksāšu. Arlabvakaru… ē … lai dievs jūs svētī!

Svētība šķita iestrēdzam mistera Ralfa Niklbija rīklē, it kā šis ceļš būtu tai svešs un tā nezinātu, kā tikt ārā. Tomēr tā izķepurojās, lai gan diezgan neveikli; atbrīvojies no tās, viņš paspieda rokas abām radiniecēm un aši devās projām.

—    Kādi enerģiski vaibsti ir tavam tēvocim! — teica misis Niklbija, kuru bija satriecis viņa skatiens atvadoties. — Ne mazākās līdzības ar viņa nabaga brāli.

—   Mamma! — Keita pārmetoši sacīja. — Kā jums nāk prātā tādas domas!

—    Nē, — misis Niklbija domīgi noteica. — Nudien ne mazākās līdzības. Bet seja viņam ļoti godīga.

Cienījamā matrona izsacīja šo piezīmi visai uzsvērti un izteiksmīgi, it kā tanī slēptos krietni daudz atjautības un asredzības, un patiešām tā bija cienīga, lai to pieskaita pie šā gadsimta pārsteidzošajiem atklājumiem. Keita aši pacēla acis un tikpat aši nolaida tās.

—   Dieva dēļ, kas tev uznācis, dārgā? — misis Niklbija iejautājās, kad viņas bija diezgan ilgi gājušas klusēdamas.

—   Es tikai domāju, mamin, — Keita atbildēja.

—   Domāju! — atkārtoja misis Niklbija. — Jā, te patiešām ir daudz, par ko domāt. Tavs tēvocis jūt pret tevi stipras simpātijas, tas ir pilnīgi skaidrs, un, ja pēc tam tevi nepiemeklēs kāda ārkārtīga veiksme, tad es būšu stipri pārsteigta — tas ir viss.

Pēc tam viņa sāka stāstīt visādus notikumus par jaunām lēdijām, kurām viņu ekscentriskie tēvoči bāzuši somās tūkstošmārciņu banknotes, un par jaunām lēdijām, kuras nejauši sastapušas tēvoču namos laipnus un neparasti bagātus džentlmeņus un pēc īsas, bet kvēlas lakstošanās apprecējušās ar tiem, un Keita, vispirms klausījusies vienaldzīgi un vēlāk uzjautrināti, juta, ka arī viņas pašas krūtīs pamazām atplaukst kaut kas no mātes saulainajiem sapņiem, un sāka domāt, ka nākotnes izredzes kļūst gaišākas un ka turpmāk viņas gaida labāks liktenis. Tāda ir ceriba, pašu debesu dāvana cietējiem mirstīgajiem; kā liegs debesu aromāts tā ietver sevī visu, gan labo, gan ļauno, tā ir visuresoša kā nāve un lipīgāka par slimību!

Bālā ziemas saule — un ziemas saule Sitijā patiesi ir gaužām bāla — varēja gan iemirdzēties, ielūkodamās pa liela, veca nama nespodrajiem logiem un kļūdama par liecinieci neparastai ainai trūcīgi mēbelētā istabā. Drūmā kaktā, kur gadiem ilgi bija rēgojusies mēma preču grēda, kalpodama par mītni pelēm un palikdama putekļaina un nekustīga paneļiem izliktajā telpā, — vienīgi atsaukdamās smago pajūgu grandoņai ielās, tā reizēm bija smagi sadrebinājusies un tās sīko iemītnieku spožās actiņas bija kļuvušas vēl spožākas aiz bailēm, un tie bija sastinguši, vērīgi klausīdamies ar drebošu sirdi, kamēr troksnis norima, — šinī tumšajā kaktā bija rūpīgi izvietoti visi šim vakaram paredzētie Keitas tualetes piederumi; katrs priekšmets glabāja to neaprakstāmo personisko burvību, kas piemīt jebkuram neapvilktam tērpam — vai nu asociāciju dēļ, vai tāpēc, ka tas glabā pašas valkātājas burvību, vismaz tā šķiet acīm, kas pieradušas pie valkātājas skaistuma. Satrunējušu preču ķīpas vietā bija melns zīda ģērbs — jaukākais attēls pats par sevi. Kurpītes ar glītiem purniņiem stāvēja tur, kur agrāk bija vecu dzelžu grēda, un cietu, izbalējušu ādu kaudzes vietā atradās mazas, melnas zīda zeķītes, misis Niklbijas sevišķo rūpju priekšmets. Žurkas, peles un citi sīki grauzēji jau sen bija nobeigušies aiz bada vai pārvākušies uz labākiem mājokļiem, to vietā šeit bija cimdi, lentes, šalles, matadatas un daudz citu sīku mantiņu, kuras ne sliktāk par žurkām un pelēm prot mocīt cilvēci. Un ap tām un starp tam kustējās Keita, viena no šā skarbā, vecā, drūmā nama jaukākajām un neparastākajām rotām.

, Labā vai nelabā brīdī, kā lasītājam patīk, misis Niklbijas nepacietība krietni vien aizsteidzās priekšā pulksteņiem šai pilsētiņas daļā, un izrādījās, ka Keita bija apģērbusies un iespraudusi pēdējo matadatu matos vismaz pusotru stundu par agru, labā vai nelabā brīdī tualete bija pabeigta, un, kad beidzot pienāca braucienam paredzētais laiks, piena iznēsātājs aizgāja pēc karietes uz tuvāko stāvvietu un Keita, daudzkārt ardievodamās no mātes un lūgdama nodot daudz sveicienu mis La Krīvi, kuru māte šodien gaidīja uz tēju, iesēdās karietē un svinigi aizbrauca — ja kādam vispār gadījies svinīgi braukt īrētā karietē. Un kariete un kučieris, un zirgi aizjoņoja dārdot un grabot, pātagai plīkšķot, lamājoties un baroties, ripoja un kratījās, kamēr nonāca Goldenskvērā.

Kučieris divreiz apdullinoši skaļi piesita pie durvīm, un tās atvērās tik iitri — pirms vēl viņš bija pabeidzis dauzīties —, it kā aiz tām būtu stāvējis cilvēks, kam roka bijusi piesieta pie roktura. Keita, kura nebija domājusi sastapt neko neparastāku par Ņūmenu Nogsu tīrā kreklā, bija visai pārsteigta, kad durvis atvēra sulainis skaistā livrejā un vestibilā bija vēl divi vai trīs citi. Taču nebija šaubu, ka šī ir īstā māja, jo uz durvīm bija uzvārds, tāpēc viņa uzlika roku uz tresēm apšūtās piedurknes, kas viņai tika pasniegta, un iegāja iekšā; viņu uzveda augšā un atstāja viesistabā vienu.

Sulaiņa parādīšanās bija likusi viņai brīnīties, bet iekārtas bagātība un krāšņums viņu pilnīgi pārsteidza. Paši mīkstākie un elegantākie paklāji, vislieliskākās gleznas, dārgākie spoguļi, visgreznākie mākslas priekšmeti, kas žilbināja ar savu skaistumu, — telpā to bija izvietots neparasti daudz, un tie saistīja viņas skatienus visās malas. Pat kāpnes vai līdz ārdurvīm bija pilnas ar skaistiem un dārgiem priekšmetiem, it kā māja būtu pārpildīta ar dārgumiem; ja tiem vēl kādu nieciņu pievienotu, tie izplūstu uz ielas.

Drīz vien viņa izdzirdēja virkni skaļu divkāršu sitienu pie ieejas durvīm un pēc katra sitiena jaunu balsi blakusistabā. Sākumā bija viegli atšķirt mistera Ralfa Niklbija balsi, bet pakāpeniski tā pazuda vispārējā dunoņā; viņa noprata tikai to, ka tur sapulcējušies vairāki džentlmeņi ar ne visai melodiskām balsīm, kuri runā ļoti skaļi, smejas ļoti jautri un lieto lamuvārdus biežāk, nekā, pēc viņas domām, vajadzētu. Taču tas bija gaumes jautājums.

Beidzot durvis atvērās un parādījās paša Ralfa viltīgā seja; šoreiz viņš bija atteicies no zābakiem un ceremoniāli izrotājies ar melnām zīda zeķēm un kurpēm.

— Es nevarēju agrāk ienākt pie jums, dārgā, — viņš pusbalsī sacīja, pamādams pie tam uz blakusistabu.

—   Man vajadzēja viņus sagaidīt. Nu, vai lai vedu jūs iekša?

—        Lūdzu, tēvoci, — Keita iesāka, mazliet uztraukusies, kā bieži uztraucas arī tie, kas labāk pazīst pasauli, kad viņiem jāieiet svešu ļaužu pilnā telpā un ir bijis laiks iepriekš par to domāt. — Vai tur ir arī kāda lēdija?

—        Nē, — Ralfs strupi atteica. — Es nepazīstu nevienu lēdiju.

—        Vai man jāiet tūliņ? — jautāja Keita, mazliet atkāpdamās.

—   Kā vēlaties, — Ralfs sacīja, paraustīdams plecus.

—   Visi ir sanākuši, un tūliņ tiks paziņots, ka pusdienas ir galda, — tas ir viss.

Keita labprāt būtu palūgusi atļauju vēl kādu brītiņu uzkavēties, bet, apsvērusi, ka tēvocis, samaksājis par karieti, cer uz viņas punktualitāti kā zināmu atlīdzību, ļāva viņam paņemt sevi zem rokas un vest iekšā.

Septiņi vai astoņi džentlmeņi stāvēja ap kamīnu, kad viņi ienāca, un, tā kā visi skaļi sarunājās, viņu ienākšanu neviens nemanīja, kamēr misters Ralfs Nik'lbijs, aizskāris kādu piedurkni, teica skarbā, iespaidīgā balsī, it kā vēlēdamies pievērst vispārēju uzmanību:

—        Iepazīstieties — lords Frederiks Verisofts — mana brāļameita mis Niklbija.

Bariņš pašķirās it ka lielā izbrīnā, un uzrunātais džentlmenis apgriezās, parādīdams lieliski šūtu uzvalku, tikpat lielisku vaigubārdu, ūsas, kuplus matus un jauneklīgu seju.

—   A? — teica šis džentlmenis. — Ko… kā… Velns!

Pēc šiem aprautajiem vārdiem džentlmenis iesprauda

monokli acī un lielā pārsteigumā blenza mis Niklbijā.

—   Mana brāļameita, milord, — Ralfs atkārtoja.

—        Tad manas ausis nav mani krāpušas un tā nav va-aska figūra, — viņa augstība sacīja. — Sveicināti! Priecājos iepazīties!

Pēc tam viņa augstība pievērsās citam lieliskam džentlmenim — mazliet vecākam, mazliet resnākam, ar mazliet sarkanāku seju un mazliet piedzīvojumiem bagātākam — un sk&ļā čukstā paziņoja, ka meitene esot «velnišķīgi jauka».

—        Iepazīstiniet mani, Niklbij! — sacīja šis džentlmenis; viņš stāvēja ar muguru pret kamīnu, atspiedis abus elkoņus uz kamīna dzegas.

—   Sers Malberijs Iloks, — Ralfs sacīja.

—   Citiem vārdiem sakot, labākā kārts ka-avā, mis Niklbija, — teica lords Frederiks Verisofts.

—   Neaizmirstiet mani, Niklbij! — izsaucās kāds džentlmenis ar skarbiem sejas vaibstiem; viņš lasīja avīzi, sēdēdams uz zema krēsla ar augstu atzveltni.

—   Misters Paiks, — Ralfs sacīja.

—   Mani arī, Niklbij! — stāvēdams blakus seram Malberijam Mokām, sauca uzkrītoši grezns džentlmenis ar piesarkušu seju.

—   Misters Plaks, — Ralfs sacīja. Tad, pagriezies pret džentlmeni ar svēteļa kaklu un tādām kājām, kādas nav nevienam putnam, ne arī dzīvniekam, Ralfs nosauca viņu par godājamo misteru Snobu un sirmgalvi pie galda par pulkvedi Couseru. Pulkvedis runāja ar kādu, kurš acīmredzot bija ataicināts notēs puļķa vietā un tāpēc nemaz netika iepazīstināts.

Jau pašā sākumā divi apstākļi piesaistīja Keitas vērību un lika asinīm saplūst viņai sejā: nekautrīgā nicināšana, ar kādu viesi acīm redzami izturējās pret viņas tēvoci, un vaļīgā, bezkaunīgā attieksme pret viņu pašu. Nevajadzēja lielas asredzības, lai noprastu, ka pirmais apstāklis pastiprinās otru. Un te misters Ralfs Niklbijs nebija pietiekami novērtējis savu viešņu; pat tad, ja jaunā lēdija butu nule iebraukusi no provinces un pārāk maz pazītu vispārpieņemtās paražas, tomēr varēja gadīties, ka viņai ir tik dziļa, iedzimta sadzīves pieklājības normu un likumu izpratne, it kā viņa būtu pavadījusi divpadsmit sezonas Londonā, — pat vēl dziļāka, jo ir zināms, ka tik derīgajā praksē šādas jūtas notrulinās.

Kad Ralfs bija pabeidzis iepazīstināšanas ceremoniju, viņš apsēdināja pietvīkušo brāļameitu un slepeni raudzījās visapkārt, it kā gribēdams pārliecināties, kādu iespaidu radījusi viņas pēkšņā ierašanās.

—   Tiešām negaidīts prieks, Niklbij! — sacīja lords Frederiks Verisofts, izņēma monokli no labās acs, kur tas bija atradies līdz šim par godu Keitai, un ievietoja to kreisajā, lai varētu pievērsties Ralfam.

—   Tas ir jums gatavots pārsteigums, lord Frederik, — teica misters Plaks.

—   Nav slikta doma, — atbildēja viņa augstība, — tā varētu gandrīz vai attaisnot liekus divarpus procentus.

—   Niklbij, — sers Malberijs Hoks sacīja aizsmakušā, rupjā balsī, — turiet viņu pie vārda un pielieciet šos

procentus pie tiem divdesmit pieciem vai cik tur ir, un dodiet pusi man par padomu!

Sers Malberijs izpušķoja šo runu ar aizsmakušiem smiekliem un pabeidza ar laipnu lāstu, pieminot mistera Niklbija locek|us, un misteri Paiks un Plaks sāka nevaldāmi smieties.

Džentlmeņi vēl nebija pilnīgi attapušies pēc šā joka, kad sulainis pavēstīja, ka pusdienas galdā, un tad viņi atkal nonāca tādā pašā ekstāzē, jo sers Malberijs Hoks, būdams pārmērīgi labā omā, veikli aizšāvās priekšā lordam Frederikam, kurš grasījās vest Kcitu lejā, un ievilka viņas roku savējā līdz pašam elkonim.

—   Velns parāvis, Verisoft, — sers Malberijs teica,

—   vajag spēlēt godīgi! Mēs ar mis Niklbiju jau sarunājām ar acīm pirms desmit minūtēm.

—   Ha, lia, ha! — smējās godājamais misters Snobs.

—  Tas ir labi, tas ir labi!

Pēc šīs uzslavas kļuvis vēl jautrāks, sers Malberijs Hoks rotaļīgi pameta ar acīm saviem draugiem un veda Keitu lejup tik familiāri, ka sacēla viņas biklajā sirdī degoša sašutuma vētru, šīs jūtas nebūt nekļuva vājākas, kad viņu nosēdināja galda galā starp seru Malberiju Hoku un lordu Frederiku Verisoftu.

—     O, jūs esat atradis vietu mums kaimiņos, vai ne? — vaicāja sers Malberijs, kad viņa augstība apsēdās.

—     Protams, — lords Frederiks atbildēja, pievērsis skatienu mis Niklbijai. — Kā jūs vēl varat tā jautāt?

—     Ķerieties vien pie pusdienām, — aizrādīja sers Malberijs, — un neliecieties zinis par mis Niklbiju un mani, jo, manuprāt, mēs būsim visai izklaidīgi sarunu biedri.

—     Es gan vēlētos, lai jūs iejauktos, Niklbij, — lords Frederiks teica.

—     Kas noticis, milord? — atsaucās Ralfs no galda otra gala, kur viņa kaimiņi bija misteri Paiks un Plaks.

—     Šis Hoks monopolizē jūsu brāļameitu, — lords Frederiks paskaidroja.

—     Viņam pieder krietna daļa no visa, uz ko pretendējat jūs, milord, — Ralfs smīnēdams atbildēja.

—     Nudien taisnība! — atsaucās jaunais cilvēks, -rVelns mani rāvis, ja es zinātu, kurš ir saimnieks manā mājā — viņš vai es!

—   Es gan to zinu, — Ralfs nomurmināja.

—     Liekas, ka tikšu no viņa vaļā, ja atstāšu viņam mantojumā vienu šiliņu, — jaunais aristokrāts jokoja.

—   Nē, nē, nolādēts! — teica sers Malberijs. — Kad jūs nonāksiet līdz šiliņam, pēdējam šiliņam, tad es atkāpšos no jums, bet līdz tam neparko jūs nepametīšu — par to es galvoju!

So asprātību (kuras pamatā bija faktiskais stāvoklis) uzņēma ar vispārējiem skaļiem smiekliem, kuros visskaļāk izcēlās mistera Paika un mistera Plaka zvaigas, jo viņi acīmredzot bija sera Malberija Hoka zvērināti roklaižas. Patiešām nebija grūti ievērot, ka vairums klātesošo izraudzījušies par savu upuri nelaimīgo jauno lordu, kurš, lai gan gļēva rakstura un muļķis, šķita vismazāk samaitāts šinī barā. Sers Malberijs Hoks bija ievērojams ar savu prasmi izputināt, vai nu paša spēkiem, vai ar savu rokaspuišu palīdzību, bagātus jaunus džentlmeņus — smalka un eleganta profesija, kurā viņš neapšaubāmi ieņēma pirmo vietu. Ar iedzimtu ģeniālu nekaunību viņš bija izgudrojis pilnīgi jaunu sistēmu, gluži pretēju vecajai metodei: kad viņš bija guvis virsroku pār tiem, kurus izputināja, tad nevis apspieda tos, bet ļāva tiem vaļu un atklāti vingrināja savu asprātību uz to rēķina. Tādā kārtā viņš padarīja tos par mucām divkāršā nozīmē: ar lielu veiklību tukšoja tos un lika tiem dunēt no visvisādiem trāpīgiem knipjiem sabiedrības uzjautrināšanai.

Pusdienas ar savu krāšņumu un pārpilnību bija tikpat lieliskas kā pats nams, un viesi arī lieliski prata tās novērtēt — šai ziņā sevišķi izcēlās misteri Paiks un Plaks: šie abi džentlmeņi ēda katru ēdienu un dzēra no katras pudeles ar pārsteidzošu izturību un centību. Tomēr viņi bija apbrīnojami mundri, par spīti šim lielajam darbam, jo, kad pasniedza desertu, viņi ķērās tam klāt tā, it kā kopš brokastīm nebūtu nenieka baudījuši.

—   Nu, — sacīja lords Frederiks, nogaršojis pirmo portvīna malku, — ja šīs pusdienas notiek sakarā ar vekseļa diskontu, tad es, velns parāvis, varētu tikai teikt, ka būtu la-abi diskontēt tos katru dienu.

—   Ar laiku jums būs daudz šādu izdevību, — sers Malberijs Hoks piezīmēja. — Niklbijs jums to apstiprinās.

—   Ko jūs teiksiet, Niklbij? — apvaicājās jaunais cilvēks. — Vai es būšu labs klients?

—   Viss atkarīgs no apstākļiem, milord, — Ralfs atbildēja.

—   No jūsu augstības apstākļiem, — iejaucās zemessargu pulkvedis Cousers, — un no hipodroma.

Galantais pulkvedis paskatījās uz misteriem Paiku un Plaku, it kā gaidīdams, ka tie sāks smieties par viņa asprātību, bet šie džentlmeņi, nolīgti smieties vienīgi par sera Malberija Hoka asprātībām, pulkvedim par lielu vilšanos palika mēmi kā līķratu pavadoņi. Lai pieliktu punktu šai sakāvei, sers Malberijs, uzskatīdams pulkveža mēģinājumu par iejaukšanos viņa paša privilēģijās, cieši palūkojās uz pretinieku caur savu glāzi, it kā brīnīdamies par viņa iedomību, un skaļi izsacījās, ka tā esot «ellīga vaļība», tas bija kā signāls lordam Frederikam — viņš arī pacēla savu glāzi un aplūkoja nopeļamo objektu, it kā tas būtu neparasts plēsīgs zvērs, pirmo reizi izstādīts apskatei. Skaidrs, ka ari misteri Paiks un Plaks blenza uz to pašu pusi, uz kuru blenza sers Malberijs Hoks, un nabaga pulkvedis, lai slēptu apjukumu, bija spiests pacelt savu portvīna glāzi pie labās acs un izlikties, ka ar lielu ziņkāri pēta portvīna krāsu.

Visu šo laiku Keita sēdēja klusēdama, tik tikko iedrošinādamās pacelt acis aiz bailēm, ka sastaps lorda Frederika Verisofta sajūsmināto skatienu vai — un tas bija vēl nepatīkamāk — viņa drauga sera Malberija pārdrošās acis. Šis džentlmenis bija pret viņu tik vēlīgs, ka piesaistīja viņai visu klātesošo uzmanību.

—   Bet mis Niklbija brīnās, — piezīmēja sers Malberijs, — kāpēc, velns parāvis, neviens viņu neaplido.

—    O nē! — Keita teica, aši paceldama acis, — es… — tad viņa aprāvās, juzdama, ka labāk būtu bijis neko neteikt.

—   Esmu gatavs derēt ar kuru katru uz piecdesmit mārciņām, ka mis Niklbija nedrīkstēs ieskatīties man acis un pateikt, ka viņa tā nedomā, — teica sers Malberijs.

—   Norunāts! — sauca dižciltīgais nelga. — Laiks — desmit minūtes.

—   Norunāts! — atbildēja sers Malberijs. Abas puses nolika naudu uz galda, un godājamais misters Snobs uzņēmās divkāršu pienākumu — kā bankas sargs un laika noteicējs.

—   Lūdzu… — Keita teica lielā apmulsumā, kamēr ritēja šie priekšdarbi, — lūdzu neslēgt par mani nekādas derības! Tēvoci, es patiešām nevaru…

—    Kāpēc ne, mana dārgā? — atbildēja Ralfs, kura čērkstošā balss šķita neparasti aizsmakusi, it kā viņš runātu negribīgi un drīzāk vēlētos, lai šāds priekšlikums nebūtu izteikts. — Tas izdarāms vienā mirklī, nekā sevišķa tur nav. Ja džentlmeņi pastāv uz to…

—        Es nepastāvu uz to! — sers Malberijs sacīja, skaļi smiedamies. — Tas ir, es nebūt nepastāvu uz to, lai mis Niklbija aizliedz šo spēli, jo tādā gadījumā es derības zaudēšu, bet es ar prieku redzētu viņas spožās actiņas, it sevišķi tāpēc, ka viņa veltī pārāk lielu uzmanību sarkankoka galdam.

—        Tā viņa dara, un tas ir ļo-oti slikti no jūsu puses, mis Niklbija, — teica aristokrātiskais jauneklis.

—   Ļoti cietsirdīgi, — teica misters Paiks.

—   Baismīgi cietsirdīgi, — teica misters Plaks.

—        Es nebaidos paspēlēt, — sacīja sers Malberijs, — jo ir vērts maksāt dubultu summu, lai tikai ieskatītos mis Niklbijas acīs.

—   Vairāki — teica misters Paiks.

—   Daudz vairāk! — teica misters Plaks.

—       Ko rāda tas ļaunais pulkstenis, Snob? — jautāja sers Malberijs Iloks.

—   Ir pagājušas četras minūtes.

—   Bravo!

—       Varbūt jūs papūlēsieties manis dēļ, mis Niklbija? — jautāja lords Frederiks pēc īsa starpbrīža.

—       Nejautājiet tā, mans dārgais frant, — atbildēja sers Malberijs. — Mēs ar mis Niklbiju saprotamies, viņa ir manā pusē un tā pierāda savu gaumi. Jums nav izredžu, veco zēn. Cik, Snob?

—   Pagājušas astoņas minūtes.

—        Sagatavojiet naudu, — sacīja sers Malberijs, — drīz vien jūs to man pasniegsiet.

—   Ha, ha, ha! — smējās misters Paiks.

Misters Plaks — viņš allaž palika pēdējais, toties centās pārspēt draugu — spalgi nozvaigājās.

Nabaga meitene, kura aiz apmulsuma lāgā neapzinājās, ko dara, nolēma izturēties pilnīgi mierīgi, bet, iedomājusies, ka ar šādu rīcību viņa it kā atzīst sera Malberija rupjā un vulgārā tonī izteikto lielību, pacēla acis un ieskatījās viņam sejā. Bija kaut kas tik zemisks, tik nekaunīgs, tik pretīgs viņa acīs, kas atbildēja uz Keitas skatienu, ka viņa, nespēdama izteikt ne vārda, piecēlās un izsteidzās no istabas. Ar lielām pūlēm viņa_ valdīja asaras, kamēr uzskrēja augšstāvā un vienatnē ļāva tām vaļu.

—       Vareni! — sacīja sers Malberijs Hoks, ielikdams naudu kabatā. — Tā ir meitene ar raksturu, un mēs uzdzersim uz viņas veselību.

Skaidrs, ka Paiks un Co dedzīgi atbalstīja viņa priekšlikumu un ka tostu pavadīja neskaitāmi mājieni, kuriem bija sakars ar sera Malberija pilnigo uzvaru. Kamēr viesu uzmanība bija pievērsta iepriekšējās ainas galvenajiem dalībniekiem, Ralfs bija raudzījies uz viņiem nikni kā vilks; tagad viņš šķita uzelpojam brīvāk, kad viņa brāļameita bija izgājusi no ēdamistabas. Karafes tika pasniegtas apkārt; viņš atlaidās atzveltnī un, kamēr viesi runāja, iekarsdami no vīna, raudzījās te vienā, te otrā ar tādu skatienu, kas it kā iespiedās viņu sirdīs un atklāja viņa ļaunajai ziņkārei katru viņu dīko domu.

Tikmēr Keita, palikusi viena, mazliet nomierinājās. Viņa bija dabūjusi dzirdēt no kalpones, ka tēvocis pirms aizbraukšanas gribot ar viņu runāt, kā arī patīkamo vēsti, ka džentlmeņi dzeršot kafiju ēdamistabā. Izredzes viņus vairs nesastapt stipri palīdzēja remdināt uztraukumu, un, paņēmusi grāmatu, viņa sāka lasīt.

Sad tad viņa nodrebēja, kad pēkšņi atvērās ēdamistabas durvis un izlauzās trokšņaino dzīru mežonīgās klaigas, un vairākkārt izslējās lielās bažās, kad iedomājās dzirdam soļus uz kāpnēm un viņai šķita, ka šurp nāk kāds no pārējiem nošķīries viesis. Taču nekas tāds nenotika, kas apstiprinātu viņas nojautas, un viņa mēģināja veltīt lielāku uzmanību grāmatai un pamazām tā aizrāvās, ka izlasīja vairākas nodaļas, aizmirsusi laiku un vietu; pēkšņi viņa šausmās izdzirdēja savu vārdu, ko vīrieša balss izrunāja tepat viņai pie auss.

Grāmata izkrita viņai no rokām. Blakus viņai uz dīvāna — pavisam tuvu — bija atlaidies sers Malberijs Hoks, acīmredzot galīgi piedzēries; ja cilvēks ir nelietis savā dvēselē, tad vīns viņu nepadara labāku.

—   Kāda aizgrābjoša centība! — sacīja šis lieliskais džentlmenis. — Vai tā ir patiesība, vai varbūt tās mērķis ir parādīt visā jaukumā skropstas?

Keita bažīgi paskatījās uz durvīm un neko neatbildēja.

—   Es vēroju tās jau piecas minūtes, — turpināja sers Malberijs. — Zvēru pie savas dvēseles — tās ir lieliskas! Kāpēc es sāku runāt un sabojāju tādu skaistu ainu!

. > — Esiet tik laipns un klusējiet, ser, — Keita atbildēja.

—   Pietiek! — sacīja sers Malberijs, palikdams zem elkoņa savu salokāmo cilindru un pievirzīdamies vēl tuvāk jaunajai lēdijai. — Zvēru pie savas dzīvības — jums nevajag tā darīt. Tādam pazemīgam jūsu vergam, mis

Niklbija, — tā ir ellišķīgi cietsirdīga izturēšanās, zvēru pie savas dvēseles.

—    Es gribētu, lai jūs saprastu, ser, — Keita teica, nespēdama apspiest trīsas, bet runādama ar lielu sašutumu, — ka jūsu izturēšanās apvaino mani un rada riebumu. Ja jums vēl palicis kaut mazliet džentlmeņa jūtu, atstājiet mani.

—    Bet kāpēc? — jautāja sers Malberijs. — Kāpēc jūs, mans maigais bērns, izlieloties tik barga? Nu, esiet taču dabiskāka, mana dārgā mis Niklbija, esiet dabiskāka, lūdzu!

Keita aši cēlās augšā, bet sers Malberijs sagrāba viņu aiz drēbēm un noturēja ar varu.

—   Ļaujiet man iet, ser! — viņa izsaucās vislielākajā sašutumā. — Vai dzirdat? Tūliņ!

—   Apsēdieties, apsēdieties! — sers Malberijs sacīja. — Es gribu parunāt ar jums.

—   Laidiet mani vajā, ser! — Keita iekliedzās. — Tūliņ!

—   Neparko pasaulē, — sers Malberijs atbildēja. Ta teikdams, viņš paliecās uz priekšu, it kā gribētu viņu atkal apsēdināt, bet jaunā lēdija rāvās ar visu spēku, lai atbrīvotos, viņš zaudēja līdzsvaru un izstiepās uz grīdas visā garumā. Keita metās ārā no istabas, bet durvīs parādījās misters Ralfs Niklbijs, un viņi abi saskrējās.

—   Ko tas nozīmē? — Ralfs jautaja.

—   Tas nozīmē, ser, — Keita atbildēja drausmīgā uztraukumā, — ka zem šā jumta, kur es, nespēcīga meitene, jūsu nelaiķa brāļa meita, būtu cerējusi atrast aizstāvību, man ir nodarīta tāda pārestība, kas liktu juins pretīgumā nodrebēt, paskatoties uz mani. Ļaujiet man paiet jums garām!

Ralfs patiešām nodrebēja, kad sašutusi meitene pievērsa viņam savu kvēlo skatienu, taču viņš nepakļāvās Keitas prasībai, bet aizveda viņu līdz atzveltnim istabas stūrī un atgriezies nostājās sera Malberija Hoka priekšā — tas tikmēr bija piecēlies — un rādīja tam uz durvīm.

-j— Jūsu ceļš ved turp, ser, — Ralfs sacīja tādā balsī, ar kādu pats velns varētu lepoties.

—   Ko jūs gribat ar to teikt? — nikni noprasīja viņa draugs.

Ralfa grumbainajā pierē vēnas satūka kā virves un muskuļi ap muti raustījās kā neciešamā uztraukumā, bet viņš tikai nicīgi pasmaidīja un atkal norādīja uz durvīm.

—   Vai jūs nepazīstat mani, trakais veci? — sers Malberijs uzsauca.

—   Labi pazīstu, — Ralfs atbildēja. Elegantais dīkdienis uz mirkli apjuka no vecākā grēcinieka ciešā skatiena un, kaut ko murminādams, devās uz durvīm.

—   Jums vajadzēja dabūt lordu, vai ne? — viņš jautāja, pēkšņi apstājies uz sliekšņa, it kā viņam būtu ataususi jauna doma, un atkal pagriezās pret Ralfu. — Sasodīts, es laikam nostājos ceļā, vai ne?

Ralfs atkal pasmaidīja, bet neko neatbildēja.

—   Kas viņu atveda pie jums, — turpināja sers Malberijs, — un kā jūs bez manis būtu varējis iedabūt viņu savos tīklos?

—   Tikli ir lieli un teju pat pilni, — Ralfs sacīja. — Piešargieties, lai kāds cilpās nenosmok!

—   Jūs pārdotu savu miesu un asinis un pats sevi naudas dēļ, ja nebūtu iepriekš noslēdzis līgumu ar velnu, — aizrādīja otrs. — Vai jūs gribat man iestāstīt, ka jūsu glītā brāļameita nav atvesta šeit kā māneklis tam piedzērušajam puikam tur, lejā?

Kaut arī šis ašais dialogs ritēja apspiestās balsīs, Ralfs neviļus atskatījās, lai pārliecinātos, vai Keita nav pārsēdusies tuvāk un nevar dzirdēt. Viņa pretinieks pamanīja savu priekšrocību un izmantoja to.

—   Vai jūs gribat man iestāstīt, ka tas nav tā? — viņš atkal jautāja. — Vai jūs gribat teikt, ka tad, ja viņš būtu manā vietā uznācis te augšā, jūs nebūtu mazliet aklāks, mazliet kurlāks un ne tik bezkaunīgs kā patlaban? Nu, Niklbij, atbildiet man!

—   Es jums pateikšu to, — Ralfs atbildēja, — ka es atvedu viņu šeit savu darījumu interesēs…

—   A, tas ir īstais vārds! — sers Malberijs pārtrauca viņu smiedamies. — Nu jūs atkal esat jūs pats!

—   Darījumu interesēs, — Ralfs turpināja, runādams lēni un stingri kā cilvēks, kas nolēmis neteikt neko lieku, — jo domāju, ka viņa varbūt varēs ietekmēt to muļķa jaunekli, kuru jūs esat pievācis un visiem spēkiem dzenat uz bojāeju, bet es zināju, viņu pazīdams, ka viņš neaizskars viņas meitenes lepnumu un, ja viņš neaiz-

' skars to aiz ākstības vai vieglprātības, tad izturēsies ar cieņu pat pret sava augļotāja brāļameitas dzimumu un raksturu. Bet, ja es varbūt biju domājis viņu nemanāmi piesaistīt ar šo viltību, tad nebiju domājis pakļaut

meiteni tāda cilvēka kā jūs izvirtīgajiem tin nekaunīgajiem izlēcieniem. Un tagad mēs saprotam viens otru.

—   It sevišķi, ja šinī gadījumā nav nekā, ko jūs varētu iegūt, — jā? — sers Malberijs ņirgājās.

—   Tieši tā, — Ralfs atbildēja novērsies un paskatījās pār plecu. Abu neliešu acis sastapās ar tādu izteiksmi, it kā katrs saprastu, ka no otra nenoslēpsies; sers Malberijs Hoks paraustīja plecus un lēni izgāja no istabas.

Viņa draugs aizvēra durvis un nemierīgi paskatījās uz to pusi, kur viņa brāļameita joprojām atradās tādā paši stāvoklī, kādā viņš bija to pametis. Viņa bija nokritusi uz dīvāna, atspiedusi galvu pret spilvenu, aizsegusi seju ar rokām un, likās, joprojām raudāja aiz mokoša kauna un aizvainojuma.

Ralfs būtu varējis ieiet trūcīga -parādnieka mājā un norādīt uz viņu liesas izpildītājiem, kaut šis parādnieks sēdētu pie bērna nāves gultas, jo uzskatītu, ka tā ir parasta un ikdienišķa paradiba un parādnieks ir pārkāpis viņa vienīgo morāles kodeksu. Bet te bija jauna meitene, kura nekā ļauna nebija darījusi, vienīgi nākusi pasaulē, meitene, kura bija pacietīgi pakjāvusies visām viņa prasībām, mēģinājusi iztapt viņam un, pats svarīgākais, nebija viņam parādā, un tāpēc viņš jutās samulsis un nervozs.

Ralfs apsēdās uz krēsla gabaliņu atstatu, tad uz cita krēsla tuvāk, vēl drusku tuvāk, vēl un beidzot apsēdās uz dīvāna un uzlika roku uz Keitas rokas.

—   Nomierinieties, dārgāl — viņš teica, kad Keita atvilka roku un atkal sāka raudāt. — Nomierinieties! Aizmirstiet visu, nedomājiet vairs par to!

—   O, dieva dēļ, laidiet mani uz mājām! — Keita izsaucās. — Ļaujiet man iet projām no šejienes un atgriezties mājās!

—   Jā, jā, — Ralfs sacīja, — jūs tiksiet uz mājām. Tikai vispirms noslaukiet acis un nomierinieties. Ļaujiet, es pacelšu jums galvu uz augšu. Tā, tā.

—   O, tēvoci! — Keita sauca, sažņaugusi rokas. — Ko es esmu jums nodarījusi, ko es esmu nodarījusi, ka jūs tā rīkojaties ar mani? Ja es būtu jūs apvainojusi domās, ar vārdiem vai darbiem, arī tad jūsu rīcība būtu nežēlīga

gan pret mani, gan pret tā piemiņu, kuru jūs laikam kādreiz senos laikos esat mīlējis, bet…

—   Uzklausiet mani tikai mazdrusciņ, — sacīja Ralfs nopietni satraukts. — Es nedomāju, ka tā notiks, un nekādi nevarēju to paredzēt. Es izdarīju visu, ko varēju. C.elieties, pastaigāsim mazliet. Jums kļuva slikti, jo te ir smacīgi un karsts rio šim lampām. Jums tūliņ kļūs labāk, ja vien jūs drusku papūlēsieties.

—   Es darīšu visu, — Keita atbildēja, — ja vien jūs laidīsiet mani uz mājām.

—   Jā, jā, laidīšu, — Ralfs atsaucās, — bet vispirms jums jāatjēdzas, jo ar šādu izskatu jūs visus nobiedēsiet, bet notikušo neviens nedrīkst zināt, tikai jūs un es. Nu, npmetīsim vēl kādu loku. Re, tā. Jūs tūliņ izskatāties labāk.

Ar šādiem uzmundrinošiem vārdiem Ralfs Niklbijs staigāja uz priekšu un atpakaļ ar brāļameitu zem rokas, drebēdams no viņas pieskāriena.

Kad viņš uzskatīja par iespējamu laist Keitu projām, viņš tieši tāpat balstīja meiteni, ejot pa kāpnēm, sakārtoja viņai šalli un izdarīja citus sīkus pakalpojumus — droši vien pirmo reizi savā mūžā. Ralfs izveda viņu cauri vestibilam, noveda lejā pa kāpnēm un neatvilka savu roku, iekāms viņa iesēdās karietē.

Karietes durvīm aizcērtoties, ķemme izkrita Keitai no matiem un nokrita tēvocim pie kājām; viņš pacēla to un pasniedza viņai; tuvā luktura gaisma apspīdēja viņas seju. No cepures izspraukusies matu cirta, nule nožuvušo asaru pēdas, sasarkušie vaigi, bēdu pilnais skatiens — viss iesvēla senas atmiņas vecā vīra krūtīs, mirušā brāļa seja parādījās viņa acīm tieši tāda, kāda bijusi bērna sāpju mirklī, un visādi sīkumi uzliesmoja viņa prātā tik spilgti, it kā viss būtu noticis vakar.

Ralfs Niklbijs, kurš bija nepieejams jebkurām radniecības jūtām, kurš bija norūdits pret visām sāpju un izmisuma izpausmēm, sagrīļojās, raugoties uz šo seju, un iegāja savā namā kā cilvēks, kas redzējis no viņpasaules nākušu spoku.

## XX NODAĻA,

kurā Nikolass beidzot sastop tēvoci un atklāj tam savas jūtas ar lielu vajsirdibu. Nikolasa lēmums.

Agrā pirmdienas rītā, otrā dienā pēc pusdienām pie Ralfa Niklbija, sīkā mis La Krīvi naski soļoja pa dažādām ielām uz Vestendu; viņa bija saņēmusi svarīgu

uzdevumu — paziņot madame Mantalīni, ka mis Niklbija jūtas pārāk slikti, lai varētu šodien strādāt, bet ka rit viņa cer atkal stāties pie savu pienākumu pildīšanas. Un, kamēr mis La Krīvi gāja, prātā pārcilādama visādus smalkus izteicienus un elegantus vārdu virknējumus, lai izvēlētos vislabākos savam ziņojumam, viņa daudz prātoja par savas jaunās draudzenes slimibas iemesliem.

—   Nezinu gan, ko par to var domāt, — mis La Krīvi sev teica. — Acis viņai noteikti bija apsarkušas. Viņa sacīja, ka sāpot galva, bet no galvassāpēm acis neiekaist. Viņa būs raudājusi.

Nonākusi pie šāda slēdziena — pie tā viņa sev par pilnīgu apmierinājumu bija nonākusi jau iepriekšējā vakarā —, mis La Krīvi turpināja lauzīt galvu — un to viņa bija darījusi gandrīz visu nakti —, kāda jauna nelaime piemeklējusi viņas draudzeni.

—   Es neko nevaru izdomāt, — sacīja mazā portretiste. — Itin neko, vienīgi ja nu tā vecā lāča uzvešanās… Droši vien būs bijis rupjš pret viņu. Pretīgais kustonis!

Izteikusi savu spriedumu, kaut arī tukšam gaisam, mis La Krīvi, mazliet nomierinājusies, steidzās pie madame Mantalīni; uzzinājusi, ka valdošā vara vēl atrodas gultā, viņa pieprasīja sastapšanos ar tās vietnieci, un tad paradījās mis Nega.

—   Kas uz mani attiecas, — mis Nega sacīja, kad ziņojums bija pasniegts puķotos izteicienos, — tad es varu pilnīgi iztikt bez mis Niklbijas.

—   Ak tā, cienītā! — atsaucās mis La Krīvi, stipri apvainota. — Bet jūs jau neesat šīs iestādes saimniece, un tāpēc tam nav lielas nozīmes.

—   Ļoti jauki, cienītā, — mis Nega atbildēja. — Vai jums vēl kaut kas ziņojams man?

—   Nē, cienītā, — mis La Krīvi teica.

—   Tad uz redzēšanos, cienītā! — mis Nega sacīja.

—   Uz redzēšanos, cienītā, un ļoti pateicos par jūsu ārkārtīgo pieklājību un jauko uzvedību, — mis La Krīvi atbildēja.

Tā beigusi sarunu, kuras laikā abas lēdijas stipri drebēja un bija apbrīnojami pieklājīgas — drošs pierādī' jums, ka viņas atradās tikai collu no briesmīga strīda, — mis La Krīvi izspruka no istabas un iznāca uz ielas:

«Interesanti, kas tā tāda ir?» prātoja mazā māksliniece. «Nav vardam vietas — patīkama persona! Man

gribētos uzzīmēt viņas portretu; tad nu gan es viņu parādītu īstajā gaismā!»

Pilnīgi apmierināta ar šo mis Negai adresēto kodīgo piezīmi, mis La Krīvi pasmējās un devās mājup uz brokastīm visai labā omā.

Tādas priekšrocības ir cilvēkam, kurš ilgi vadījis vientuļu dzīvi! Mazā, rosīgā, darbīgā, mundrā sieviete dzīvoja tikai sevī, runāja ar sevi, bija pati savs sirdsdraugs, klusībā izsmēja tos, kas viņu apvainoja, izdabāja sev un nedarīja nevienam pāri. Ja viņai patika baumas, neviena reputācija no tā necieta, ja viņai sagādāja prieku maza atriebība, nevienai dzīvai dvēselei no tās nekļuva sliktāk. Viena no daudzajiem, kas trūcīgu apstākļu dēļ nevar nodibināt sakarus ar tiem, kuri būtu pa prātam, un kas nevēlas uzturēties sabiedrībā, kura tiem pieejama, tādēļ Londona viņiem ir tāds pats tuksnesis kā Sīrijas līdzenumi, — pieticīgā māksliniece dzīvoja vientuļa daudzus gadus, ar visu apmierināta, un, kamēr Niklbiju ģimenes nelaimes nebija piesaistījušas viņas uzmanību, viņai nebija draugu, lai gan sirds bija pilna visdraudzīgāko jūtu pret visu cilvēci. Ir daudz siltu siržu, kas ir tikpat vientuļas kā mazās mis La Krīvi sirds.

Tomēr pašlaik par to nav nozīmes runāt. Viņa ieradās mājās, apsēdās pie brokastgalda un tikko bija paspējusi nobaudīt pirmo tējas malku, kad kalpone pieteica kādu džentlmeni; mis La Krīvi, domādama, ka tas ir jauns klients, ko pievilinājusi vitrīna pie parādes durvīm, briesmīgi izbijās par tējas traukiem uz galda.

—   Nesiet tos projām, ieskrieniet ar tiem guļamistabā vai kur citur! — izsaucās mis La Krīvi. — Ak dievs, ak dievs! Un taisni šodien man vajadzēja piecelties tik vēlu, kaut gan trīs nedēļas no vietas es biju jau apģērbusies pusdeviņos no rīta, bet neviens cilvēks nepienāca mājai pat tuvumā!

—   Lūdzu, neuztraucieties, — ierunājās kāda mis La Krīvi pazīstama balss. — Es teicu kalponei, lai viņa nemin manu vārdu, jo gribēju jūs pārsteigt.

—  Misters Nikolass! — izsaucās mis La Krīvi lielā pārsteigumā.

—   Redzu, ka neesat mani aizmirsusi, — Nikolass sacīja, pastiepdams roku.

—   Manuprāt, es būtu jūs pazinusi, pat sastapdama uz ielas, — mis La Krīvi smaidīdama atbildēja. — Ilanna, otru tasi un apakštasīti! Un tagad, lūk, ko es jums teikšu, jaunais cilvēk: lūdzu jūs neatkārtot to bezkaunību, kādu jūs atlāvāties savas aizbraukšanas rītā!

—       Jūs taču pārāk nenoskaistos, vai ne? — Nikolass jautāja.

—       Nenoskaistos? — atkārtoja mis La Krīvi. — Es jums saku: pamēģiniet vien!

Nikolass pienācīgi galanti to uz vietas izdarīja; mis La Krīvi vārgi iespiedzās un iesita viņam pa vaigu; taisnību sakot, tas nebija stiprs sitiens.

—        Nekad vēl neesmu redzējusi tik pārdrošu cilvēku! — mis La Krīvi izsaucās.

—       Jūs taču teicāt, lai es pamēģinu, — Nikolass taisnojās.

—       Jā, bet es to sacīju ironiski! — mis La Krīvi paskaidroja.

—   0, tas ir pavisam kas cits, — Nikolass atbildēja.

—  Jums vajadzēja mani brīdināt.

—        Un jūs to nezinājāt, kā tad! — mis La Krīvi atcirta. — Bet, kad es skatos uz jums, tad liekas, jūs esat vājāks nekā pēdējo reizi, kad redzējāmies, un seja jums ir iekritusi un bāla. Kā tas gadījies, ka esat atstājis Jorkšīru?

Te viņa apklusa; viņas tonis un izturēšanās pauda tādu sirsnību, ka Nikolass jutās aizkustināts.

—       Nav brīnums, ka esmu mazliet pārvērties, — viņš teica pēc maza brītiņa, — jo esmu pārdzīvojis gan garīgas, gan miesīgas ciešanas, kopš aizbraucu no Londonas. Turklāt esmu bijis nabags, visu laiku esmu cietis no naudas trūkuma.

—       Žēlīgais dievs, mister Nikolas! — izsaucās mis La Krīvi. — Ko jūs man stāstāt?

—        Neko tādu, kā dēļ jums būtu tā jāuztraucas, — Nikolass sacīja jautrākā balsī. — Es neesmu nācis šurp, lai apraudātu savu likteni, bet svarīgākā lietā. Es gribu satikt savu tēvoci. To es gribēju paziņot jums vispirms.

—       Tādā gadījumā varu atbildēt, ka neapskaužu jūsu gaumi, — mis La Krīvi atbildēja, — jo palikt vienā istabfi kaut tikai ar viņa zābakiem — tas man sabojātu omu uz divām nedēļām.

—Sai ziņā mūsu uzskati saskan, — teica Nikolass,

—  bet jūs sapratīsiet, ka es gribu viņu satikt, lai attaisnotos un mestu viņam acīs viņa zeiniskumu un blēdību.

—   Tas ir pavisam kas cits, — atzina mis La Krīvi.

—   Lai piedod man debess, bet es gan neizraudātu acis, ja viņš pats aiz sava zemiskuma dabūtu galu. Nu?

—   Tādēļ jau es viņu šorīt apmeklēju, — Nikolass sacīja. — Viņš atgriezies pilsētā tikai sestdien, un es vakar vēlu vakarā dabūju zināt par viņa ierašanos.

—   Un jūs viņu sastapāt? — mis La Krīvi jautāja.

—   Nē, — Nikolass atbildēja. — Viņa nebija mājās.

—   A: — teica mis La Krīvi, — droši vien aizgājis veikt kādu labdarīgu darbu.

—   Man ir pamats ticēt, — Nikolass turpināja, — jo man to paziņoja kāds draugs, kam zināms, kur viņš iet, — ka šodien viņš apmeklēs manu māti un māsu, lai izstāstītu pēc sava prāta visu, kas ar mani noticis. Es viņu gribu tur satikt.

—   Pareizi, — sacīja mis La Krīvi, berzēdama rokas.

—  Bet es tomēr nezinu, — viņa piebilda, — tur par daudz ko jāpārdomā… Nedrīkst aizmirst pārējos.

—   Es neesmu tos aizmirsis, — Nikolass atbildēja,

—   bet, ja runa ir par godīgumu un reputāciju, tad neviens mani neapturēs.

—   Jums tas labāk jāzina, — mis La Krīvi noteica.

—    Sinī gadījumā ceru, ka es to zinu, — Nikolass sacīja. — Vienīgais, ko gribu jums lūgt, — sagatavojiet viņas pirms manas ierašanās. Viņas domā, ka esmu tālu no šejienes, un es varu viņas nobiedēt, ja negaidot parādos. Ja jūs varētu notrāpīt īsto mirkli un pateikt, ka esat mani sastapusi un ka es būšu klāt pēc stundas ceturkšņa, tad izdarītu man lielu pakalpojumu.

—   Man gan gribētos izdarīt jums vai jūsējiem kādu nopietnāku pakalpojumu, — mis La Krīvi noteica, — bet, manuprāt, iespēja pakalpot tikpat reti sakrīt ar vēlēšanos kā vēlēšanās ar iespēju.

Pļāpādama ļoti ātri un ļoti daudz, mis La Krīvi steigšus pabeidza brokastis, novāca tējas traukus, noglabāja atslēgu zem kamīna restēm, uzlika cepuri uņ, paņēmusi Nikolasu zem rokas, nekavējoties devās uz Šitiju. Nikolass atstāja viņu pie mātes nama durvīm un solījās atgriezties pēc stundas ceturkšņa.

Gadījās tā, ka Ralfs Niklbijs, uzskatīdams, ka tieši patlaban ir īstais, viņa mērķiem noderīgais brīdis ziņot par zvērisko rīcību, kurā bija vainojams Nikolass,_ bija devies tieši pie savas svaines (nevis uz citu pilsētas daļu darīšanās, kā bija domājis Ņūmens Nogss). Tāpēc, kad meitene, mājas apkopēja, ielaida mis La Krīvi un viņa

ienāca viesistabā, viņa ieraudzīja misis Niklbiju un Keitu raudam, jo Ralfs nupat bija beidzis stāstu par sava brāļadēla pārkāpumiem. Keita pamāja, lai mis La Krīvi paliek, un tā klusēdama apsēdās.

«Tad jūs jau esat šeit, mans kungs?» nodomāja mazā sieviete. «Tādā gadījumā viņš pats pieteiksies — un mēs redzēsim, kādu iespaidu tas atstās uz jums.»

—   Tas ir jauki, — sacīja Ralfs, salocīdams mis Skvīrsas vēstuli, — ļoti jauki! Es viņu ieteicu — pretēji savai pārliecībai, jo zināju, ka nekādas jēgas tur nebūs, — ieteicu cilvēkam, pie kura viņš, pieklājīgi uzvedoties, varēja dzīvot gadiem ilgi. Kādi ir rezultāti? Par tādu uzvešanos viņu var saukt pie tiesas Oldbeilijā!

—   Es nekad tam neticēšu, — Keita sašutusi sacīja, — it nekad! Tā ir kāda nekrietna, melu pilna sazvērestība!

—   Mana dārgā, — atbildēja Ralfs, — jūs esat netaisna pret cienījamu cilvēku! Tā nav izdoma. Sim cilvēkam ir uzbrukts, jūsu brālis nav nekur atrodams, zēns, par kuru raksta, aizbēdzis viņam līdzi — padomājiet par to, padomājiet!

—   Tas ir neiespējami! — Keita teica. — Nikolass — zaglis! Mamma, kā jūs varat sēdēt un klausīties tādus vārdus?

Nabaga misis Niklbija, kurai nekad nebija piemitis skaidrs saprāts un kura pēc nesenajām materiālā stāvokļa maiņām bija galīgā apjukumā, nedeva nekādu atbildi uz nopietno pārmetumu, tikai izsaucās caur kabatas lakatu, ka nekad nebūtu tam ticējusi, tādā kārtā izveicīgi piespiežot klausītājus domāt, ka tagad viņa tam tic.

—   Mans pienākums būtu, ja viņš gadītos man ceļā, nodot viņu tiesas rokās, — Ralfs sacīja, — mans tiešais pienākums; citādi es nevarētu rīkoties kā cilvēks, kas pazīst dzīvi, un kā veikalnieks. Un tomēr, — Ralfs turpināja visai iespaidīgā balsī, slepus, bet acīgi vērodams Keitu, — es to nedarītu. Es saudzētu viņa … viņa māsas jūtas. Un, protams, arī mātes jūtas, — Ralfs piebilda it ka attapies, bet vairs ne tik iespaidīgi.

Keita ļoti labi saprata, ka tas ir vēl viens norādījums, lai viņa klusē par iepriekšējā vakara notikumiem. Viņa neviļus paskatījās uz Ralfu, kad tas bija beidzis runāt, ' bet viņš raudzījās uz citu pusi un it kā bija uz mirkli aizmirsis viņas klātbūtni.

—   Itin viss, — Ralfs sacīja pēc ilga klusuma, — itin viss pierāda šis vēstules patiesīgumu, pat ja būtu kāda

iespēja to apstrīdēt. Vai nevainīgs cilvēks bēg no godīgu ļaužu acīm un slēpjas sazin kur, it kā atrastos ārpus likuma? Vai nevainīgs cilvēks pievilina klaidoņus un klīst kopā_ ar tiem kā lielceļa laupītājs? Uzbrukums, dumpis, zādzība — kā jūs to nosauksiet?

—   Par meliem! — izsaucās kāda balss, tad durvis atvērās — un Nikolass ieskrēja istabā.

Pirmajā mirklī Ralfs aiz pārsteiguma un varbūt aiz bailēm uzlēca kājās un atkāpās dažus soļus, galīgi pārsteigts par šo negaidīto ierašanos. Taču pēc mirkļa viņš jau stāvēja nekustīgs un nesatricināms, sakrustojis rokas un drūmi lūkodamies brāļadēlā; tikmēr Kcita un mis La Krīvi bija metušās starpā, lai novērstu kautiņu, no kura bija jābaidās Nikolasa drausmīgā uzbudinājuma dēļ.

—   Dārgais Nikolas! — izsaucās māsa, tverdamās pie viņa. — Esi rāms, apsver …

—   Apsvērt, Keit! — iekliedzās Nikolass, naida versmē saspiezdams viņas rokas tik stipri, ka viņa tikko spēja izturēt sāpes. — Kad es apsveru visu un domāju par to, kas noticis, tad man vajadzētu būt no dzelzs, lai saglabātu mieru.

—   Vai no bronzas, — Ralfs klusu piebilda. — Cilvēkam ar miesu un asinīm nepietiks bezkaunības.

—   Ak dievs, ak dievs! — vaimanāja misis Niklbija.

—   Kas to būtu domājis, ka notiks tādas lietas!

—   Kas šeit runā tādā tonī, it kā es būtu rīkojies aplam un uzkrāvis negodu ģimenei? — Nikolass jautāja atskatīdamies.

—   Jūsu māte, ser, — Ralfs atbildēja, pamādams uz viņas pusi.

—   Kuru jūs esat apvārdojis, — izsaucās Nikolass.

—   Jūs, kas, aizbildinādamies, ka gribat izpelnīties pateicību, ko viņa jums bagātīgi sniedza, uzkrāvāt man uz galvas visvisādus apvainojumus, pāridarījumus un pazemojumus! Jūs, kas iesūtījāt mani midzenī, kur plosās jūsu cienīga nežēlība, kur priekšlaikus iet bojā nožēlojama, nelaimīga jaunatne, kur bērnības bezrūpība dziest zem gadu nastas smaguma, kur katra cerība ir saindēta, novīst pumpurā! Es piesaucu debesis kā liecinieces, — Nikolass iekaisis izsaucās, — ka es to visu redzēju un ka arī viņš to zina!

—   Atspēko šīs baumas, — Keita teica, — esi pacietīgāks un nedod tenkotājiem nekādās priekšrocības!

Pasaki mums, ko tu patiešām esi izdarījis, un pierādi, ka viņi melo!

—   Par ko viņi vai viņš mani apvaino? — Nikolass jautāja.

—   Vispirms par to, ka esat uzbrucis savam priekšniekam un ka tikai nedaudz trūkst, lai jūs tiesātu kā slepkavu, — Ralfs iejaucās. — Es runāju atklāti, jaunais cilvēk, varat plosīties, cik patīk!

—   Es aizstāvēju nelaimīgu radījumu, lai paglābtu to no visnekrietnākās nežēlības, — Nikolass teica. — To darīdams, es sodīju nelieti tā, ka viņš to ilgi neaizmirsīs, lai gan sods ir daudz mazāks par pelnīto. Ja šī pati aina atkal atkārtotos manu acu priekšā, es ņemtu tanī tādu pašu dalību, tikai sistu stiprāk un smagāk, lai viņš šis zīmes ņem līdzi kapā, kad pienāks viņa stunda!

—   Jūs dzirdat? — Ralfs teica, pagriezies pret misis Niklbiju. — Un tā esot nožēla!

—   Ak dievs! — izsaucās misis Niklbija. — Es nezinu, ko domāt, patiešām nezinu!

—   Nerunājiet tagad, mamma, es jūs lūdzu, — Keita sacīja. — Dārgais Nikolas, es tikai saku tev to, lai tu zinātu, ko ļaunums var izgudrot, jo viņi apvaino tevi… ir pazudis gredzens, un viņi iedrīkstas apgalvot, ka…

—   Sieviete, — lepni teica Nikolass, — tā vīra sieva, no kura nāk šie apvainojumi, iemeta, manuprāt, nevērtīgu gredzenu manās mantās tās dienas rītā, kad es pametu māju. Vismaz es zinu, ka viņa bija istabā, kur bērni gulēja, un mocīja tur kādu nelaimīgu bērnu, bet gredzenu es atradu, kad ceļā atraisīju savu saini. Es tūliņ aizsūtīju to ar pasta karieti, un tagad gredzens ir pie viņiem.

—   Es to jau zināju, zināju! — Keita izsaucās, uzmezdama skatienu tēvocim. — Bet tas zēns, mīļais, ar kuru kopā tu esot aizbēdzis, kā viņi saka?

—   Šis zēns — plānprātīgs, nespēcīgs radījums, kuru tādu padarījusi rupja izturēšanās un nežēlīgi sitieni, — tagad ir pie manis, — Nikolass atbildēja.

—  Jūs dzirdējāt? — Ralfs jautāja, atkal griezdamies pie mātes. — Viss pierādīts, viņš pats atzinies. Vai jūs domājat sūtīt zēnu atpakaļ, ser?

. — Nē, to es nedarīšu, — Nikolass atbildēja.

—   Nedarīsiet? — Ralfs ļauni pasmīnēja.

—   Nē, nedarīšu, — Nikolass atkārtoja. — Vismaz neatdošu tam cilvēkam, no kura es viņu paņēmu. Gribētu gan zināt, kam zēns pateicību parādā par savu piedzimšanu; no tā es izspiestu kaut pilienu kauna, pat ja viņam

izgaisušas visas eitas cilvēciskās jūtas.

—    Patiešām? — noteica Ralfs. — Un nu, ser, vai jūs gribat uzklausīt divus trīs vārdus?

—   Runājiet, kas un cik jums patīk, — Nikolass atbildēja, apskaudams māsu. — Man vienalga, ko jūs sakāt vai ar ko jūs draudat.

—    Ļoti labi, ser! — Ralfs atsaucās. — Bet varbūt tas skar citus, kuri neuzskatīs par lieku uzklausīt un apdomāt to, ko es teikšu. Es runāšu ar jūsu māti, ser, kura pazīst pasauli.

—    Ak, kā man negribētos to pazit! — misis Niklbija šņukstēja.

Nudien, tieši par to krietnajai lēdijai nebija iemesla skumt, jo viņas pasaules pazīšana bija visai apšaubāma, un Ralfs acīmredzot to zināja, jo pasmaidīja, klausīdamies viņas vārdos. Tad viņš sāka runāt, pārmaiņus cieši uzlūkodams gan Nikolasu, gan misis Niklbiju:

—    Par to, ko esmu darījis un ko domājis darīt jūsu un savas brāļameitas labā, kundze, es neteikšu ne vārda. Es neesmu devis nekādus solījumus un ļauju jums spriest pašām. Patlaban es nedraudu, bet saku. ka šis tiepīgais, patvaļīgais un izlaistais puika nedabūs ne pensu manas naudas un ne kripatu manas maizes un es ne pirksta nepakustināšu, lai paglābtu viņu no visaugstākajām karātavām Eiropā. Es negribu redzēt viņu, negribu iet, kur viņš iet, negribu dzirdēt viņa vārdu. Es negribu palīdzēt viņam vai tiem, kas viņam palīdz. Pilnīgi labi apzinādamies, ko viņš jums ar to uzkrauj, viņš te ieradies savā patmīlīgajā kūtrumā, lai vēl palielinātu jūsu trūkumu un būtu par slogu savai māsai, pārtiekot no viņas niecīgās algas. Man žēl jūs pamest un vēl vairāk žēl viņas, bet es negribu pabalstīt tādu zemiskumu un cietsirdību, un, tā kā es negribu jūs lūgt atteikties no viņa, tad mēs vairs nesastapsimies.

Ja Ralfs neapzinātos savu prasmi apvainot tos, ko ienīda, viens skatiens, pievērsts Nikolasam, parādītu viņam savu prasmi visā pilnībā, kad viņš teica minēto runu. Lai gan jaunais cilvēks nebija nekur vainīgs, tomēr katrs viltīgais apvainojums radīja sāpes, katrs labi apdomātais sarkasms griezās dzīvā miesā, un, kad Ralfs redzēja Nikolasa bālo seju un drebošās lūpas, tad apsveica sevi ar to, ka veiksmīgi izvēlējies savas dzēlīgās piezīmes, lai dziļi ievainotu jaunu un dedzīgu sirdi.

—   Es tur neko nevaru līdzēt! — misis Niklbija izsaucās. — Es zinu, jūs bijāt Joti labs pret mums un gribējāt daudz darīt manas meitas labā. Par to esmu pilnīgi pārliecināta; es zinu, ka tā bija, un jūs bijāt ļoti laipns, aicinādams viņu pie sevis un tā tālāk, un, protams, tam būtu milzīga nozīme viņas un arī manā dzīvē. Tomēr, zināt, svaini, es nevaru atteikties no sava miesīga dēla, kaut arī viņš izdarījis visu to, ko jūs teicāt, — tas nav iespējams, es to nevaru izdarīt, tāpēc, Keit, mana dārgā, mūs gaida ciešanas un nabadzība. Domāju, ka es to izturēšu. — Pēc šādiem un vēl pārsteidzošākiem izteicienu plūdiem, uz kuriem neviens mirstīgais nebūtu spējīgs, vienīgi misis Niklbija, viņa sāka lauzīt rokas un asaras viņai plūda straujāk.

—   Kāpēc tu saki «ja Nikolass izdarījis visu to, ko jūs teicāt»? — cildenā sašutumā noprasīja Keita. — Tu zini, ka viņš nav to darijis!

—   Es nezinu, ko domāt, mana dārgā, šā vai tā, — misis Niklbija atbildēja. — Nikolass ir tā pārskaities un tavs tēvocis ir tik aukstasinīgs, ka es dzirdu tikai viņa vārdus, nevis to, ko saka Nikolass. Vienalga, nerunāsim vairs par to! Mēs varam iet vai nu uz darbanamu, vai nabagmāju, vai uz Svētās Magdalēnas slimnīcu, un, jo ātrāk mēs iesim, jo labāk.

Juceklīgi nosaukusi šīs labdarības iestādes, misis Niklbija atkal deva vaļu asarām.

—   Pagaidiet! — Nikolass teica, kad Ralfs pagriezās, lai ietu projām. — Jums nevajag pamest šejieni, jo pēc mirkļa jūs būsiet brīvs no manas klātbūtnes; paies ilgs, ļoti ilgs laiks, iekāms es atkal vēršu šīs durvis.

—   Nikolas, nerunā tā! — izsaucās Keita, mezdamās brālim ap kaklu. — Mans dārgais brāli, tu salauzīsi manu sirdi! Mamm, saki viņam kaut ko! Neliecies zinis par viņu, Nikolas, tu taču viņu pazīsti! Tēvoci vai kāds cits, parunājiet ar viņu!

—   Es nekad nebiju domājis palikt pie jums, Keit, — Nikolass maigi sacīja. — Domājiet labāk par mani un nepieļaujiet tādu iespēju. Es varbūt pametīšu šo pilsētu dažas stundas agrāk, nekā biju domājis, bet kas par to? Mēs neaizmirsīsim cits citu, un pienāks labāki laiki, kad vairs nebūs jāšķiras. Esi sieviete, Keit, — viņš lepni čukstēja, — bet nepadari mani par sievieti, kamēr viņš uz mums skatāsl

—   Nē, nē, es to negribu! — Keita dedzīgi atsaucās. — Bet tu taču mūs nepametīsi? Ak, padomā par tām laimīgajām dienām, kuras pavadījām kopā, pirms mums uzbruka šī nelaime, padomā par labklājību un laimi dzimtajā mājā un par tiem pārbaudījumiem, kuri tagad jācieš, jo mums nav aizstāvja pret tiem apvainojumiem un pārestībām, kuras uzkrauj nabadzība, — un tu nepametīsi mūs vienas, kad neviens nesniedz palīdzīgu roku!

—   Jums palīdzēs, kad manis šeit nebūs, — Nikolass steidzīgi teica. — Es nevaru jums palīdzēt, nevaru aizstāvēt, es jums atnesīšu tikai sāpes, trūkumu un ciešanas. Mana paša māte to saprot, viņas mīlestība uz tevi un bailes par tevi norāda ceļu, kas man ejams. Lai visi labie eņģeļi sargā tevi, Keit, līdz es varēšu dot tev patvērumu savās mājās, kur mēs atkal baudīsim laimi, kas tagad mums liegta, un runāsim par šiem pārbaudījumiem kā par tālu pagātni. Neaizturi mani, ļauj man iet projām. Tā! Dārgā meitene, dārgā meitene!

Keitas tvēriens atslāba, un viņa zaudēja samaņu Nikolasa rokās. Nikolass mirkli stāvēja, noliecies pār viņu, tad, piesardzīgi noguldījis viņu atzveltnī, atstāja māsu uzticamās draudzenes gādībā.

—   Man nevajag griezties pie jūsu līdzjūtības, — viņš sacīja, spiezdams mis La Krīvi roku. — Es jūs pazīstu. Jūs viņas nekad nepametīsiet.

Viņš piegāja pie Ralfa, kurš bija stāvējis tanī pašā pozā visas sarunas laikā, nepakustinādams ne pirksta.

—   Lai kādu soli jūs spertu, ser, — Nikolass klusu teica, lai pārējie nedzirdētu, — es visu uzzināšu. Atstāju viņas jūsu gādībā, kā jūs vēlējāties. Agri vai vēlu pienāks atmaksas diena, un tā būs jums grūta, ja darīsiet viņām pāri.

Ralfa sejā nepakustējās ne muskulis, it kā viņš nedzirdētu ne vārda no šīs atvadu runas. Diezin vai viņš saprata, ka tā beigusies, un misis Niklbija vēl nebija pieņēmusi lēmumu aizturēt dēlu — nepieciešamības gadījumā ar varu —, kad Nikolass jau bija projām.

Kad viņš steidzās pa ielām uz savu tumšo mitekli, it kā cenzdamies piemērot soli strauji plūstošo domu gaitai, viņam radās daudz šaubu, kas tik tikko nepiespieda viņu atgriezties. Bet ko tad viņš būtu ieguvis? Ja pieņem, ka viņš mestu izaicinājumu Ralfam Niklbijam un viņam laimētos dabūt kādu nelielu darbu, viņa uzturēšanās kopā ar ģimeni varētu tikai kaitēt ģimenes pašreizējam stāvoklim un krietni vien pasliktināt nākotnes izredzes, jo māte bija runājusi par kādu jaunu Keitai izrādītu labvēlību, ko Keita nenoliedza. «Nē,» Nikolass domāja, «es rīkojos pareizi.»

Taču viņš nebija nogājis ne piecsimt jardu, kad viņam uzmācās pavisam citas domas un viņš pagausināja soļus, uzvilka cepuri uz acīm un nodevās grūtsirdībai. Viņš nav nodarījis neko ļaunu un tomēr palicis pilnīgi viens pasaulē, viņš ir šķirts no vienīgajiem cilvēkiem, kurus mīl, viņš izdzīts kā noziedznieks, kaut pirms pusgada vēl dzīvojis pilnīgā labklājībā un ticis uzskatīts par ģimenes galvu, — to bija ļoti grūti panest. Un to viņš nebija pelnījis! Pēdējā doma bija zināms mierinājums, un nabaga Nikolass atkal atguva mundrumu, lai pēc brīža vēlreiz kristu izmisumā, kamēr ašās domas zibēja viņa priekšā visā gaismas un ēnu dažādībā.

Pārdzīvodams šis pārejas no cerībām uz bailēm, no kurām neviens cilvēks, kas diendienā cieš visādus pārbaudījumus, nevar izbēgt, Nikolass beidzot sasniedza savu trūcīgo mitekli; vairs nesmcldamies spēkus no tā uzbudinājuma, kas viņu līdz šim bija turējis uz kājām, nesen pārdzīvoto jūtu atgriešanās nomākts, viņš iekrita gultā, pagrieza seju pret sienu un ļāva vaļu ilgi apspiestajām bēdām.

Viņš nedzirdēja, ka istabā kāds ienāk, un nenojauta Smaika klātbūtni, kamēr, nejauši pacēlis galvu, ieraudzīja viņu skumji lūkojamies no istabas otra gala. Smaiks novērsa skatienu, kad redzēja, ka viņu novērp, un izlikās, ka aizņemts, gatavojot viņu skopās pusdienas.

—   Nu, Smaik, — sacīja Nikolass, cenzdamies runāt pēc iespējas jautrāk, — paklausīsimies, kādas jaunas iepazīšanās tev šorīt gadījušās un kādi jauni brīnumi atklāti šinī un blakus ielā!

—   Nē, — atbildēja Smaiks, skumji grozīdams galvu, — šodien man jārunā par ko citu.

—   Runā, par ko vien gribi, — Nikolass labsirdīgi atsaucās.

—   Par to, — Smaiks turpināja. — Es zinu, ka jūs esat nelaimīgs un, paņēmis mani līdzi, esat iedzīvojies lielās nepatikšanās. Man vajadzēja to apzināties un palikt tur— es būtu to darījis, ja laikā būtu apdomājies. Jūs… jūs neesat bagāts, jums nepietiek savām vajadzībām, un man nevajag palikt šeit. Jūs kļūstat vājāks, — zēns teica, bikli uzlikdams savu roku uz Nikolasa rokas, — vājāks ar

kairu dienu; jūsu vaigi ir bālāki un acis dzijāk iegrimušas. Nudien man nav spēka noskatīties uz jums un domāt, ka es jums esmu par slogul Šodien es mēģināju pamest jūs, bet domas par jūsu laipnību atdzina mani atpakaļ. Es nevarēju jūs pamest, neteicis ne vārda. — Nabadziņš nevarēja vairs parunāt, acīs viņam saplūda asaras un balss aizrāvās.

— Vārdu, kas šķirtu mūs, es nekad neteikšu, — Nikolass sacīja, draudzīgi satvēris viņu aiz pleca, — jo tu esi mans vienīgais mierinājums un balsts. Ne par kādiem labumiem pasaulē es tagad nebūtu ar mieru zaudēt tevi, Smaik. Domas par tevi mani balstīja visos šodienas pārdzīvojumos un vēl simtreiz balstīs šādās nelaimēs. Sniedz man savu roku! Mana sirds ir pieķērusies tev. Mēs pametīsim šo pilsētu vēl pirms nedēļas beigām. Kas par to, ja esmu trūcīgs? Tu padari trūkuma nastu vieglāku, un mēs nesīsim to abi kopā.

## XXI NODAĻA

M a d a me Mantalīni nonāk diezgan grūtā stāvokli, bet mis Niklbijas stāvoklis kjūst pavisam nenoteikts.

Pārdzīvotais satraukums trīs dienas neļāva Keitai Niklbijai ķerties pie darba misis Mantalīni uzņēmumā, bet, kad šis laiks bija pagājis, viņa gurdiem soļiem devās uz modes templi, kur neierobežoti valdīja madame Mantalīni.

Sinī starplaikā mis Negas nelabvēlība nebūt nebija zaudējusi savu indīgumu. Jaunās lēdijas tāpat pēc labākās sirdsapziņas vairījās no tuvības ar nopulgoto biedreni, un, kad pēc dažām minūtēm parādījās priekšzīmīgā sieviete, tā nemaz nepūlējās slēpt nepatiku par Kcitas ierašanos.

— Goda vārds! — mis Nega teica, kad viņas svīta saskrēja apkārt, lai noņemtu viņai cepuri un šalli. — Es gan biju domājusi, ka dažiem cilvēkiem pietiks prāta aizvākties no šejienes pavisam, ja viņi zina, ka viņu klātbūtne ir par apgrūtinājumu kārtīgiem ļaudīm. Bet pasaule jau ir dīvaina! Ak, cik dīvaina!

Izteikusi šo spriedumu par pasauli tādā tonī, kādā to parasti izsaka cilvēki, būdami sliktā omā, tas ir, tā, it kā viņiem ar pasauli nebūtu nekāda sakara, mis Nega izgrūda smagu nopūtu, it kā pazemīgi justu līdzi cilvēces apgrēcībai.

Svīta nekavējās atkārtot šo nopūtu, un mis Nega grasījās apveltīt viņas visas vēl ar dažām morālām pārdomām, kad madame Mantalīni balss pa sarunu vadu pieprasīja sūtīt mis Niklbiju augšā, lai sakārtotu modeļu izstādi, — ievērība, kura lika mis Negai tā sapurināt galvu un tā sakost zobus, ka viņas runasspējas bija uz laiku zaudētas.

—   Nu, mis Niklbija, — teica madame Mantalīni, kad Keita nostājās viņas priekšā, — vai jūs esat pilnīgi vesela, bērns?

—   Man ir daudz labāk, pateicos, — Keita atbildēja.

—   Kaut es varētu teikt to pašu! — piezīmēja madame Mantalīni, gurdi apsēzdamās.

—   Vai jūs esat slima? — vaicāja Keita. — Tas mani ļoti sāpina.

—   Neteiksim, ka slima, bērns, bet satraukta ,,, satraukta, — madame atbildēja.

—   Tas mani vēl vairāk sāpina, — Keita maigi sacīja, — fiziskas sāpes daudz vieglāk panest nekā garīgas.

—   Ak, un daudz vieglāk par tām runāt nekā panest vienas vai otras! — Madame visai saīgusi berzēja degunu. — Stājieties pie darba, bērns, un savediet visu kārtībā!

Kamēr Keita prātoja, ko nozīmē šādi neparasta satraukuma simptomi, misters Mantalīni pabāza pavērto durvju spraugā vispirms vaigubārdu, pēc tam galvu un apvaicājās maigā balsī:

—   Vai mana dzīvība un dvēsele ir šeit?

—   Nē, — viņa sieva atbildēja.

—   Kā var tā runāt, ja viņa zied šai salonā kā velnišķīga rozīte puķu podā? — Mantalīni neatlaidās. — Vai viņas kriksītis drīkst ienākt un aprunāties?

—   Protams, nedrīkst, — madame atbildēja. — Tu zini, ka es tevi nekad nelaižu šeit iekšā. Ej projām!

Tomēr «kriksītis», varbūt atbildes diezgan pieļāvīgā toņa uzmundrināts, uzdrīkstējās sadumpoties un, iezadzies telpā, tuvojās uz pirkstgaliem madame Mantalīni, pa ceļam mezdams viņai gaisa skūpstu.

—   Kāpēc viņa moka sevi un šķoba savu ģīmīti kā burvīgs riekstkodis? — vaicāja Mantalīni, aplikdams kreiso roku savai «dzīvībai» un «dvēselei» ap viduci un ar labo vilkdams viņu sev klāt.

—   O, es nevaru tevi ciest! — viņa sieva atbildēja.

—    Nevari — ko? Nevari ciest mani? — izsaucās Mantālīni. — Nieki, nieki, tas nav iespējams! Nav nevienas sievietes pasaulē, kura spētu teikt kaut ko tādu man acīs — man acīs! — Misters Mantalīni noglaudīja zodu, tā runādams, un pašapmierināts ieskatījās spogulī.

—    Tāda postoša izšķērdība! — viņa sieva sacīja klusā balsī.

_— Tas viss aiz prieka, ka esmu iekarojis tādu jauku būtni, tādu mazu Veneru, tādu velnišķīgi burvīgu, valdzinošu, saistošu, aizraujošu mazu Veneru! — čukstēja Mantalīni.

—    Padomā, kādā stāvoklī tu esi mani nostādījis! — madame neatlaidās.

—   Nekādas nelaimes nebūs, nekāda nelaime nevar notikt ar manu dārgumiņu, — atbildēja misters Mantalīni. — Viss jau ir aiz muguras, nekas tamlīdzīgs vairs nevar atgadīties; nauda ienāks, un, ja tā neienāks pietiekami ātri, tad vecajam Niklbijam atkal vajadzēs steberēt uz šejieni, citādi viņam pārgriezīs kakla vēnas, ja viņš iedrīkstēsies mocīt un sāpināt mazo…

—    Kusāk! — madame pārtrauca. — Vai tad tu neredzi?

Misters Mantalīni, kurš, dedzīgi vēlēdamies nokārtot darīšanas ar sievu, vai nu neredzēja, vai izlikās nere dzam mis Niklbiju, saprata aizrādījumu un, pielicis pirkstu pie lūpām, krietni klusināja balsi. Nu sākās ilga sačukstēšanās; tās laikā madame Mantalīni šķita vairākkārt pieminam dažādus parādus, kuri misteram Mantalīni uzkrājušies, pirms viņa nonākusi vīra aizbildnībā, un tāpat neparedzētos izdevumus, lai šos parādus nomaksātu, un beidzot tādas šā džentlmeņa patīkamas vājības kā kāršu spēli, izšķērdību, laiskumu un kāri pēc zirgiem; katru no šiem apvainojumiem misters Mantalīni atspēkoja ar vienu vai vairākiem skūpstiem atkarībā no to svarīguma. Galu galā madame Mantalīni bija galīgi savaldzināta — un abi devās uz augšstāvu brokastot.

Keita turpināja darbu: klusēdama kārtoja visādus apģērbj gabalus pēc savas gaumes, bet tad pēkšņi sarāvās, izdzirdējusi telpā svešu balsi, un vēlreiz sarāvās, kad atskatījusies ieraudzīja — salonā atrodas arī kāda balta platmale, sarkans kaklauts, plata, apaļa seja, liela galva un daļa no zaļa mēteļa.

—   Nebīstieties, jaunkundz, — teica šīs ārienes īpašnieks. — Paklau — šite tirgojas ar tām modes precēm, vai ne?

—   Jā, — Keita atbildēja vislielākajā izbrīnā. — Ko jūs vēlaties?

Svešinieks neatbildēja, bet, vispirms atskatījies, it kā pamādams kādai neredzamai personai nākt iekšā, mierīgā garā ienāca pats, un viņam uz pēdām sekoja mazs vīrelis brūnās, stipri novalkātās drēbēs, nesdams līdzi sastāvējušas tabakas un svaigu sīpolu dvaku. Šā džentlmeņa apģērbs bija vienās pūkās, bet kurpes, zeķes un apģērba apakšējā da|a līdz pat pogām uz svārku muguras bija jo biezi rotāta ar dub|u svītrām — tās, jādomā, bija radušās pirms nedēļām divām, kad vēl nebija iestājies labs laiks.

Keitai, pilnīgi dabiski, iešāvās prātā, ka šie visai pievilcīgie subjekti ieradušies ar nolūku nelikumīgā kārti pievākt dažus aiznesamus priekšmetus, kas viņiem iepatiktos. Viņa nemēģināja slēpt savas bažas un spēra soli uz durvju pusi.

—   Pagaidiet drusku, — teica vīrs zaļajā mētelī, klusi aizvērdams durvis un nostādamies ar muguru pret tām. — Tā ir nepatīkama būšana. Kur ir jūsu direktieris?

—   Mans — kas, kā jūs teicāt? — Keita drebēdama jautāja, jo domāja, ka «direktieris» zagļu valodā nozīmē pulksteni vai naudasmaku.

—   Misters Mantlčinijs, — vīrs atbildēja. — Kur šis atrodas? Mājās, vai?

—   Viņš ir augšstāvā — tā es domāju, — sacīja Keita, kuru šis jautājums bija mazliet nomierinājis. — Vai jums viņa vajag?

—   Nē, — apmeklētājs atteica. — Man viņa īstenībā nepavisam nevajag. Jūs tik nododiet viņam šito kartīti un pasakiet — ja viņš grib runāt ar mani un ietaupīt laiku, tad te es esmu; tas ir viss.

Ar šiem vārdiem svešais iespieda Keitai rokā četrstūrainu bieza papīra kartīti un, pagriezies pret savu draugu, vaļīgi piezīmēja, ka istabas esot «nešpetni augstas»; draugs piekrita, tēlainības labad piebilzdams, ka «šite pietiek vietas, kur mazam puikam izaugt par vīrišķi bez baiļu, ka viņa galva kādureiz atsitīsies pret griestiem».

Pazvanījusi, lai atsauktu madame Mantalīni, Keita uzmeta acis kartītei un izlasīja uzvārdu — Skeilijs; tur bija vēl kādas ziņas, ar kurām nebija laika iepazīties, jo viņas uzmanību piesaistīja misters Skeilijs — piegājis pie viena no spoguļiem, viņš deva tam stipru grūdienu vidū ar savu nūju tik aukstasinīgi, it kā tas būtu no dzelzs.

—   Labs stikls, Tiks, — misters Skeilijs teica savam draugam.

—   Jā, — atsaucās misters Tikss, atstādams četru pirkstu un īkšķa nospiedumu uz debeszila zīda gabala, — un nedomājiet, šilas ar nav dabonams par brīvu.

Pēc zīda mistera Tiksa apbrīna pievērsās dažiem elegantiem tualetes piederumiem, bet misters Skeilijs tikmēr nesteigdamies sakārtoja kaklautu spoguļa priekšā un tai pašā spogulī sāka rūpīgi pētīt pūtīti uz zoda; šis aizrautīgās nodarbības vidū viņu pārsteidza madame Mantalīni — ienākusi istabā, viņa izbrīnā iekliedzās.

—   AI Vai tā ir saimniece? — Skeilijs vaicāja.

—   Tā ir madame Mantalīni, — Keita atbildēja.

—   Nu, tad, — sacīja misters Skeilijs, izvilkdams nelielu dokumentu no kabatas un lēni atlocīdams to, — te ir pavēle uzlikt arestu īpašumam, un, ja nav patikšanas rēķinu nokārtot, tad mēs tūliņ apstaigāsim visu māju un sastādīsim inventāra sarakstu.

Nabaga madame Mantalīni izmisumā lauzīja rokas un pazvanīja vīram; to paveikusi, viņa reizē atkrita atzveltnī un paģiba. Sis notikums nebūt nepārsteidza abus profesionāļus; misters Skeilijs, atspiedies uz grezna tērpa modeļa (tā ka viņa pleci rēgojās virs tā gluži kā tās lēdijas pleci, kurai tērps bija domāts, ja viņa būtu to uzvilkusi), pastūma platmali uz vienu pusi un vienaldzīgi pakasīja galvu, bet viņa draugs misters Tikss, izmantodams iespēju apskatīt telpu pirms stāšanās pie darba, stāvēja ar inventāra grāmatu padusē un platmali rokā, domās noteikdams vērtību katram priekšmetam, kas nāca viņa redzes lokā.

Tāds bija stāvoklis, kad istabā iesteidzās misters Mantalīni; šis interesantais subjekts savās vecpuiša dienās bija uzturējis visai tuvus sakarus ar mistera Skeilija amata brāļiem un nebūt nebija pārsteigts par nule notikušo uztraucošo gadījumu, tādēļ tikai paraustīja plecus,, sabāza rokas dziļāk kabatās, uzrāva uzacis, uzsvilpoja kādu melodiju, izgrūda pāris lāstu un, apsēdies jāteniski uz krēsla, pūlējās ar vislielāko mieru un pašcieņu saņemt šo pārsteigumu.

—   Cik pavisam, velns ar ārā? — tāds bija viņa pirmais jautājums.

—   Tūkstoš pieci simti divdesmit septiņas mārciņas četri šiliņi deviņarpus pensi, — misters Skeilijs nepakustēdamies atbildēja.

—   Pie velna to puspensu! — misters Alantalīni nepacietīgi attrauca.

—   Protams, ja jūs tā vēlaties, — sacīja misters Skeilijs, — un deviņus pensus tāpat.

—   Mums jau vienalga, kaut arī tūkstoš pieci simti divdesmit septiņas mārciņas aizietu to pašu ce|u, — piebalsoja misters Tikss.

—   Mums par to nospļauties, — piekrita Skeilijs.

—   Nu, — pēc brītiņa turpināja šis pats džentlmenis,

—   ko lai mēs īsti darām? Vai tas ir tikai mazs krakšķis vai galīga katastrofa? Vai tas ir bankrots? Ļoti jauki! Tad, mister Tom Tiks, eskvair, brīdiniet savu eņģelisko sieviņu un mī|oto ģimeni, ka jūs negulēsiet mājās trīs naktis no vietas un būsiet šeit. Kāds labums no tam, ka šī lēdija tā gaužas? — misters Skeilijs turpināja, redzēdams madame Mantalīni elsojam. — Droši vien krietna puse no visa, kas šeit ir, ņemta uz parāda, un tas taču viņai ir liels mierinājums!

Ar šādām piezīmēm, kurās humors bija apvienots ar prātīgu morālu atbalstu grūtībās, misters Skeilijs ķērās pie īpašuma aprakstīšanas, un šinī delikātajā darbā viņam palīdzēja māklera mistera Tiksa neparastais takts un pieredze.

—    Manas laimes ielīksminošais kauss! — teica Mantalīni, ar nožēlnieka izskatu tuvodamies sievai. — Vai tu spēj mani uzklausīt kaut divas minūtes?

—   O, nerunā ar mani! — sieva elsodama atbildēja.

—   Tu esi mani izputinājis — ar to pietiek!

Misters Mantalīni, kurš, bez šaubām, bija labi apsvēris savu lomu, izdzirdēdams šos sāpju un skarbuma pilnos vārdus, atkāpās dažus sojus, pieņēma bezgalīgu dvēseles inoku pilnu izskatu, tad strauji metās ārā no istabas — un drīz vien bija dzirdams, kā augšā, ģērbistabā, ar lielu troksni aizcērtas durvis.

—   Mis Niklbija, — iekliedzās madame Mantalīni, izdzirdējusi šo skaņu, — pasteidzieties, dieva dē], viņš darīs sev galu! Es runāju bargi ar viņu — to viņš neizturēs! Alfred, mans dārgais Alfred!

Sādi saukdama, viņa Keitas pavadībā steidzās pa kāpnēm augšup; arī Keita bija mazliet nobažījusies, lai gan neizjūta tādas bailes kā mīlošā sieva. Aši atrāvušas ģērbistabas durvis, viņas ieraudzīja misteru Mantalīni ar glīti, simetriski atlocītu krekla apkakli; viņš asināja galda nazi uz bārdasnaža siksnas.

—   Ak! — izsaucās misters Mantalīni. — Izjauca! — Un galda nazis mirklī nozuda mistera Mantalīni rītasvārku kabatā, bet viņa acis mežonīgi izbolījās un mati trakā nekārtībā sajaucās ar vaigubārdu.

—   Alfred! — sauca viņa sieva, apskaudama viņu. — līs negribēju tā teikt, es negribēju tā teikt!

—   Izputinājis! — sauca misters Mantalīni. — Vai tiešām es esmu tiktāl novedis pašu labāko un šķīstāko būtni, kas kādreiz svētījusi nolādēta blandoņa dzīvi? Pie velna, laid manil — Neprāta lēkmē misters Mantalīni atkal tvēra pēc galda naža, bet, kad sieva saķēra viņa roku, mēģināja triekt galvu pret sienu — labi ievērodams, lai atrastos no tās vismaz sešu pēdu atstatumā.

—   Nomierinies, mans eņģeli, — teica madame. — Tur neviens nav vainojams, tā ir tiklab mana, kā tava vaina; gan mums atkal klāsies labi. Attopies, Alfred, attopies!

Misteram Mantalīni nelikās ērti attapties uzreiz, bet. vairākkārt pieprasījis indi un palūdzis kādu lēdiju vai džentlmeni ielaist viņam lodi pierē, viņš beidzot padevās maigākām jūtām un sāka izmisīgi raudāt. Sādā atmaidzlnātā garastāvoklī viņš atdeva nazi — patiesību sakot, viņš bija priecīgs tikt no tā vaļā kā no neērta un bīstama priekšmeta rītasvārku kabatā — un galu galā |āva, lai mīlošā dzīvesbiedrene ved viņu sev līdzi.

Pēc divām vai trim stundām jaunajām lēdijām paziņoja, ka turpmāk — līdz sevišķam rīkojumam — uzņēmums iztiks bez viņu pakalpojumiem, un pēc divām dienām Mantalīni vārds parādījās bankrotējušo sarakstā; tai pašā rītā mis Niklbija saņēma ziņojumu pa pastu, ka uzņēmumu turpmāk vadīs mis Nega un ka tai viņas pakalpojumi nav vajadzīgi; kad misis Niklbija to uzzināja, šī krietnā lēdija izteicās, ka viņa sen to gaidījusi, un minēja virkni nevienam nezināmu gadījumu, kuriem viņa pareģojusi tieši tādas beigas.

. — "Un es vēlreiz atkārtoju, — sacīja misis Niklbija (diezin vai ir vērts piezīmēt, ka viņa agrāk nekad to netika teikusi), — es vēlreiz atkārtoju, ka šuvējas vai modistes profesija ir pats pēdējais amats, Keit, pie kura tev vajadzēja ķerties. Es negribu tev to pārmest, mana mī|ā, bet man tomēr jāteic: ja tu būtu apspriedusies ar savu miesīgu māti…

—   Labi, labi, mamm, — Keita lēnīgi atbildēja, — bet ko tu man tagad ieteiktu?

—   Ieteiktu! — izsaucās misis Niklbija. — Vai tad nav skaidrs, mana dārgā, ka no visiem nodarbošanās veidiem šai pasaulē jaunai lēdijai tādos apstākļos, kādos esi tu, pats labākais ir kļūt par kādas patīkamas lēdijas kompanjoni, jo tam tu esi piemērota savas izglītības, uzvedibas, ārienes un visa pārējā dēļ? Vai tu nekad neesi dzirdējusi, ka tavs nabaga dārgais tētis stāstīja par kādu jaunu lēdiju — viņa bija meita tai vecajai lēdijai, kas dzīvoja tanī pašā pansijā, kur dzīvoja viņš savos vecpuiša gados, — kā tad viņu sauca? Es zinu, ka vārds sākās ar B un beidzās ar G, bet, vai viņu sauca Votersa vai… nē, tā tomēr nebija, bet, lai nu kā viņu sauca, vai tad tu nezini, ka šī jaunā lēdija strādāja par kompanjoni pie precētās lēdijas, kura drīz nomira, un tad viņa apprecējās ar tās vīru un viņai piedzima pats jaukākais puisītis, kādu dakteris jebkad redzējis, — un viss pusotra gada laikā!

Keita ļoti labi zināja, ka šo labvēlīgo atmiņu plūsmu ierosinājušas kādas reālas vai iedomātas izredzes, ko māte atklājusi kompanjones dzīves ceļos. Tāpēc viņa visai pacietīgi gaidīja, kamēr tika izklāstītas visas atmiņas un visi nostāsti, kuriem bija vai nebija sakars ar lēmu, un beidzot iedrīkstējās apvaicāties, kāds atklājums ir izdarīts. Un tad parādījās patiesība. Misis Niklbija torlt bija dabūjusi iepriekšējās dienas avīzi kādā traktieri, kur pirka porteri, un šinī avīzē bija sludinājums tīrā un gramatiski nevainojamā angļu valodā, ka precēta lēdija meklē kompanjoni — jaunu meiteni no labas ģimenes — un ka precētās lēdijas vārdu un adresi var uzzināt, griežoties šai sludinājumā minētajā Vestendas bibliotēkā.

—   Un es saku, — izsaucās misis Niklbija, uzvaras priekā salocīdama avīzi, — ja tavam tēvocim nav iebildumu, tad ir vērts pamēģināt!

Keitai bija pārāk smagi ap sirdi pēc nežēlīgās sadursmes ar pasauli, un tobrīd viņa pārāk maz interesējās par to, kāds liktenis viņai gaidāms, tāpēc viņa neiebilda. Misters Ralfs Niklbijs arī to nedarīja, gluži otrādi, atzinīgi novērtēja šo domu; viņš arī sevišķi nebrīnījās par madame Mantalīni pēkšņo bankrotu, un būtu dīvaini, ja viņš brīnītos, jo bankrotu bija sagatavojis galvenokārt viņš pats. Tāpēc vārdu un adresi uzzināja nekavējoties un mis Niklbija ar mammu tai pašā priekšpusdienā devās meklēt misis Vititerliju Slounstrītā, Kedogenpleisā.

Kedogenpleisa ir vienīgais vieglais tiltiņš, kas savieno divas lielas galējības; tā ir saite starp Belgreivskvēra aristokrātiskajām ietvēm un Celsijas barbarismu. Kedogenpleisa atrodas Slounstrītā, bet nav daļa no tās. Kedogenpleisas iemītnieki skatās uz Sloustrītu no augšas, un Bromptona viņiem šķiet vulgāra. Viņi izliekas eleganti un šķiet nemaz nezinām, kur atrodas Ņūrouda. Nevarētu teikt, ka viņi uzskatītu sevi par gluži tādiem pašiem kā Belgreivskvēra un Grosvenorpleisas aristokrāti, bet salīdzinājumā ar tiem viņi ir kā dižmaņu ārlaulibas bērni, kuri apmierinās ar to, ka lepojas ar saviem radiem, kaut tic no viņiem atteikušies. Lai arī Kedogenpleisas iemītnieki atdarina cik spēdami dižciltīgu personu izskatu un manieres, viņi pieder pie vidusšķiras. Kedogenpleisa ir vads, kas pārraida izcelsmes un titulu radīto elektrisko lepnības dzirksteli citu rajonu iemītniekiem; šī dzirkstele nepieder Kedogenpleisai pašai, bet ir patapināta no sveša avota, vai līdzīgi ligamentam, kas savieno Siāmas dvīņus, tā satur daļu no abu ķermeņu dzīves un būtības, bet īstenībā nepieder ne vienam, ne otram.

Šinī apšaubāmajā teritorijā dzīvoja misis Vititerlija, un pie misis Vititerlijas durvīm ar drebošu roku pieklauvēja Keita Niklbija. Durvis atvēra plecīgs sulainis, kura galva bija apkaisīta ar miltiem vai krītu vai krāsota (pēc pūderētas tā neizskatījās); paņēmis vizītkarti, plecīgais sulainis pasniedza to mazam pāžam, tik mazam, ka uz viņa auguma nevarēja novietot vajadzīgajā kārtībā pāža kostīmam nepieciešamās pogas — tās bija piešūtas četrās rindās. Šis jaunais džentlmenis uznesa kartīti uz paplātes augšstāvā, un, gaidot viņa atgriešanos, Keita ar māti tika ievestas diezgan nevīžīgā un nolaistā ēdamistabā, kura bija tik ērti iekārtota, ka derēja jebkuram darbam, tikai ne ēšanai un dzeršanai.

Kā pienākas un kā atbilst grāmatās aprakstītiem labākās sabiedrības dzīves attēliem, misis Vititerlijai vajadzēja atrasties savā boudoir*, bet varbūt tobrīd misters Vitiferlijs šinī boudoir dzina bārdu, tādēļ misis Vititerlija pieņēma apmeklētājus viesistabā, kur atradās viss vajadzīgais un nepieciešamais — gan aizkari, gan mēbeles ar rožainiem pārvalkiem, kas piešķīra liegu nokrāsu misis Vititerlijas sejai, gan mazs sunitis, kas koda viešņām kājās misis Vititerlijai par uzjautrinājumu, gan jau pieminētais pāžs, kas pasniedza šokolādi misis Vititerlijai kā atspirdzinājumu.

Lēdija bija maigi sapņaina, ar interesanti bālu seju; kaut kas novītis bija viņā pašā, visās mēbelēs un mājā. Viņa bija atlaidusies uz dīvāna tik dabiskā pozā, ka viņu varēja noturēt par aktrisi, kas tūliņ uzstāsies baleta pirmajā ainā un tikai gaida, kad pacelsies priekškars.

—   Nolieciet krēslus.

Pāžs nolika tos.

—   Atstājiet istabu, Alfons.

Pāžs atstāja to, bet, ja kādam Alfonsam sejā varētu būt rakstīts «Bils», tad šis pāžs bija tieši tāds,

—        Es iedrošinājos jūs apmeklēt, kundze, — Keita iesāka pēc neveikla klusuma brīža, — izlasījusi jūsu sludinājumu.

—       Jā, — atbildēja misis Vititerlija, — kāds no maniem ļaudīm bija to ievietojis… Jā.

—        Es domāju, — Keita kautri turpināja, — ka varbūt, ja jūs vēl neesat galīgi izvēlējusies, jūs piedosiet, ka traucēju ar savu lūgumu.

—   Jā, — misis Vititerlija atkal novilka.

—   Bet ja jūs jau esat izvēlējusies…

—        Ak dievs! — lēdija pārtrauca. — Es neesmu tik viegli apmierināma. Es patiešām nezinu, ko lai jums saka. Jūs laikam nekad neesat bijusi kompanjone?

Misis Niklbija, nepacietīgi uzmanīdama iespēju iejaukties, zibens ātrumā pasteidzās, pirms Keita paspēja atbildēt. — Pie svešiem ļaudīm nekad ne, kundze, — krietnā lēdija sacīja, — bet mana kompanjone viņa ir bijusi vairākus gadus. Es, kundze, esmu viņas māte.

—   O! — misis Vititerlija noteica. — Es jūs saprotu.

—        Es jums galvoju, kundze, — turpināja misis Niklbija, — ka bija laiks, kad man ne prātā nenāca, ka manai meitai būs nepieciešams iet kalpot, jo viņas nabaga dārgais tētis bija turīgs džentlmenis un tāds būtu vēl šobrīd, ja būtu klausījis maniem neatlaidīgajiem lūgumiem un…

—   Mamm! — Keita teica klusā balsī.

—        Mana dārgā Keita, ja tu mani nepārtrauksi, — aizrādīja misis Niklbija, — tad es atļaušos paskaidrot šai lēdijai…

—   Manuprāt, tas ir pilnīgi nevajadzīgi, mamm.

Un, par spīti visādām zīmēm — gan savilktām uzacīm, gan acu mirkšķināšanai, ar ko misis Niklbija lika saprast, ka viņai pasakāms kaut kas tāds, kas visu labvēlīgi izšķirs, — Kcita, uzmetusi viņai izteiksmīgu skatienu, palika pie sava — un misis Niklbija tika apturēta uz savas daiļrunības sliekšņa.

—   Kādas ir jūsu dotības? — vaicāja misis Vititerlija, aizvērusi acis.

Keita pietvīkusi sāka uzskaitīt savus talantus, un misis Niklbija skaitīja līdzi uz pirkstiem, jo bija jau iepriekš mājās noteikusi rezultātu. Par laimi, abi uzskaitījumi sakrita — un misis Niklbijai nevajadzēja iejaukties.

—   Vai jums ir labs raksturs? — misis Vititerlija jautāja, uz mirkli atvērusi acis un tūliņ aizvērusi tās.

—   Ceru, ka ir, — Keita atteica.

—   Un vai jums ir pilnīgi respektabla rekomendācija, kas apstiprina jūsu vārdus?

Keita atbildēja, ka ir, un nolika uz galda tēvoča vizītkarti.

—   Esiet tik laipna, pievirziet savu krēslu mazliet tuvāk, lai varu jūs apskatīt, — misis Vititerlija sacīja. — Es esmu tik tuvredzīga, ka nevaru skaidri saredzēt jūsu vaibstus.

Keita, kaut arī samulsusi, paklausīja šim lūgumam, un misis Vititerlija sāka gurdeni aplūkot viņas seju; tas vilkās divas trīs minūtes.

—   Man patīk jūsu āriene, — viņa teica un pašķindināja mazu zvaniņu. — Alfons, palūdziet šurp savu saimnieku!

Pāžs aizsteidzās izpildīt uzdevumu un pēc īsa starpbrīža, kurā netika pārmīts ne vārds, atvēra durvis solīdam gadus trīsdesmit astoņus vecam džentlmenim ar diezgan plebejisku seju un ļoti plāniem matiem; viņš pieliecās pie misis Vititerlijas, un viņi kādu mirkli sačukstējās

—   O! — viņš teica apgriezies. — Jā. Tas ir ārkārtīgi svarīgi. Misis Vititerlija ir ļoti jūtīga, ļoti delikāta, ļoti trausla; siltumnīcas augs, eksotisks augs!

—   Ak, Henrij, dārgaisl — misis Vititerlija viņu pārtrauca.

—   Tā tas ir, mana mīļā, tu zini, ka tā ir. Viena dvesma, — sacīja misters Vititerlijs, aizpūzdams iedomātu pūciņu, — fū! — un tevis nav.

Lēdija nopūtās.

—   Tava dvēsele ir pārāk cēla šīszemes dzīvei, — misters Vititerlijs turpināja. — Tavs intelekts tevi nokausē; to apgalvo visi mediķi; kā tev zināms, nav neviena ārsta, kurš nelepotos ar to, ka viņu aicina pie tevis. Kāds ir viņu vienprātīgais slēdziens? «Manu dārgo ser,» es teicu seram Tamlijam Snafimam šinī pašā istabā, kad viņš pēdējo reizi ieradās. «Manu dārgo ser, par ko sūdzas mana sieva? Sakiet man visu. Es izturēšu. Vai tie ir nervi?» — «Mans dārgais,» viņš atbildēja, «lepojieties ar šo sievieti, lolojiet viņu; viņa ir rota labākajai sabiedrībai — un jums. Viņas kaite ir dvēsele. Tā aug, atplaukst, izplešas, asinis verd, pulss paātrinās, uztraukums pastiprinās… Fū!» — Te misters Vititerlijs, aizrāvies ar savu aprakstu, pavēcināja labo roku nepilnas collas atstatumā no misis Niklbijas cepures, tad steigšus atrāva roku un nošņauca degunu tik enerģiski, kā to būtu darījusi kāda jaudīga mašīna.

—   Tu mani iztēlo daudz sliktāku, nekā es esmu, Henrij, — misis Vititerlija teica, vārgi smaidīdama.

—   Nē, to es nedaru, Džūlij, — atbildēja misters Vititerlijs. — Sabiedrība, kurā tu apgrozies, apgrozies aiz nepieciešamības, sava stāvok|a, sakaru un talantu spiesta, — šī sabiedrība ir vērpete un viesulis, kas iedarbojas baismīgi uzbudinoši. Dievs, stāvi man klāti Vai es varu aizmirst to nakti, kad tu dejoji ar baroneta brāļadēlu vēlētāju ballē Ekziterā? Tas bija kas satriecošsl

—   .Man vēlāk vienmēr jācieš šo triumfu dēļ, — sacīja misis Vititerlija.

—   Un aiz šā iemesla, — atsaucās viņas laulātais draugs, — tev nepieciešama kompanjone, kura būtu ļoti lēnīga, ļoti atsaucīga, ārkārtīgi simpātiska un pilnīgi uzticama.

Te abi Viliterliji, kuri drīzāk runāja abām Niklbijām nekā viens ar otru, apklusa un palūkojās uz klausītājām ar tādu izteiksmi sejā, it kā teiktu: «Ko jūs par visu to domājat?»

—   Misis Vititerliju, — turpināja viņas laulātais

draugs, uzrunādams misis Niklbiju, — meklē un cenšas iegūt sev augstākā sabiedrība un spožas aprindas. Uz viņu pārāk uzbudinoši iedarbojas opera, drāma, tēlojošās mākslas un … un … un …

—   Aristokrātiska sabiedrība, mans mīļais, — iestarpināja misis Vititerlija.

—   Aristokrātiska sabiedrība, protams, — piekrita misters Vititerlijs. — Un militārpersonas. Viņa veido un izsaka bezgala daudz dažādu uzskatu par bezgala daudz dažādiem priekšmetiem. Ja dažas plaši pazīstamas personas zinātu misis Vititerlijas īstās domas par tām, tad tās varbūt neceltu degunu tik augstu.

—   Pietiek, Heririj, — lēdija sacīja, — nav labi tā runāt.

—    Es nevienu nesaucu vārdā, Džūlij, un neviens nav apvainots, — misters Vititerlijs atbildēja. — Es tikai pieminu šos apstākļus, lai parādītu, ka tu neesi ikdienišķa persona, ka starp tavu garu un miesu notiek pastāvīgas sadursmes un ka tevi vajag kopt un lolot. Un tagad paklausīsimies objektīvi un aukstasinīgi, kādas dotības ir jaunajai lēdijai, kura pretendē uz šo vietu.

Paklausot šim lūgumam, tika atkal uzskaitīti visi Keitas talanti, misteram Vititerlijam daudzkārt pārtraucot un pārjautājot. Beidzot nolēma, ka tiks ievāktas izziņas un divu dienu laikā mis Niklbijai uz tēvoča adresi tiks piesūtīta galīgā atbilde. Pēc šo noteikumu pieņemšanas pāžs pavadīja viņas līdz kāpņu logam un plecīgais sulainis, kas bija uzņēmies šeit sardzi, noveda viņas sveikas un veselas līdz ieejas durvīm.

—   Tie neapšaubāmi ir augstākās sabiedrības pārstāvji, — misis Niklbija teica, paņēmusi meitu zem rokai. — Cik lieliska lēdija ir misis Vititerlija!

—   Tu tā domā, mamm? — skanēja Keitas atbilde-

—   Vai tad var domāt citādi, mana mijā Kcita? — atsaucās viņas māte. — Viņa ir gan bāla un liekas visai novārgusi. Ceru, ka viņa galīgi nenobeigs sevi; par to es gan tiešām ļoti baidos.

Sīs domas uzvedināja tālredzīgo lēdiju uz aprēķiniem, cik ilgi varētu vilkties misis Vititerlijas dzīve un vai būtu izredzes, ka bēdu sagrauztais atraitnis piedāvās savu roku viņas meitai. Kamēr viņas pārnāca mājās, misis Niklbija jau bija atbrīvojusi misis Vititerlijas dvēseli no visām šāszemes saitēm, ar lielu greznību salaulājusi Keitu Sentdžordža baznīcā Hanoverskvērā un tikai viens mazāk svarīgs jautājums palika neizlemts — vai viņai pašai paredzētā lieliskā, ar franču laku klātā sarkankoka gulta liks novietota otrajā stāvā Kedogenpleisas pusē vai trešajā stāvā ar logiem uz ielu; abu šo apartamentu priekšrocības viņa nespēja pietiekami apsvērt un tāpēc pameta šo jautājumu nākamā znota izšķiršanai.

Izziņas tika ievāktas. Atbilde — Keitai tā nesagādāja lielu prieku — bija pozitīva, un uz nedēļas beigām viņa pārvācās ar visām savām kustamām vērtīgākajām mantām uz misis Vititerlijas namu, kur mēs viņu pagaidām atstāsim.

## XXII NODAĻA

Nikolass Smaika pavadībā dodas meklēt laimi. Viņš sastop misteru Vinsentu Ķramlsu, un, kas tas tāds, par to šeit tiek pastāstīts.

Viss kapitāls, kas atradās Nikolasa rīcībā — kabatā, ar mantošanas tiesībām, kā atlikums un perspektīva —, pēc īres nomaksas un norēķināšanās ar mākleri par bēdīgā izskata mēbelēm tikai par dažiem puspensiem pārsniedza divdesmit šiliņus. Tomēr viņš ar vieglu sirdi apsveica tās dienas rītu, kad bija nolēmis pamest Londonu, un izlēca no gultas ar to mundrumu, kas, par laimi, pieder tikai jaunībai — citādi jau pasaulē pietrūktu veču.

Bija salts, miglains agra pavasara rīts. Viens otrs izdilušai ēnai līdzīgs stāvs parādījās šur tur miglas pilnajās ielās, retumis pavīdēja kādu ormaņa ratu smagnējās aprises, kad tie, lēni dodamies mājup, grabēdami, mezdami nost plāno sniega kārtu no apsarmojušā jumta, pabrauca garām un atkal nozuda dūmakā. Palaikam bija dzirdama salāpītu apavu šļūkoņa un nabaga skursteņslauķa salīgais sauciens, kad viņš drebinoties vilkās uz savu šīrīta darba vietu; smagie naktssarga soli, kad tas gausi maršēja uz priekšu un atpakaļ, lādēdams stundu lēno gaitu, kas šķira viņu no miega; smago ratu un vezumu dārdoņa, vieglāku satiksmes līdzekļu klaboņa, vedot pircējus un pārdevējus uz dažādiem tirgiem, klaudzieni pie durvīm, modinot cietā miegā guļošos, — visi šie trokšņi skāra dzirdi laiku pa laikam, bet viss šķita miglas apspiests un tikpat neskaidrs ausij kā jebkurš priekšmets acij. Dienai iestājoties, laiskā migla sabiezēja un tie, kuriem bija drosme uzcelties un paglūnēt gar aizkara malu uz drūmo ielu, ielīda atpakaļ gultā un savilkās kamolā, lai gulētu tālāk.

Pirms vēl rosīgajā Londonā bija parādījušies tuvīnā rita vēstneši, Nikolass bija viens devies uz Sitiju un apstājies zem mātes mājas logiem. Māja bija drūma un neizskatīga, bet viņam šķita, ka tanī ir gaisma un dzīvība, jo šais vecajās sienās pukstēja vismaz viena sirds, kurā apvainojums un pazemojums saviļņoja tikpat karstas asinis, kādas plūda viņa dzīslās.

Viņš pārgāja pāri ielai un pacēla acis uz tās istabas logu, aiz kura gulēja viņa māsa. Logs bija aizvērts un tumšs. «Nabaga meitene,» Nikolass nodomāja, «viņai nav ne jausmas, kas stāv šeit.»

Viņš atkal pacēla acis un uz mirkli juta teju pat īgnumu, ka Keitas šeit nav un viņš nevar pārmīt ne vārda atvadām. «Ak dievs,» viņš atjēdzies nodomāja, «kāds puika es vēl esmu!»

—    Labāk jau ir tā, — Nikolass noteica, pagājis pāris soju un atkal atgriezies agrākajā vietā. — Kad es pametu viņas pirmo reizi, es būtu varējis sacīt ardievas vai tūkstoš reižu, ja būtu gribējis, bet es viņām aiztaupīju šķiršanās sāpes — un kāpēc gan tagad ne? — Runājot viņam šķita, it kā aizkars sakustētos, it kā Keita butu pie loga, un dīvainu, pretrunīgu jūtu ietekmē, kuras piemīt mums visiem, viņš nevi|us ierāvās kādā portālā, lai Keita viņu neredzētu. Viņš pasmaidīja par savu vājību, noteica: — Lai dievs viņas svētī! — un devās projām vieglākā solī.

Stnaiks nobažījies gaidīja viņu, kad viņš atgriezās vecajā miteklī, un tāpat Ņūmens, kurš bija izdevis dienas izpeļņu par rumu un pienu, lai viņus sagatavotu ceļojumam. Viņi sasēja mantas sainī, Smaiks uzlika to uz pleca, un viņi devās ceļā Ņūmena Nogsa pavadībā — iepriekšējā vakarā tas bija nosolījies pavadīt viņus, cik tālu vien iespējams.

—   Uz kurieni? — Ņūmens noraizējies vaicāja.

—   Vispirms uz Kingstonu, — Nikolass atbildēja.

—   Un kur pēc tam? — Ņūmens jautāja. — Kāpēc jūs negribat man to teikt?

—   Tāpēc, ka nez vai pats to zinu, labais draugs, — Nikolass sacīja, uzlikdams roku viņam uz pleca, — un, ja arī zinātu, tad man nav ne plāna, ne projekta, un es varu simtreiz pārvākties uz citu vietu, pirms jūs paspētu atsūtīt man vēsti.

—   Baidos, ka jums ir kāds slīpēts nodoms aiz ādas, — Ņūmens neuzticīgi teica.

—   Tik slīpēts, — atbildēja viņa jaunais draugs, — ka pat man pašam tas nav skaidrs. Taču, lai ko es izlemtu, varat man ticēt, es jums drīz atrakstīšu.

( — Jūs to neaizmirsīsiet? — Ņūmens noprasīja.

—   Diezin vai tas var nolikt, — Nikolass atteica. — Man nav tik daudz draugu, lai es tos sajauktu un aizmirstu pašu labāko.

Šādi sarunādamies, viņi gāja divas stundas un būtu varējuši iet ari divas dienas, ja Nikolass nebūtu apsēdies uz akmens ceļmalā un noteikti paziņojis, ka nekustēsies ne soli, ja Ņūrnens Nogss negriezīsies atpakaļ. Pēc veltīgiem lūgumiem atļaut pavadīt viņus vēl pusjūdzi vai vismaz ceturtdaļjūdzi, kad viņi bija apmainījušies neskaitāmiem sirsnīgiem un izjustiem laba vēlējumiem, Ņūmens bija spiests paklausīt un pagriezās uz Goldenskvēra pusi, daudzkārt atskatīdamies, lai mātu ar cepuri abiem ceļiniekiem pat tad, kad tie jau kļuva par sīkiem punktiem tālumā.

—   Tagad klausies, Smaik, — Nikolass sacīja, kad viņi bija drosmīgi nosoļojuši krietnu gabalu. — Mēs ejam uz Portsmutu.

Smaiks pamāja ar galvu un pasmaidīja, bet nekādas citas jūtas neizrādīja, jo, vai viņi iet uz Portsmutu vai Portrojālu, tas viņam bija vienalga, ja vien viņi ir kopā.

—   Šinīs lietās es neko daudz nesaprotu, — Nikolass turpināja, — bet Portsmuta ir jūras osta, un, ja nekādu citu darbu nevarēs dabūt, tad, manuprāt, mēs mēģināsim tikt uz kāda kuģa. Es esmu jauns, enerģisks un varu daudzējādā ziņā noderēt. Tu tāpat.

—   Es ceru, — Smaiks atbildēja. — Kad es biju… jūs zināt, ko es domāju.

—   Jā, zinu, — Nikolass sacīja. — Tev nemaz nevajag nosaukt to vietu.

—   Nu, kad es biju tur, — Smaiks turpināja, un acis viņam iemirdzējās, kad viņš iedomājās, ka varēs parādīt savas spējas, — tad es varēju slaukt govi un kopt zirgu ne sliktāk par kuru katru.

—   Mjā … — Nikolass domīgi novilka. — Baidos, ka uz kuģa gan netur tādus dzīvniekus, un, ja tur arī būtu zirgi, tad diezin vai tos tur sevišķi koptu, bet tu vari iemācīties darīt ko citu. Ar labu gribu var daudz ko panākt.

—  Griba man ir laba! — Un Smaika seja atkal atmirdzēja priekā.

—   Dievs zina, ka tā tas ir, — Nikolass atsaucās. — Ja tev nekas neiznāks, tad man nebūs viegli, taču es varu strādāt par diviem.

—   Vai mēs šodien noiesim visu ceļu? — Smaiks vaicāja pēc neilga klusuma.

—   Tas būtu pārāk grūts pārbaudījums, lai cik labprāt soļotu tavas kājas, — Nikolass teica un labsirdīgi pasmaidīja. — Nē. Godālminga atrodas vairāk nekā trīsdesmit jūdžu no Londonas — to es zinu no kartes, kuru aizņēmos, — un es domāju tur atpūsties. Rīt mēs atkal dosimies ceļā, jo neesam tik bagāti, lai šķiestu laiku. Tagad es panesīšu saini. Dod to šurp!

—   Nē, nē, — Smalks teica, dažus soļus atkāpdamies.

—   Nelūdziet, es to nedošu.

—   Kāpēc? — Nikolass jautāja.

—   Ļaujiet man vismaz kaut ko darīt jūsu labā, — Smaiks sacīja. — Jūs nekad neļaujat man pakalpot jums tā, kā vajadzētu. Jūs nemaz nezināt, ka es domāju dienu un nakti, kā jums izpatikt.

—   Tu esi nelga, tā sacīdams, jo es to labi zinu un redzu, citādi jau es būtu akls un nejūtīgs dzīvnieks, — Nikolass atsaucās. — Atbildi man uz vienu jautājumu, jo man tas nupat ienāca prātā un mēs esam vieni, — viņš piebilda, cieši lūkodamies Smaikam sejā. — Vai tev ir laba atmiņa?

—   Nezinu gan, — Smaiks atbildēja, bēdīgi nogrozīdams galvu. — Domāju, kādreiz bija laba, bet nu ir pagalam, pavisam pagalam.

—    Kāpēc tu domā, ka tā kādreiz bija laba? — Nikolass jautāja, aši pagriezdamies pret Smaiku, it kā šī atbilde zināmā mērā viņu apmierinātu.

—   Tāpēc, ka es daudz ko varēju atcerēties, kad biju bērns, — Smaiks sacīja, — bet tas ir sen atpakaļ, vismaz tā šķiet; tur, skolā, man vienmēr reiba galva un juka domas, es nekad neatcerējos, dažreiz pat nesapratu, ko viņi man teica. Es … pagaidiet… pagaidiet…

—   Nu tu murgo, — Nikolass teica, aizskardams viņa roku.

—   Nē, — atbildēja ceļabiedrs ar klīstošu skatienu.

—   Es tikai nupat atcerējos, kā… — Viņš neviļus nodrebēja, to teikdams.

—   Nedomā vairs par to vietu, jo tā sen ir aiz muguras, — Nikolass sacīja, cieši lūkodamies acīs savam ceļabiedram; tā sejā bija parādījusies neko neizsakoša, trula izteiksme, kura tam agrāk bija parasta un šad tad atkal atgriezās. — Vai atceries pirmo dienu, kad tu nokļuvi Jorkšīrā?

—   Ko? — zēns iesaucās.

, — Tu zini — tas bija pirms tā laika, kad tu sāki zaudēt atmiņu, — Nikolass mierīgi turpināja. — Kāds bija laiks — silts vai auksts?

—   Slapjš, — zēns atbildēja. — Ļoti slapjš. Es vienmēr teicu, kad stipri lija, ka tas ir kā tovakar, kad es ierados;

viņi tad sastājās ap mani un smējās, redzot, ka es raudu, ja lietus stipri līst. Viņi teica, es esot kā bērns, un tad es sāku vairāk par to doniat. Dažreiz mani pārņēma saltums viscaur, jo es redzēju sevi, kāds biju toreiz, kad ienācu pa tām durvīm.

—   Kāds biji toreiz, — Nikolass atkārtoja mākslotā nevērībā. — Kāds tad tu biji?

—   Tik maziņš, — Smaiks teica, — ka viņi gan būtu varējuši mani pažēlot un saudzēt.

—   Tu taču neieradies tur viens pats, — Nikolass piezīmēja.

—   Nē, — Smaiks atsaucās. — 0 nēl

—   Kas tad bija tev līdzi?

—   Vīrietis, tumšs, vājš vīrietis. Es dzirdēju tā runājam skolā un arī agrāk to atcerējos. Es pametu viņu ar prieku, man bija no viņa bailes, bet no viņiem es sāku baidīties vēl vairāk, un viņi izturējās pret mani vēl sliktāk.

—   Paskaties uz mani, — Nikolass sacīja, gribēdams pilnīgi piesaistīt viņa uzmanību. — Tā, neaizgriezies projām. Vai tu neatceries sievieti, kura kādreiz mēdza noliekties pār tevi, skūpstīja tevi un sauca par savu bērnu?

—   Nē, — nabaga radījums teica, pakratīdams galvu, — neatceros.

—   Un nevienu, māju neatceries, tikai to Jorkšīrā?

—   Nē, — zēns grūtsirdīgi atbildēja, — tikai istabu; atceros, ka gulēju garā, tukšā istabā mājas bēniņos, kur griestos bija lūka. Es bieži apsedzos pāri galvai, lai to neredzētu, jo man bija bail; mazs bērns naktī, pavisam viens, un es prātoju, kas varētu būt otrpus lūkas. Bēniņos kādā kaktā bija arī pulkstenis, vecs pulkstenis. To es atceros. Es nekad neesmu aizmirsis to istabu, jo, kad mani moka baismīgi sapņi, tā parādās tāda pati, kā bijusi. Es redzu tanī priekšmetus un cilvēkus, kādus nekad neesmu redzējis, bet istaba paliek tāda pati kā agrāk; tā nekad nemainās.

—   Vai nedosi man tagad saini? — Nikolass jautāja, mainīdams tēmu.

—   Nē, — Smaiks atbildēja, — nē. Iesim vien tālāk.

Viņš paātrināja so|us, to teikdams, laikam iedomādamies, ka sarunas laikā viņi stāvējuši uz vietas. Nikolass vērīgi nolūkojās viņā, un katrs šīs sarunas vārds palika viņam atmiņā.

Bija jau ap pulksten vienpadsmitiem, un, lai gan bieza migla aizvien vēl klāja pilsētu, it kā lietišķo ļaužu elpa segtu viņu iedzīvošanās un peļņas plānus, palikdama turpat, nepaceldamas atmosfēras augšējos — mierīgajos slāņos, lauku apvidus bija skaidrs un gaišs. Sur tur zemākās ieplakās ceļinieki redzēja miglas vālus, ko saule vēl nebija izdzinusi no to cietokšņiem, bet drīz viņi pagāja tiem garām un, uzkāpuši pakalnos, ar patiku raudzījās lejup, kā smagie mutuļi gausi atkāpjas svētīgās dienas priekšā. Lielā, skaistā, skaidrā saule apspīdēja zaļās ganības un ņirbojošo ūdeni, atgādinot vasaru, tomēr nelaupot ceļiniekiem agrā pavasara uzmundrinošo svaigumu. Zeme šķita līgojamies zem viņu kājām; aitu zvārguļi skanēja viņu ausis kā mūzika, un, gājiena satraukti un cerību iedvesmoti, viņi soļoja uz priekšu nenogurdināmi kā lauvas.

Diena sliecās uz vakara pusi, visas spožās krāsas apdzisa un kļuva blāvākas, tāpat kā laiks apremdina cerības un sejas jauneklīgie vaibsti iegūst vecuma rāmumu un mieru. Taču savā gausajā dziesnā tās bija ne mazāk skaistas kā savā spožumā, jo katrai stundai un katram gadalaikam daba piešķir savu īpašu skaistumu un no rīta līdz naktij, tāpat kā no šūpuļa līdz kapam, pārmaiņas notiek tik liegi un viegli, ka mēs tās tik tikko manām.

Beidzot viņi sasniedza Godālmingu un, samaksājuši par divām vienkāršām gultām, cieši iemiga. No rīta viņi piecēlās — gan ne tik agri kā saule — un turpināja ceļu ja arī ne vakardienas spirgtumā, tad tomēr ar cerībām un drosmi.

Ceļojums bija grūtāks nekā iepriekšējā dienā, jo bija ilgi un nogurdinoši jādodas kalnup, un ceļojumos, tāpat kā dzīvē, daudz vieglāk iet lejup nekā augšup. Tomēr viņi soļoja neatlaidīgi, un neviens kalns vēl nav slējies tik augsti, lai neatlaidība beidzot to nesasniegtu.

Viņi soļoja gar Velna Punša Kausa krauju, un Smaiks ar dedzīgu ziņkāri klausījās, kā Nikolass lasa uzrakstu uz akmens, kas, nolikts šai tuksnesīgajā vietā, stāstīja par slepkavību, kura šeit kādu nakti izdarīta. Zāle, uz kuras viņi stāvēja, reiz bija asiņu piesūkusies, nogalinātā asinis lāsi pa lāsei bija ritējušas lejup bezdibenī, no kura šī vieta bija dabūjusi nosaukumu. «Velna kausā,» domāja Nikolass, ielūkojies bezdibenī, «nekad nav lijis piemērotāks dzēriens.» Ar stingru apņēmību viņi turpināja ceļu un beidzot nonāca plašā kāpu joslā, kuras zaļo virsmu dažādoja pakalni un ieplakas. Te šāvās gandrīz perpendikulāri augšup tik stāvs uzkalns, ka diezin vai kāds varētu tanī uzkāpt, vienīgi aitas un kazas ganījās tā nogāzēs, te sle jās za|š pakalns, izaudzis tik nemanāmi un saplūdis ar iidzenumu tik liegi, ka grūti būtu noteikt tā robežas. Cakaini cēlās cits par citu augstāk, nelīdzenas augstienes, glīti norobežotas vai bezveidīgas, gludas vai skarbas, jaukas vai neveiklas, nevērīgi sasviestas cita pie citas, aizdedza apvārsni no visām pusēm; šad tad ar negaidītu Iroksni gaisā uzšāvās vārnu bars, ķērca un šaudījās ap tuvējiem pakalniem, it kā meklēdams ce|u, pēkšņi nosvērās uz spārna un gaismas ātrumā slīdēja lejup uz kādu skatienam pavērušos ieleju.

Pamazām apvārsnis paplašinājās uz abām pusēm; krāšņās un plašās ainavas agrāk viņiem bija slēptas, bet tagad viņi atkal iznāca klajā līdzenumā. Apziņa, ka viņi tuvojas sava ceļa mērķim, piešķīra viņiem jaunus spēkus, taču ceļš bija grūts, viņi bija aizkavējušies un Smaiks bija noguris. Krēsla jau biezēja, kad viņi, nenogājuši pēdējās divpadsmit jūdzes līdz Portsmutai, nogriezās no takas pie ceļmalas viesnīcas durvīm.

—   Divpadsmit jūdzes, — Nikolass sacīja, atspiedies ar abām rokām uz nūjas un gurdi raudzīdamies uz Smaiku.

—   Divpadsmit garas jūdzes, — atkārtoja viesnīcnieks.

—   Vai ceļš ir labs? — jautāja Nikolass.

—   Ļoti slikts, — atbildēja viesnīcnieks. Tā viņam kā viesnīcniekam arī bija jāsaka.

—   Man vajadzētu iet, — Nikolass svārstīdamies prātoja. — Nezinu gan, ko darit.

—   Es negribu jūs pierunāt, — viesnīcnieks sacīja, — bet es gan neietu, ja būtu jūsu vietā.

—   Neietu? — tikpat gurdi atkārtoja Nikolass.

—   Neietu, ja zinātu, ka te man būs labi, — viesnīcnieks noteica. Ar šiem vārdiem viņš pavilka priekšautu, sabāza rokas kabatās un, paspēris dažus soļus aiz durvīm, nolūkojās uz tumšo ceļu, tēlodams vislielāko vienaldzību.

Uzmetis acis Smaika nomocītajai sejai, Nikolass bez tālākām pārdomām nolēma palikt šeit.

Viesnīcnieks ieveda viņus virtuvē, kur spoži liesmoja uguns, un piezīmēja, ka esot ļoti auksts. Būtu uguns dzisuši, viņš būtu sacījis, ka laiks ļoti silts.

—   Ko jūs mums dosiet vakariņās? — tāds bija Nikolasa dabiskais jautājums.

—   Un ko jūs gribētu? — skanēja viesnīcnieka tikpat dabiskā atbilde.

Nikolass minēja aukstu gaļu, bet aukstas gaJas nebija, minēja vārītas olas, bet olu nebija, minēja aitas gaļas kotletes, bet kotlešu nebija trīs jūdžu apkārtnē, lai gan pagājušajā nedēļā to bijis tik daudz, ka nezinājuši, ko ar tām darīt, un parīt viņi saņemšot atkal veselu milzumu.

—   Tādā gadījumā, — Nikolass teica, — šis jautājums jāizšķir jums, un to es arī būtu sacījis, ja man tas būtu atļauts.

—   Nu, tad lūk, ko es jums teikšu! — viesnīcnieks sacīja. — Viesistabā ir kāds džentlmenis, kurš uz pulksten deviņiem pasūtījis karstu gaļas pudiņu un kartupeļus. Ir sagatavots vairāk, nekā viņš var apēst, un es gandrīz nemaz nešaubos, ka jūs varēsiet paēst kopā ar viņu, ja palūgšu viņam atļauju. To es nokārtošu vienā mirklī.

—   Nē, nē, — Nikolass viņu aizturēja. — Man gan negribētos. Es… vismaz… ek, kāpēc lai nesaku atklāti? Jūs redzat, ka es ceļoju ļoti pieticīgi un esmu atnācis kājām. Manuprāt, ir vairāk nekā ticams, ka džentlmenim nepatiks mana sabiedrība, un, kaut es arī esmu vienos putekļos, taču esmu pārāk lepns, lai viņam uzbāztos.

—   Dievs ar jums! — izsaucās viesnīcnieks. — Tas ir tikai misters Kramlss, viņš nav izvēlīgs.

—   Nav izvēlīgs? — Nikolass atkārtoja, jo, patiesību sakot, viņu zināmā mērā ietekmēja garšīgā pudiņa pieminēšana.

—   Nav, nav, — viesnīcnieks atbildēja. — Es zinu, viņam patiks jūsu runas veids. Mēs drīz vien to noskaidrosim. Pagaidiet tikai kādu brītiņu.

Viņš iesteidzās viesistabā, negaidīdams Nikolasa atļauju, un tas arī nepūlējās viņu aizturēt, gudri nospriedis, ka šajos apstākļos vakariņas ir pārāk nopietna lieta, lai ar tām varētu jokot. Nebija ilgi jāgaida, kad viesnīcnieks atgriezās ārkārtīgi uzbudināts.

—   Kārtībā! — viņš teica klusā balsī. — Es jau zināju, ka viņš piekritīs. Jūs tur redzēsiet kaut ko tādu, ko ir vērts paskatīties. Nudien, viņi patiešām dara to lieliski!

Nebija laika apvaicāties, ko nozīmē šis visai jūsmīgais izsauciens, jo viesnīcnieks jau bija atvēris durvis un Nikolass Smaika pavadībā gāja iekšā (Smaiks nesa saini uz pleca tik uzmanīgi, it kā tas būtu maiss ar zeltu).

Nikolass jau bija sagatavojies ieraudzīt kaut ko dīvainu, tomēr ne tik dīvainu kā aina, kas pavērās viņa acīm. Telpas viņā galā divi pusaudži, viens ļoti garš un otrs ļoti maza auguma, abi matrožu drēbēs — vismaz teātra matrožu tērpos ar jostām, sprādzēm, bizītēm un pistolēm —, bija aizņemti ar to, ko afišās sauc par briesmīgu divcīņu: viņi vicināja divus īsus zobenus ar pītiem rokturiem, kādus parasti lieto mūsu otrās šķiras teātros. Mazākais zēns guva virsroku pār lielāko, tas nonāca nāves briesmās; abus vēroja liels, smagnējs vīrietis, uzsēdies uz galda stūra, enerģiski mudinādams abus izsist vairāk dzirksteļu no zobeniem, jo tad viņi jau pirmajā vakarā izraisīšot aplausu vētru zālē.

—   Mister Vinsent Kramls, — viesnīcnieks sacīja ar lielu cieņu, — te ir tas jaunais džentlmenis.

Misters Vinsents Kramlss apsveica Nikolasu, viegli palocīdams galvu — tas bija kas vidējs starp Romas imperatora sveicienu un pudelesbrāļa mājienu —, un lika viesnīcniekam aizvērt durvis un iet ārā.

—    īsta bildei — teica misters Kramlss, pamādams Nikolasam, lai nenāk tuvāk un nesabojā to. — Mazais jau viņu nokausējis. Ja lielais trīs sekundēs neuzveiks viņu, viņam ir beigas. Atkārtojiet to, zēni!

Abi cīnītāji no jauna ķērās pie darba — kāvās, kamēr izšķīla no zobeniem dzirksteļu spietu par lielu prieku misteram Kramlsam, kurš acīmredzot uzskatīja to par ļoti svarīgu sasniegumu. Cīņa sākās ar apmēram divsimt zobena cirtieniem, kurus izdarīja gan mazais, gan lielais matrozis bez sevišķiem panākumiem, līdz mazo notrieca uz viena ceļgala, bet tas viņam bija nieks, jo viņš cīnījās arī uz viena ceļgala, laizdams darbā kreiso roku, un cirtās vareni, kamēr lielais izsita viņam zobenu no rokas. Šķita, ka nu mazais tūliņ padosies un lūgs žēlastību, bet viņš negaidot izrāva aiz jostas aizbāztu lielu pistoli un pielika to pie lielā matroža pieres; tas bija gaužām pārsteigts, jo nebija to gaidījis, un deva mazajam iespēju paķert zobenu un sākt cīņu no jauna. Cīņa turpinājās, un no abām pusēm tika izdarīti visneiedomājamākie cirtieni — ar kreiso roku, zem ceļa apakšas, pār labo plecu un pār kreiso; mazais matrozis spēcīgi iecirta lielajam pa kājām — tās būtu pilnīgi nocirstas, ja zobens būtu īsts, — un lielais pārlēca pār mazā zobenu, un, lai izlīdzinātu visu un spēle būtu godīga, lielais izdarīja to pašu cirtienu un mazais pārlēca pār viņa zobenu. Pēc tam vēl ilgi turpinājās mānīgi izklupieni pārmaiņus ar bikšu saraustīšanu uz augšu, jo trūka bikšturu; beidzot mazais matrozis (tikumiskais pārsvars acīmredzot bija viņa pusē, jo viņš vienmēr guva virsroku) sāka niknu uzbrukumu un abi saķērās tuvcīņā, un lielais pēc nesekmīgas pretošanās pakrita gar zemi un mira lielās mokās, jo mazais bija uzlicis kāju viņam uz krūtīm un izurba tām zobenu caur un cauri.

—   Jūs, zēni, izsauks un ne vienreiz vien, ja jūs papūlēsieties, — teica misters Kramlss. — Tagad atvelciet elpu un pārģērbieties.

To pateicis abiem cīnītājiem, viņš apsveicinājās ar Nikolasu; tas atklāja, ka mistera Kramlsa sejas lielums pilnīgi atbilst viņa ķermeņa apmēriem; viņam bija ļoti pilnīga' apakšlūpa, aizsmakusi balss, it kā viņš būtu paradis daudz kliegt, un ļoti īsi, melni mati, nocirpti gandrīz līdz galvvirsai, lai (kā Nikolass vēlāk uzzināja) būtu vieglāk uzlikt dažādas parūkas.

—   Ko jūs domājat par to, ser? — misters Kramlss apvaicājās.

—   Patiešām ļoti labi, lieliski! — Nikolass atbildēja.

—   Tādus zēnus jūs tik bieži vis neredzēsiet — tā es domāju, — misters Kramlss sacīja.

Nikolass piekrita, tikai piezīmēja — ja tie būtu cik necik līdzīgi…

—   Līdzīgi! — misters Kramlss izsaucās.

—   Es gribēju teikt, ja viņi būtu vienāda auguma, — Nikolass paskaidroja.

—   Vienāda auguma! — atkārtoja misters Kramlss.

—   Bet visa divcīņas jēga taču ir tā, ka starp viņiem ir pāris pēdu starpības! Kā jūs iegūsiet skatītāju simpātijas bez blēdīšanās — ja mazais necīnīsies ar garu šķeistu vai, vēl labāk, ja necīnīsies viens pret pieciem? Mums tikai nav tik daudz cilvēku.

—   Tagad saprotu, — Nikolass atbildēja. — Lūdzu piedošanu. Atzīstos, ka tas man neienāca prātā.

—   Tas ir pats galvenais, — misters Kramlss sacīja.

—   Parīt mēs uzstāsimies Portsmutā. Ja dodaties uz turieni, tad ieskatieties teātrī — un redzēsiet, kā mums tur klājas.

Nikolass apsolījās to izpildīt, ja būs iespējams, un, pievilcis krēslu tuvāk kamīnam, sāka sarunu ar teātra direktoru. Tas bija ļoti runīgs un sabiedrisks cilvēks; viņu mudināja varbūt ne tik daudz iedzimts runīgums, cik lielās viskija un ūdens devas un šņaucamās tabakas šķipsnas, kuras viņš ņēma no vestes kabatā ievietotas brūna papīra turzas. Viņš gluži atklāti izstāstīja par savu darbību un plaši izrunājās par savas trupas un savas ģimenes talan

tiem; abi pusaudži ar zobeniem bija abu godājami locek|i. Acīmredzot rīt Portsmutā vajadzēja salasīties dažādām lēdijām un džentlmeņiem, un uz turieni devās arī tēvs ar abiem dēliem (ne uz visu sezonu, bet kā klejojoša trupa), ar vislielākajiem panākumiem pabeiguši uzstāšanos Gildfordā.

—   Vai jūs arī dodaties uz Portsmutu? — direktors jautāja.

—   Jā-ā, — Nikolass atbildēja. — Jā gan.

—   Vai jūs pazīstat šo pilsētu? — apvaicājās direktors, kurš šķita domājam, ka drīkst prasīt tādu pašu uzticēšanos, kādu pats parādījis.

—   Nē, — Nikolass atteica.

—   Un nekad neesat tur bijis?

—   Nekad.

Misters Vinsents Kramlss aprauti un dzestri nokāsējās, it kā gribētu teikt: «Ja negribat vaļsirdīgi runāt, tad nerunājiet,» — un ņēma no papīra turzas tik prāvas šņaucamās tabakas šķipsnas citu pēc citas, ka Nikolass nobrīnījās, kur tām visam būs vieta.

Ar to nodarbodamies, misters Kramlss laiku pa laikam ar vislielāko interesi meta skatienus uz Smaiku, kurš, likās, jau pašā sākumā bija viņu stipri pārsteidzis. Patlaban Smaiks bija iesnaudies un klanīja galvu, sēdēdams uz krēsla.

—   Piedodiet, ka es tā saku, — teica direktors, pieliekdamies pie Nikolasa un klusinādams balsi, — bet cik lieliska seja ir jūsu draugam!

—   Nabadziņš! — Nikolass sacīja, mazliet pasmaidīdams. — Es gan vēlētos, lai tā būtu mazliet pilnīgāka un ne tik nomocīta.

—   Pilnīgāka?! — šausmās izsaucās direktors. — Tad jūs to samaitātu uz visu mūžu!

—   Jūs tā domājat?

—   Vai es tā domāju, ser? Tāds, kāds viņš ir tagad, — direktors turpināja, enerģiski uzsizdams sev pa ceļgalu, — bez vismazākā laukumiņa uz miesas, tikai ar vienu krasu sejā, viņš tik lieliski tēlotu badā mirstošu cilvēku kā necits mūsu zemē. Apģērbiet viņu par aptiekāru «Romeo un Džuljetā», uzlieciet mazdrusciņ sarkanas krāsas viņam uz degungala — un viņu noteikti saņems ar ovācijām, līdzko viņš pabāzīs galvu pa durvīm pretim sufliera būdai.

—   Jūs spriežat par viņu no profesionālā viedokļa, — Nikolass smiedamies noteica.

—   Kā gan citādi? — direktors atbildēja. — Kopš nodarbojos ar šo profesiju, man nekad nav gadījies redzēt jaunu cilvēku, kurš būtu gluži kā radīts šai lomai, bet es taču spēlēju resnus bērnus, kad biju tikai pusotru gadu vecs.

Gaļas pudiņš, kas parādījās reizē ar jaunajiem Kramlsiem, pievērsa sarunu citai tēmai vai, pareizāk sakot, uz laiku pilnīgi pārtrauca to. Abi jaunie džentlmeņi rīkojās ar nažiem un dakšiņām ne mazāk veikli kā ar zobeniem, un, tā kā arī pārējiem ēstgriba bija tikpat skaudra kā jebkurš ierocis, tad nebija laika runāšanai, kamēr vakariņas tika pabeigtas.

Līdzko jaunie Kramlsi bija norijuši pēdējo kumosu, viņi ar apspiestu žāvāšanos un staipīšanos sāka izrādīt tieksmi doties pie miera, bet Smaiks šo tieksmi izrādīja vēl enerģiskāk, jo, ēdot vakariņas, vairākkārt iemiga. Nikolass tāpēc izteica vēlēšanos atvadīties, bet direktors negribēja par to ne dzirdēt, apzvērēdams, ka esot jau iepriekš izbaudījis prieku piedāvāt jaunajam paziņam līdzdalību punša dzeršanā un, ja tas atteikšoties, viņš uzskatīšot to par visai neglītu rīcību.

—   Lai viņi iet, — teica misters Vinsents Kramlss, — bet mēs ērti un patīkami pasēdēsim divatā pie kamīna.

Nikolasam patiesībā nemaz nenāca miegs, jo viņš bija pārāk noraizējies, tāpēc, mirkli pavilcinājies, viņš pieņēma piedāvājumu, un, kad viņš bija paspiedis roku abiem jaunajiem Kramlsiem, bet direktors no savas puses bija izjusti svētījis Smaiku, viņi abi apsēdās viens otram pretī pie kamīna, lai tukšotu punša trauku, kas drīz vien parādījās, tā kūpēdams, ka prieks bija redzēt, un izplatīdams visai patīkamu un vilinošu aromātu.

Taču, par spīti punšam un direktoram, kurš stāstīja visādus notikumus, smēķēja pīpi un šņauca tabaku pārsteidzošos daudzumos, Nikolass palika, izklaidīgs un nomākts. Viņa domas kavējās pie bērnības dzimtās mājas, un, kad tās atgriezās pie pašreizējā stāvokļa, tad nedrošā rītdiena > padarīja viņu drūmu, un šo drūmumu viņš ne ar kādam pūlēm nespēja uzveikt. Viņa domas klejoja, viņš dzirdēja direktora balsi, bet bija kurls pret to, ko tā sacīja, kad misters Vinsents Kramlss, skaļi smiedamies, pabeidza garu stāstu par kādu notikumu un apvaicājās, ko Nikolass būtu

darījis līdzīgos apstākļos, viņš bija spiests no sirds atvainoties un atzīties, ka nemaz nezina, par ko bijusi runa.

—   Jā, es to manīju, — misters Kramlss sacīja. — Jums kaut kas nedod mieru. Kas tas ir?

Nikolass nevarēja atturēt smaidu par tik tiešu jautājumu, bet, apdomādams, ka nav nozīmes izvairīties no atbildes, atzinās, ka esot nobažījies, vai sasniegšot to mērķi, kas viņu atvedis uz šejieni.

—   Un kas tas ir par mērķi? — direktors jautāja.

—   Dabūt kādu darbu, kas sagādātu man un manam nabaga ceļabiedram visu dzīvei nepieciešamo, — Nikolass atbildēja. — Tāda ir patiesība. Manuprāt, jūs to jau sen esat uzminējis, bet es tomēr varu lepoties, ka esmu jums to tik labprāt atklājis.

—   Bet kādu darbu jūs Portsmutā varat atrast drīzāk nekā citur? — jautāja misters Vinsents Kramlss, kausēdams sveces liesmā zīmoglaku uz pīpes kāta un izspaidīdams to ar mazo pirkstiņu.

—   Ostā piestāj daudz kuģu, — Nikolass sacīja, — un es pamēģināšu dabūt uz kāda darbu. Sā vai tā, bet tur vismaz būs pārtika.

—   Sālīta gaļa un atšķaidīts rums, zirņu biezputra un pelavu sausiņi, — direktors teica, ievilkdams dūmu, lai pīpe nenodzistu, un turpinādams to izrotāt.

—   Ir jau vēl kas ļaunāks par to, — Nikolass atteica. — Es ticu, ka panesīšu to visu tikpat labi kā vairums jaunu ļaužu manā vecumā un manos apstākļos.

—   Vajadzēs panest, — direktors atbildēja, — ja tiksiet uz kuģa, bet jūs jau netiksiet.

—   Kāpēc?

—   Tāpēc, ka nav neviena kapteiņa vai stūrmaņa, kurš domātu, ka jūs esat jums pienācīgās uztura devas vērts, ja viņi var jūsu vietā dabūt cilvēku ar praksi, — direktors paskaidroja, — un tādu tur ir tikpat daudz kā austeru, ko pārdod ielās.

—   Ko jūs gribat teikt? — jautāja Nikolass, uztraucies par šo apgalvojumu un pārliecināto toni, kādā tas tika izsacīts. — Cilvēki taču nepiedzimst par pieredzējušiem jūrniekiem. Manuprāt, tos apmaca.

Misters Vinsents Kramlss palocīja galvu.

—   Jā gan, tikai ne vairs jūsu vecumā un ne tādus džentlmeņus kā jūs.

Iestājās klusums. Nikolasa seja sadrūma, un viņš nomākts raudzījās ugunī.

—   Vai jums nav ienākusi prātā neviena cita vieta, kur varētu darboties jauns cilvēks ar jūsu ārieni un manierēm un kas dotu iespēju ar ērtībām apskatīt pasauli? — apvaicājās direktors.

—   Nē, — NikolaSs atbildēja, papurinādams galvu.

—   Nu, tad es jums vienu tādu nosaukšu, — direktors sacīja, izkratīdams pīpes pelnus kamīnā un paceldams balsi. — Skatuve!

—   Skatuve! — Nikolass izsaucās gandrīz tikpat skaļi.

—   Aktiera profesija, — sacīja misters Vinsents Kramlss.

—   Es pats darbojos šinī profesijā, mana sieva tanī darbojas, mani bērni tam darbojas. Man bija suns, kurš uzstājās kopš kucēna dienām un nomira šinī darbā; mans ponijs uzstājas lugā «Tatārs Timurs». Es jums pavēršu ceļu un jūsu draugam tāpat. Sakiet tikai vienu vārdu. Man vajag kaut ko jaunu.

—   Es šais lietās neko nesaprotu, — atbildēja Nikolass, kuram elpa aizrāvās no tik negaidīta priekšlikuma. — Nekad neesmu spēlējis uz skatuves, vienīgi skolā.

—   Jūsu gaitā un manierēs ir kaut kas no cildenas komēdijas, jūsu acīs — kaut kas no jauneklīgas traģēdijas un jūsu smieklos — kaut kas no dzīvīga farsa, — misters Vinsents Kramlss sacīja. — Jūs gūsiet tādus panākumus, it kā jau kopš dzimšanas būtu sapņojis tikai par skatuvi.

Nikolass iedomājās, cik maz sīknaudas paliks viņa kabatā, kad viņš nomaksās viesnīcas tēriņu, un sāka svārstīties.

—   Jūs varat būt mums visvisādi noderīgs, — misters Kramlss turpināja. — Padomājiet, cik lieliskas afišas cilvēks ar jūsu izglītību varētu rakstīt izlikšanai skatlogos!

—   Ar šādu uzdevumu es laikam tiktu galā, — Nikolass sacīja.

—   Skaidrs, ka tiktu! — apstiprināja misters Kramlss.

—  «Sīkumus skat. programmā» — katrai jūs varat sacerēt vai pusi grāmatas! Un lugas! Vajadzības gadījumā jūs varētu uzrakstīt mums lugu, kas parādītu trupu visā spožumā.-

»

—   Par to es neesmu tik pārliecināts, — Nikolass atbildēja, — bet dažreiz es varētu uzmest jums šo to derīgu.

—   Mēs nekavējoties sniegsim jaunu, lielisku izrādi, — direktors sacīja. — Padomāsim,,. Mūsu teātra sevišķās iespējas… jaunas un krāšņas dekorācijas… jums vajadzēs kaut kur ievietot īstu sūkni un divas veļas mazgājamās vannas.

—   Lugā? — Nikolass apjautājās.

—   Jā, — direktors atbildēja. — Es to visu nesen lēti nopirku ūtrupē, un tas lieliski noderēs. Tas ir pēc Londonas parauga. Viņi sagādā apģērbus un rekvizītus un liek uzrakstīt piemērotu lugu. Vairumam teātru ir šim mērķim savi autori.

—   Patiešām? — Nikolass nobrīnījās.

—   Jā, — direktors apstiprināja, — viņiem tas ir parasts. Afišās tas lepni izskatīsies — atsevišķās rindiņās: «īsts sūknis! Lieliskas vannas! Varena atrakcija!» Vai jus gadījumā neesat mazliet mākslinieks?

—   Šāds talants man nepiemīt, — Nikolass atbildēja.

—   Ak! Nu tad neko nevar darīt, — noteica direktors. — Būtu jūs mākslinieks, mēs varētu attēlot uz afišas lielu gravīru, kas parāda visu pēdējā cēliena ainu ar sūkni un vannām vidū, bet, ja jūs tas neesat, tad tur nekas nav līdzams.

—   Un cik es par to visu saņemtu? — Nikolass apvaicājās pēc neilgām pārdomām. — Vai ar to varētu iztikt?

—   Iztikt! — direktors izsaucās. — Jūs dzīvotu kā princis! Ar jūsu aktiera algu, jūsu drauga algu un jūsu rakstiem jūs saņemtu — jā, jūs saņemtu mārciņu nedēļā!

—   Nejokojiet!

—   Es nejokoju, un, ja mums būs labi ienākumi, tad teju pat divreiz vairāk.

Nikolass paraustīja plecus; rīt viņu gaidīja burtiski nabadzība, un, ja arī viņam pietiktu spēka izturēt vislielākās grūtības un vissmagāko darbu, vai bija vērts glābt savu bezpalīdzīgo ceļabiedru tikai tāpēc, lai viņu piemeklētu tāds pats bargs liktenis, no kāda viņš nupat atbrīvots? Viegli uzskatīt septiņdesmit jūdzes par tīro nieku, ja tev jāatrodas vienā pilsētā ar cilvēku, kas pret tevi nežēlīgi izturējies un pamodinājis tevī visrūgtākās domas, bet tagad šis atstatums šķita pietiekami liels. Un kas notiktu, ja viņš aizbrauktu jūrā un māte vai Keita tikmēr nomirtu?

Ilgi nedomādams, viņš steidzās paziņot, ka pieņem priekšlikumu, un, lēmumu apstiprinādams, sniedza misteram Vinscntam Kramlsam roku.

## XXIII NODAĻA

stāsta par mistera Vinsenta Kramlsa trupu un par viņa pasākumiem mājas dzivē un teātri.

Tā kā misteram Kramlsam viesnīcas zirgu stallī stāvēja ērmīgs četrkājains dzīvnieks, ko viņš sauca par poniju, un nezināma modeļa kariete, ko viņš godināja par četrriteņu faetonu, nākamajā rītā Nikolass devās ceļā ar lielākām ērtībām, nekā bija gaidījis: viņš kopā ar direktoru sēdēja priekšējā sēdeklī, bet aizmugurē novietojās jaunie Kramlsi un Smaiks kopā ar pītu grozu, kas bija nodrošināts pret mitrumu ar biezu vaskautu; grozā glabājās zobeni, pistoles, bizītes, matrožu drēbes un citas jauno džentlmeņu profesijā vajadzīgās mantas.

Ponijs nesteidzās un — varbūt skatuviskās audzināšanas dēļ — šad tad izrādīja stipru vēlēšanos likties guļus. Tomēr misters Vinsents Kramlss turēja to kājās, stipri saraudams grožus vai lietodams pātagu, un, kad šie paņēmieni nelīdzēja un dzīvnieks apstājās, Kramlsa vecākais dēls izkāpa no faetona un iespēra tam. Sādi uzmudināts, ponijs laiku pa laikam bija ar mieru kustēties uz priekšu, un tā viņi vilkās tālāk visām ieinteresētām personām par lielu patiku, kā misters Kramlss patiesīgi izsacījās.

—   īstenībā viņš ir labs ponijs, — misters Kramlss sacīja, pagriezies pret Nikolasu.

Varbūt viņš īstenībā tāds arī bija, tikai ne pēc izskata, jo viņa spalva bija gaužām rupja un neizskatīga. Tāpēc Nikolass tikai piezīmēja, ka nebrīnoties par to.

—   Sirn ponijam aiz muguras ir bezgala daudz izrāžu, — misters Kramlss turpināja, veikli iesizdams tam pa plakstiņu par vecas pazīšanās zīmi. — Viņš ir tikpat kā trupas loceklis. Viņa māte bija māksliniece.

—   Tā? — Nikolass atsaucās.

—   Viņa ēda ābolu pīrāgu cirkā vairāk nekā četrpadsmit gadu, — direktors stāstīja, — šāva no pistoles, likās gulēt ar naktscepuri galvā, īsi sakot, vadīja visu izrādi. Viņa tēvs bija dejotājs.

, — Izcils dejotājs?

—   To nevar teikt, — direktors atbildēja. — Viņš bija diezgan vulgārs ponijs. Taisnību sakot, sākumā viņu ik dienas izīrēja, un pēc tam viņš vairs netika vaļā no vecajām ieražām. Melodrāmā viņš labi noderēja, tikai bija rupjš, pārāk rupjš. Kad māte nomira, viņš pārgāja uz portvīnu.

—   Uz portvīnu? — Nikolass izsaucās.

—   Viņš dzēra portvīnu kopā ar klaunu, — direktors paskaidroja, — bet bija pārāk alkatīgs un kādu nakti sagrauza stikla kausu un nosmaka; tā viņa vulgaritāte noveda viņu kapā.

Sā neveiksmīgā dzīvnieka pēcnācējs, veikdams savu dienas darbu, prasīja divkāršu vērību no mistera Kramlsa puses, tāpēc šim džentlmenim pietrūka laika sarunām. Nikolass varēja brīvi nodoties savām domām, līdz viņi piebrauca pie Portsmutas paceļamā tilta, kur misters Kramlss poniju apturēja.

—   Te mēs kāpsim ārā, — direktors sacīja, — zēni aizvedīs poniju uz stalli un aiznesīs bagāžu uz mūsu dzīvokli. Lai viņi pagaidām nes uz turieni arī jūsu mantas!

Pateicies misteram Kramlsam par viņa laipno piedāvājumu, Nikolass izlēca no karietes un, paņēmis Stnaiku zem rokas, sekoja direktoram pa Ilaistritu uz teātri, juzdamies diezgan satraukts un apmulsis par izredzēm tūliņ ņemt dalību viņam tik svešajā, skatuves dzīvē.

Viņi pagāja garām milzumam afišu, kas bija izlīmētas uz sienām un izstādītas logos; tanīs mistera Vinsenta Kramlsa, misis Kramlsas, jauno Kramlsu un mis Kramlsas vārdi bija iespiesti ar ļoti lieliem burtiem, bet visi pārējie ar ļoti sīkiem; iegājuši pa kādām durvīm, aiz kurām stipri oda pēc apelsīnu mizām, lampu eļļas un zāģu skaidain, un aiztaustījušies pa tumšu gaiteni līdz pakāpieniem, viņi nokļuva mazā audekla dekorāciju un krāsu podu labirintā un tad beidzot atradās uz Portsmutas teātra skatuves.

—   Mēs esam klāt, — sacīja misters Kramlss.

Bija diezgan tumšs, bet Nikolass varēja saskatīt, ka stāv uz netīras grīdas pie pirmās kulises sufliera būdas pusē starp kailām sienām, noputējušām dekorācijām, appelējušiein mākoņiem un biezi nopindzelētām drapērijām. Viņš apskatījās visapkārt: griesti, parters, ložas, galerijas, orķestra vieta, dekorācijas — viss izskatījās rupjš, salts, drūms un nožēlojams.

—   Vai tad tas ir teātris? — Smaiks izbrīnā nočukstēja. — Es domāju, ka tas laistās vien ugunīs un greznumā.

—   Tā jau arī ir, — Nikolass atbildēja, gandrīz tikpat izbrīnījies, — tikai dienā ne, Smaik, dienā ne.

Direktora balss nejāva viņam rūpīgāk apskatīt telpu, bet sauca viņu uz otru proscēnija pusi, kur pie ovāla sarkankoka galdiņa ar tievām kājiņām sēdēja drukna, stalta sieviete blāvā zīda apmetnī, gadus četrdesmit vai piecdesmit veca; uz rokas viņai karājās cepure, iekārta lentēs, mati (to bija ļoti daudz) bija sakārtoti lielos vijumos virs ausīm.

—   Mister Džonson, — teica direktors (Nikolass bija nosaucis sevi tai pašā uzvārdā, ar kuru viņu bija apveltījis Ņūmens Nogss sarunā ar misis Kenvigsu), — atļaujiet jūs iepazīstināt ar misis Kramlsu.

—   Priecājos jūs redzēt, ser, — aizkapa balsī sacīja misis Kramlsa. — Liels prieks jūs redzēt, un vēl lielāka laime apsveikt jūs kā daudzsološu locekli mūsu pulkā.

Uzrunādama viņu šādiem vārdiem, lēdija spieda viņam roku; viņš redzēja, ka roka bija liela, bet nebija gaidījis tik spēcīgu spiedienu, ar kādu viņu pagodināja.

—   Un tas, — lēdija turpināja, tuvodamās Smaikam ar traģiskas aktrises soļiem, kad tā izpilda režisora norādījumus, — tas ir otrs. Apsveicu arī jūs, ser!

—   Šķiet, ka viņš derēs, mana dārgā, — teica direktors, iešņaukdams tabaku.

—   Viņš ir lielisks, — sacīja lēdija. — īsts atradums!

Kad misis Kramlsa atgriezās pie galdiņa, no kāda noslēpumaina kaktiņa uz skatuves izskrēja meitene netīros baltos ieloču svārkos, kas sniedzās līdz ceļgaliem, īsās biksēs, sandalēs, baltā jaciņā, sārtu gāzes cepurīti galvā ar zaļu plīvuru, uztītiem matiem; viņa iztaisīja pirueti, divus lēcienus, vēl vienu pirueti, tad, paskatījusies uz pretējo pusi, iespiedzās, palēcās uz priekšu, apstājās sešas collas no rampas un pakrita skaistā, šausmas izteicošā pozā — bija parādījies noplīsis džentlmenis vecās bifeļādas tupelēs; enerģiski pieslīdējis klāt, tas sāka griezt zobus un nikni vēcināt spieķi.

—   Viņi mēģina «Mežonīgo indiāni un meiteni», — misis Kramlsa paskaidroja.

—   O! — noteica direktors. — Mazā baleta intermēdija. Ļoti labi, turpiniet! Lūdzu, mazliet sānis, mister Džonson! Pietiek. Lūdzu!

.' Direktors sasita plaukstas, un mežonis, kļūdams nikns, aizslīdēja uz meitenes pusi, bet tā izvairījās no viņa ar sešām piruetēm un pēdējās piruetes beigās sastinga uz pirkstu galiņiem. Tas, šķiet, ietekmēja mežoni, un, mazliet vēl patrakojis un padzenājis meiteni no viena kakta

uz otru, viņš sāka atmaigt un pāris reižu noglaudīja seju ar labās rokas pirkstiem, likdams saprast, ka meitenes skaistums viņu sajūsmina. Kaislības iespaidots, viņš (mežonis) sāka sist sev ar dūri pa krūtīm un izpaust citas neprātīgas iemīlēšanās pazīmes, bet šīs diezgan prozaiskās izdarības droši vien bija par iemeslu tam, ka meitene iemiga; vai nu tā bija, vai nebija, bet viņa iemiga ciešā miegā uzbēruma nogāzē, un mežonis, to pamanījis, pielika kreiso plaukstu pie kreisās auss un palocīja galvu, it kā likdams saprast visiem, kam te kāda daļa, ka viņa patiešām guļ un neizliekas. Palicis viens, mežonis sāka deju. Viņš gan nepaspēja to pabeigt, jo meitene pamodās, izberzēja acis, piecēlās no uzbēruma un arī sāka deju — tādu deju, ka mežonis skatījās uz to ekstāzē un, kad deja bija galā, noplūca no tuvīnā koka kādu botānisku kuriozu — kaut ko līdzīgu mazai, marinētai kāpostgalviņai — un sniedza to meitenei; viņa sākumā negribēja to pieņemt, bet, redzot mežoni lejam asaras, atmaiga. Tad mežonis palēcās aiz prieka un meitene palēcās aiz sajūsmas par marinētās kāpostgalviņas jauko aromātu. Pēc tam mežonis un meitene divatā izpildīja brāzmainu deju, un pēdīgi mežonis nometās uz viena ceļa un meitene nostājās uz vienas kājas uz viņa otra ceļa, tā nobeidzot baletu un atstājot skatītājus patīkamā neziņā, vai viņa galu galā apprecēs mežoni vai atgriezīsies pie saviem draugiem.

—   Ļoti labi, nudien, — misters Kramlss sacīja.

—   Bravol

—   Bravol — izsaucās Nikolass, nolēmis uzņemt visu no vislabākās puses. — Lieliski!

—   Tas, ser, — sacīja misters Vinsents Kramlss, pavirzīdams meiteni uz priekšu, — ir bērns — fenomens, mis Nineta Kramlsa.

—   Jūsu meita? — Nikolass jautāja.

—   Mana meita, mana meita! — misters Vinsents Kramlss atbildēja. — Viņa kļūst par elku katrā pilsētā, ko mēs apmeklējam, ser. Par šo meiteni, ser, mēs esam saņēmuši glaimojošas vēstules no dižcilšiem un muižniekiem gandrīz katrā Anglijas novadā.

— Par to es nemaz nebrīnos, — Nikolass sacīja.

—   Viņa droši vien ir īsts dzimis ģēnijs.

—   īsts… ē… — misters Kramlss apklusa; viņam trūka vārdu, lai raksturotu bērnu — fenomenu. — Es jums, lūk, ko teikšu, ser, — viņš turpināja, — šā bērna talantu nav iespējams attēlot. Viņa ir jāredz, ser, jāredz, lai kaut mazliet spētu novērtēt. Tā! Ej nu pie mātes, mana dārgā.

—   Vai drīkstu jautāt, cik viņai gadu? — apvaicājās Nikolass.

—   Drīkstat, ser, — atbildēja misters Kramlss, cieši lūkodamies jautātājam sejā, kā to dara daži cilvēki, kad viņi šaubās, vai ticēs tam, ko viņi sacīs. — Viņai ir desmit gadu, ser.

—   Un ne vairāk?

—   Ne par vienu dienu.

—   Ak dievs! — Nikolass izsaucās. — Tas ir pārsteidzoši.

Tas tiešām bija pārsteidzoši, jo, par spīti mazajam augumam, seja bērnam — fenomenam bija diezgan vecīga; bērns bija palicis tanī pašā vecumā — paši vecākie skatītāji varbūt neatminējās, cik ilgi, — vismaz gadus piecus. Taču meiteni vēlu lika gulēt un kopš agras bērnības viņai deva neierobežotā daudzumā atšķaidītu džinu, lai aizkavētu augšanu, un iespējams, ka šāda audzināšanas sistēma bija radījusi bērnam — fenomenam šīs papildus fenomenālās īpašības.

Kamēr ritēja īsais dialogs, džentlmenis, kas bija tēlojis mežoni, uzvilka kurpes un, turēdams tupeles rokā, apstājās dažus soļus atstatu, it kā vēlēdamies piebiedroties sarunai. Notrāpījis izdevīgu mirkli, viņš tika pie vārda.

—   Tas tik ir talants, ser! — mežonis teica, pamādams uz mis Kramlsas pusi.

Nikolass piekrita.

—   Ak! — sacīja aktieris, sakozdams zobus un ievilkdams ar svilpienu gaisu. — Viņa nedrīkst palikt provincē, nedrīkst!

—   Ko jūs gribat ar to teikt? — direktors jautāja.

—    Es gribu teikt, — aktieris iededzies atbildēja, — ka viņa ir pārāk laba provinces skatuvei un ka viņai jābūt kādā no Londonas lielākajiem teātriem vai nekur! Un es teikšu jums vēl ko vairāk, bez aplinkiem: ja nebūtu jums pazīstamu personu skaudības un greizsirdības, tad viņa jau tur būtu. Varbūt jūs iepazīstinātu mani, mister Kramls?

—   Misters Foulers, — sacīja direktors, stādīdams viņu Nikolasam priekšā.

—    Priecājos iepazīties, ser! — Misters Foulers aizskāra platmales malu ar rādītāja pirkstu un tad sniedza roku. —Jauns kolēģis, ser, ja pareizi saprotu.

—   5ā vārda necienīgs, — Nikolass atbildēja.

—   Vai esat kādreiz redzējis tādas muļķības? — aktieris čukstēja, pavezdams viņu sānis, kad Kramlss bija atstājis viņus, lai aprunātos ar sievu.

—   Ko tad?

Misters Foulers savilka jocīgu seju un noradīja pār plecu.

—   Vai patiešām jūs domājat bērnu — fenomenu?

—   Blēdnieku, seri — misters Foulers atbildēja. — Jebkurš patversmes bērns ar visparastākajām spējām nospēlētu to labāk par viņu. Viņa var pateikties savai laimes zvaigznei, ka ir piedzimusi kā direktora meita.

—   Jums laikam tas ķeras pie sirds, — Nikolass smaidīdams piezīmēja.

—   Jā, dieva vārds, kā lai neķeras! — misters Foulers sacīja, paņēmis viņu zem rokas, staigādams uz priekšu un atpakaļ pa skatuvi. — Cilvēkam ir taču iemesls sirdīties, vai ne, ja viņš redz, ka šis lempīgais skuķis ik vakaru uzstājas labākajās lomās un burtiski nodara teātrim zaudējumus, jo viņu bāž cilvēkiem acīs ar varu, bet pārējos aktierus apiet? Vai nav brīnums, kā nolādētā ģimenes godkāre apstulbina cilvēku tiktāl, ka viņš rīkojas pats pret savām interesēm! Es skaidri zinu, ka pagājušā mēnesī Sautemptonā bija ieradušies skatītāji par piecpadsmit šiliņiem sešiem pensiem, lai noskatītos, kā es dejoju skotu deju, — un kādas bija sekas? Kopš tā vakara mani ne reizi, nevienu vienīgu reizi neizlaida ar šo deju, bet bērns — fenomens ik vakaru caur mākslīgu ziedu pušķiem ņirdza pieciem pieaugušajiem un vienam mazulim parterā un diviem puikām galerijā.

—   Cik varu spriest no redzētā, — Nikolass sacīja, — tad jūs esat vērtīgs trupas loceklis.

—   O, — atsaucās misters Foulers, sizdams vienu tupeli pret otru, lai izdauzītu putekļus, — es tieku galā gluži labi — varbūt labāk par citiem savā žanrā —, bet, ja pret mani šādi izturas, tad šķiet, ka man pie pazolēm ir svins, nevis krīts un jādejo kā važās iekaltam, un neviens to nenovērtē. Sveiks, veco zēn, — kā sviežas?

Džentlmenis, ko uzrunāja šādiem vārdiem, bija ār .tumši!, dzeltenīgu seju, gariem, bieziem, melniem matiem, un droši vien (kaut arī viņš bija gludi noskuvies) viņam auga tumša, cieta bārda un ūsas. Pēc izskata viņam nebija vairāk par trīsdesmit gadiem, kaut gan pirmajā acu uzmetienā viņu varētu noturēt par vecāku, jo viņa garenā seja bija ļoti bāla aiz biežas grima lietošanas. Viņš valkaja rūtainu kreklu, vecus zaļus svārkus ar jaunām zeltītām pogām, kaklautu ar platām zaļām un sarkanām svītrām un platas zilas bikses; rokā viņš turēja vienkāršu oša spieķi — drīzāk parādei nekā lietošanai, jo viņš vēcināja to ar rokturi lejup, vienīgi tad ne, kad pacēla to uz dažām sekundēm un, nostājies pozīcijā, spēra kādu soli uz kulisēm vai pret kādu dzīvu vai nedzīvu priekšmetu, kas tobrīd derēja par labu mērķi.

—   Nu, Tomij, kas no jauna? — jautāja šis džentlmenis, taisīdams izklupienu ar spieķi, ko viņa draugs veikli atsita ar tupeli.

—   Jauns darbinieks — tas ir viss, — atbildēja misters Foulcrs, skatīdamies uz Nikolasu.

—   Iepazīstiniet taču, Tomij, iepazīstiniet! — sacīja otrs džentlmenis, pārmetoši plikšķinādams ar spieķi pa drauga platmales dibenu.

—   Misters Lenvils, mūsu pirmais traģiķis, — misters Džonsons, — pantomīmists teica.

—   Vienīgi tad ne, kad vecajam Miezerim ienāk prātā tēlot traģēdijās, — to jums vajadzēja piemetināt, Tomij, — piezīmēja misters Lenvils. — Domāju, jūs zināt, ser, kurš ir Miezeris?

—   Nudien nezinu, — Nikolass atbildēja.

—   Tā mēs saucam Kramlsu, jo viņa spēle ir smagnēja un tūļīga, — paskaidroja misters Lenvils. — Man gan nevajadzētu dzīt jokus, jo man ir divpadsmit lappušu gara loma, kurā jāuzstājas rītvakar, un es vēl neesmu paspējis tanī ieskatīties. Es gan velnišķi ātri visu iemācos — tas ir vienīgais labums.

Nomierinājis sevi ar šo apsvērumu, misters Lenvils izvilka no svārku kabatas netīru, saburzītu manuskriptu un, vēlreiz taisījis izklupienu uz drauga pusi, sāka staigāt šurpu turpu, mācīdamies lomu un šad tad ieņemdams attiecīgas pozas saskaņā ar tekstu.

Tikmēr bija sapulcējusies gandrīz visa trupa; bez mistera Lenvila un viņa drauga Tomija te bija arī jauns, slaids, īsredzīgs džentlmenis, kurš tēloja nelaimīgus mīlētājus un dziedāja tenorā; viņš ienāca rokrokā ar komisku laucinieku — vīru ar uzrautu degunu, lielu muti, platu seju un izvalbītām acīm. Bērnam — fenomenam kavēja laiku ieskurbis pusmūža džentlmenis, noplīsis līdz pēdējai iespējai; viņš tēloja miermīlīgus un tikumīgus večus, bet misis Kramlsu aplidoja cits pusmūža džentlmenis — mazliet respektablāka izskata; tas tēloja ātras dabas vīrus — tos ērmīgos dīvaiņus, kuriem ir brāļadēli armijā un kuri dzenas tiem pakaļ ar resnu rungu, lai piespiestu tos precēt bagātas mantinieces. Vēl te bija kāds klaidonim līdzīgs tips, kurš valkāja pinkainu kažoku; viņš staigāja šurpu turpu gar rampu, vicinādams spieķīti un nepārtraukti kaut ko murminādams iedomātai publikai par uzjautrināšanu. Viņš vairs nebija pārāk jauns, un viņa augums ar gadiem nebija kļuvis slaidāks, bet viņam piemita kaut kāds pārspīlēts švītums kā cildenas komēdijas varonim. Vēl te bija trīs četri jauni vīrieši ar iekritušiem vaigiem un biezām uzacīm, tie sarunājās kādā kaktā; šķita, ka tie nav tik nozīmīgas personas, jo viņi smējās un pļāpāja, nepievērsdami neviena uzmanību.

Lēdijas bija salasījušās mazā pulciņā ap ļodzīgo galdu. Te bija mis Snevcliči, kura varēja izpildīt visu, sākot ar dažādām dejām un beidzot ar lēdiju Makbeti; savā beneficē viņa vienmēr tēloja kādu lomu debeszilās, īsās zīda biksītēs; no savas ogļu liekšķerei līdzīgās salmu cepurītes apakšas viņa meta skatienus uz Nikolasu un izlikās, ka ir ļoti aizņemta, stāstot par kādu interesantu notikumu savai draudzenei mis Ledrukai, kura bija paņēmusi līdzi rokdarbu un gluži nepiespiesti tamborēja kruzuļotu apkaklīti. Te bija mis Belvonija, kura tēloja lomas bez teksta; viņa parasti bija pāžs baltās zīda biksēs un stāvēja, saliekusi vienu kāju, un vēroja publiku vai ienāca un izgāja kopā ar misteru Kramlsu cildenās traģēdijās; patlaban viņa uztina cirtas skaistajai mis Bravasai, kuras portretu kādā lomā bija darinājis graviera māceklis; šī portreta reprodukcijas tika izstādītas pārdošanai konditora un dārzeņu tirgotāja veikalos, kā arī bibliotēkā un kasē, kad parādījās afišas par viņas gadskārtējo benefici. Te bija misis Lcnvila visai ļenganā cepurītē ar plīvuru; viņa bija gaidībās — tādās gaidībās, kādās viņai droši vien gribējās būt, ja viņa patiesi mīlēja misteru Lenvilu; te bija mis Geizindži ar neīstas sermuļādas boa ap kaklu; ar abiem boa galiem viņa jokodamās sita jaunākajam misteram KramPsam. Beidzot, te bija misis Gradena brūnā mētelī ar pelerīni un bebrādas cepurē; viņa palīdzēja misis Kramlsai saimniecībā, iekasēja naudu pie ieejas, palīdzēja lēdijām ģērbties, slaucīja teātri, aizstāja suflieri, kad visiem bija jāiet pēdējā ainā uz skatuves, nepieciešamības gadījumā izpildīja jebkuru lomu, nekad nemācīdamās tekstu, un parādījās afišās ar jebkuru uzvārdu, kurš misteram Kramlsam tobrīd likās iespaidīgs.

Misters Foulers, laipni sniedzis visas šīs ziņas Nikolasam, pameta viņu, lai piebiedrotos draugiem; iepazīstināšanas ceremoniju noslēdza misters Vinsents Kramlss, raksturodams jauno aktieri kā ģenialitātes un erudīcijas brīnumu.

—   Lūdzu piedošanu, — teica mis Sneveliči, sāniski pielavīdamās pie Nikolasa, — vai jūs esat kādreiz spēlējis Kenterberijā?

—   Nekad, — Nikolass atbildēja.

—   Es atceros, ka esmu satikusi kādu džentlmeni Kenterberijā, — turpināja mis Sneveliči, — tiesa, ļoti īsu bridi, jo es pametu trupu, kad viņš iestājās tanī, bet viņš bija tik ļoti līdzīgs jums, ka es gandrīz biju pārliecināta, ka jūs esat tas pats.

—   Es gan redzu jūs pirmo reizi, bet esmu pārliecināts, ka nekad neesmu jūs redzējis; to es nekad nebūtu aizmirsis, — Nikolass sacīja ar pienācīgo galantumu.

—   O, protams, jūs man ļoti glaimojat, — mis Sneveliči atbildēja, graciozi palocīdamās. — Tagad, kad skatos uz jums, es redzu, ka tam džentlmenim Kenterberijā acis nebija tādas kā jums… Jūs laikam domājat, ka esmu liela rnu|ķe, ja pievēršu uzmanību tādiem sīkumiem, vai ne?

—   Nepavisam ne, — Nikolass atteica. — Kā lai es nejūtos glaimots par jūsu uzmanību?

—   O, jūs, vīrieši, esat tik iedomīgi! — mis Sneveliči izsaucās. Pēc tam viņa burvīgi apmulsa un, izvilkusi kabatas lakatu no izbalējušas sārta zīda somiņas ar apzeltītu slēdzi, pasauca mis Ledruku.

—   Led, mana dārgā! — sauca mis Sneveliči.

—   Kas noticis? — atsaucās mis Ledruka.

—   Viņš nav tas.

—   Kas nav tas?

—   Tas no Kenterberijas… tu jau zini, ko es gribēju teikt. Nāc šurp! Es gribu parunāties ar tevi.

Taču mis Ledruka negribēja nākt pie mis Sneveliči, un viņa bija spiesta iet pie mis Lcdrukas — to viņa izdarīja palēkdamās, un tas patiešām bija apburoši, bet mis Ledruka acīmredzot izzoboja mis Sneveliči, ka viņa iemīlējusies Nikolasā, jo mis Sneveliči, jautri sačukstējusies ar mis Ledruku, stipri iesita viņai pa rokām un atkāpās jaukā mulsumā.

—        Lēdijas un džentlmeņi, — teica misters Vinsents Kramlss, kurš kaut ko bija rakstījis uz papīra, — rit pulksten desmitos mēs atkārtosim «Nāvīgo cīņu»; piedalās visi. Intriga, saturs un personāža attiecības visiem zināmas, tāpēc mums pietiks ar vienu mēģinājumu. Visiem jāierodas desmitos, lūdzul

—       Visiem desmitos! — atkārtoja misis Gradena, apskatīdamās visapkārt.

—        Pirmdien no rīta mēs lasīsim jaunu lugu, — misters Kramlss turpināja. — Lomas vēl nav sadalītas, bet katram būs laba loma. Par to parūpēsies misters Džonsons.

—   Ko? — Nikolass satrūcies izsaucās. — Es…

—       Pirmdienas rītā! — atkārtoja misters Kramlss, paceldams balsi, lai apspiestu nelaimīgā mistera Džonsona iebildumus. — Tas ir viss, lēdijas un džentlmeņi.

Lēdijām un džentlmeņiem nevajadzēja atkārtotas atļaujas iet projām, tāpēc dažās minūtēs teātris bija tukšs, tanī palika tikai Kramlsu ģimene, Nikolass un Smaiks.

—       Goda vārds, — Nikolass teica, pavilcis direktoru sānis, — es nekādi netikšu galā līdz pirmdienai.

—   Blēņas! — atsaucās misters Kramlss.

—        Bet es patiešām nevaru, — Nikolass turējās pretī, — mana izdomas spēja nav pieradusi pie tādām prasībām, citādi es varbūt…

—        Izdomas spēja! Kas tai, pie velna, tur darāms! — direktors izsaucās.

—   Ļoti daudz kas, mans dārgais ser!

—        Itin nenieka, mans dārgais ser! — direktors nepacietīgi atcirta. — Franču valodu pārvaldāt?

—   Visā pilnībā.

—        Ļoti labi, — teica direktors, atvērdams galda atvilktni, un, izņēmis rullī satitu papīru, pasniedza to Nikolasam. — Tā! Pārtulkojiet to angliski un ierakstiet savu uzvārdu titullapā. Pie velna, — viņš pikti turpināja, — es bieži esmu teicis, ka gribētu turēt trupā tikai ļaudis, kas prot franciski; viņi tad varētu mācīties lomas no oriģināla un spēlēt angliski un man nebūtu šo raižu un izdevumu!

'Nikolass pasmaidīja un iebāza lugu kabatā.

—        Kā jūs domājat iekārtoties ar dzīvokli? — vaicāja misters Kramlss.

Nikolass neviļus iedomājās, ka pirmajā nedēļā nebūtu slikti gulēt kaut vai saliekamā gultā parterā, bet par atbildi tikai piezīmēja, ka neesot vēl domājis par šo jautājumu.

—   Tad nāciet, — teica misters Kramlss, — un pēc pusdienām mani zēni ies jums līdzi un parādīs vienu otru piemērotu vietu.

No šāda priekšlikuma nevarēja atteikties; Nikolass un misters Kramlss paņēma zem rokas misis Kramlsu un iznāca uz ielas lepnā ierindā. Smaiks, zēni un fenomens devās pa īsāku ce|u, bet misis Gradena palika biļešu kasē, lai iebaudītu aukstu sautētu jērgaļu un piedzertu klāt pinti portera.

Misis Kramlsa soļoja pa ietvi, it kā dotos pretī nāvei, savas nevainības apziņas iedvesmota un tādā heroiskā izturībā, kādu dod vienīgi tikumība. Misters Kramlss savukārt ar savu izskatu un gaitu tēloja nejūtīgu despotu; viens otrs no daudzajiem garāmgājējiem ievēroja viņus, un, kad viņi dzirdēja čukstam: «Misters un misis Kramlsi!» — vai kad ieraudzīja mazu zēnu paskrienamies uz priekšu, lai ieskatītos viņiem sejā, tad viņu stingie vaibsti atmaiga, jo viņi juta, ka ir populāri.

Misters Kramlss dzīvoja Senttomasstrītā pie kāda loča, vārdā Bulfa; jūrnieka mājai bija zaļi krāsotas durvis un tādas pašas logu aplodas; uz kamīna dzegas viesistabā atradās slīkoņa mazais pirkstiņš, kā arī citi dabas un jūras brīnumi. Viņš varēja lepoties ari ar bronzas durvju rokturi, bronzas plāksnīti un zvana bronzas turekli — tie visi bija spodri uti mirdzoši —, bet aiz majas viņam bija masts ar vējrādi galā.

—   Laipni lūdzu, — sacīja misis Kramlsa, pagriezusies pret Nikolasu, kad viņi iegāja otrā stāva istabā ar pusapaļiem logiem uz ielu.

Nikolass atzinīgi palocījās un neliekuļoti nopriecājās, ieraudzījis klāto galdu.

—   Mums ir tikai aitas stilbs ar sīpolu mērci, — misis Kramlsa turpināja tanī pašā aizkapa balsī, — bet, lai nu kādas šīs pusdienas ir, mēs lūdzam jūs piedalīties tanīs.

—   Jūs esat ļoti laipna, — atbildēja Nikolass, — es pratīšu tās novērtēt.

—   Vinsent, cik pulkstenis? — misis Kramlsa jautāja.

—   Piecas minūtes pāri pusdienas laikam, — misters Kramlss atbildēja.

Misis Kramlsa pazvanīja.

—   Lai ienes aitas gaļu un sīpolu mērci!

Kalpone, kas gādāja par mistera Bulfa īrniekiem, izgāja un drīz atgriezās ar svētku mielastu. Nikolass un bērns — fenomens nosēdās viens otram pretī pie izvelkamā galda, bet Smaiks un jaunie Kramlsi ēda uz dīvāna, kas noderēja arī par guļvietu.

—        Vai šejieniešiem patīk teātris? — Nikolass apvaicājās.

—        Nē, — atbildēja misters Kramlss, papurinādams galvu. — Nebūt ne, nebūt ne.

—   Es viņus nožēloju, — sacīja misis Kramlsa.

—        Es arī, — Nikolass teica, — ja viņiem nav nekādas saprašanas par pienācīgi sagatavotiem teātra priekšnesumiem.

—        Ne mazākās, ser, — misters Kramlss atsaucās. — Pērn uz fenomena benefici, tad viņa atkārtoja trīs no savām populārākajām lomām un vēl uzstājās pašas radītajā lomā «Burvju dzeloņcūkā», mēs ieņēmām ne vairāk par četrām mārciņām divpadsmit šiliņiem.

—   Vai tas var būt? — Nikolass izsaucās.

—        Un divas mārciņas no tām uz kredīta, tēt, — fenomens sacīja.

—       Jā, divas mārciņas no tām uz kredīta, — atkārtoja misters Kramlss. — Pašai misis Kramlsai ir vajadzējis spēlēt mazas skatītāju saujiņas priekšā.

—        Bet viņi vienmēr ir ļoti atsaucīgi, Vinsent, — ieteicās direktora sieva.

—        Patiešām, atsaucīgi viņi ir tad, kad redz labu spēli… īsti labu spēli… kārtīgu spēli, — misters Kramlss iespaidīgi noteica.

—        Vai jūs pasniedzat stundas, kundze? — Nikolass apvaicājās.

—   Jā, — misis Kramlsa atbildēja.

—   Bet šeit, man šķiet, skolēnu nav?

—        Bija gan, — misis Kramlsa sacīja. — Es esmu pieņēmusi šeit skolēnus. Es apmācīju kuģu provianta piegādnieka meitu, bet vēlāk izrādījās, ka viņa nav bijusi pie pilna prāta jau tad, kad pirmo reizi ieradās. Ārkārtīgi dīvaiņi, ka viņa nāca pie manis, būdama slima.

' Nebūdams īsti pārliecināts par to, Nikolass nosprieda, ka labāk klusēt.

—        Pag, — ierunājās direktors; viņš bija nodevies pēcpusdienas pārdomām, — vai jūs negribētu kādu mazu, jauku lomu kopā ar fenomenu?

—   Jūs esat ļoti laipns, — Nikolass steigšus atbildēja, — bet, manuprāt, būtu labāk, ja partneris būtu mana auguma, lai es neizskatītos neveikls. Domāju, ka tad es justos brīvāk.

. — Tiesa, — piekrita direktors. — Varbūt arī tā. Bet ar laiku jūs būsiet spējīgs spēlēt kopā ar fenomenu.

—    Neapšaubāmi, — Nikolass atbildēja, no sirds cerēdams, ka paies krietni ilgs laiks, kamēr viņam parādīs šo godu.

—    Tagad es jums pateikšu, ko mēs darīsim, — misters Kramlss sacīja. — Kad būsiet ticis galā ar to lugu — nepiemirstiet tikai ielikt lugā sūkni un vannas —, jūs iestudēsiet Romeo lomu; Džuljeta būs mis Sneveliči, aukle — vecā Gradena. Jā, tas būs lieliski! Un Pirāts — jūs varat iestudēt Pirātu, ja sākat ņemties ar lomām, un tāpat Kasio un Džeremiju Didlcru. Jūs tiksiet ar tām galā viegli; viena loma ļoti palīdz otrai. Te tās visas ir — gan replikas, gan pārējais.

Ar šiem steidzīgajiem vispārējiem norādījumiem misters Kramlss ielika Nikolasa trīcošajās rokās vairākas mazas grāmatiņas un, pavēlējis vecākajam dēlam iet Nikolasam līdzi un parādīt, kur var noīrēt istabu, spieda viņam roku un novēlēja labu nakti.

Portsmutā netrūkst komfortabli mēbelētu apartamentu un nav grūti uziet arī tādas istabas, kas pieņemamas cilvēkam ar visai bēdīgu finansiālo stāvokli, bet pirmie bija pārāk labi un pēdējās pārāk sliktas; viņi bija apstaigājuši tik daudz māju un iznākuši ārā tik neapmierināti, ka Nikolass sāka jau nopietni domāt, ka jālūdz atļauja pārgulēt šo nakti teātrī.

Beidzot viņi galu galā uzdūrās divām mazām istabiņām trešajā stāvā (no otrā stāva kāpņu telpas uz turieni veda pieslienamas kāpnes) kāda tabakas veikala īpašnieka mājā Koinonhārdā; tā bija netīra iela, kas veda uz piestātni. Nikolass norunāja, ka īrēs tās, un jutās vēl laimīgs, ka viņam neprasa maksāt īri nedēļu uz priekšu.

—   Tā! Noliec šeit mūsu mantas, Smaik, — viņš sacīja, pavadījis jauno Kramlsu lejā. — Mums gadījies dīvains piedzīvojums, un dievs vien zina, kā tas beigsies, bet šo pēdējo trīs dienu notikumi mani tā nokausējuši, ka es gribu atlikt pārdomas uz rītu — ja tas izdosies.

## XXIV NODAĻA

Par mis Sneveliči iepriekš pasūtīto lielisko izrādi un Nikolasa pirmo uzstāšanos uz skatuves.

Nākamajā rītā Nikolass agri piecēlās, bet, tikko viņš sāka ģērbties, uz kāpnēm atskanēja soļi, un drīz vien viņu apsveica mistera Foulera, pantomīmista, un mistera Lenvila, traģika, balsis.

—   Jūs mājās? Jūs mājās? — auroja misters Foulers.

—   Ei, hei! Jūs tur, iekšā! — sauca misters Lenvils dobjā balsī.

«Velns viņus parāvis!» Nikolass nodomāja. «Droši vien ieradušies uz brokastīm.» — Es tūliņ atvēršu durvis, pagaidiet mirkli!

Džentlmeņi lūdza viņu nesteigties un, lai īsinātu laiku, sāka paukoties mazajā kāpņu laukumiņā — par neaprakstāmām šausmām apakšējiem iemītniekiem.

—   Nāciet iekšā, — teica Nikolass, pabeidzis savu tualeti, — un — visu velnu vārdā — neceliet tādu troksni aiz durvīm!

—   Apbrīnojami ērta, maza loža, — sacīja misters Lenvils, ienācis pirmajā istabā un iepriekš noņēmis platmali, lai varētu tikt iekšā. — Sasodīti ērta!

—   Cik necik izvēlīgam cilvēkam tā būtu mazliet par daudz ērta, — Nikolass aizrādīja, — kaut gan tā neapšaubāmi ir liela priekšrocība — sēžot uz krēsla, paņemt visu vēlamo no griestiem, no grīdas, no visiem istabas kaktiem —, bet šādas priekšrocības var būt tikai nelielā telpā.

—   Vecpuisim te pilnīgi pietiek vietas, — atsaucās misters Lenvils. — Tas man atgādina — jā, mana sieva, mister Džonson… es ceru, ka viņai būs kāda laba loma šinī jūsu lugā?

—   Vakarvakarā es ieskatījos franču tekstā, — Nikolass atbildēja. — Man šķiet, ka ļoti laba.

—   Un ko jūs man piešķirsiet, veco zēn? — jautāja! ņīistcrs Lenvils, pabikstīdams ar spieķi iedegušos uguni kamīnā un pēc tam noslaucīdams spieķi svārkos. — Kādu rupju un kašķīgu tipu?

—   Jūs izdzenāt no mājām sievu un bērnu, — Nikolass sacīja, — un dusmu un greizsirdības lēkmē nodurat kabinetā savu vecāko dēlu.

—   Es to izdaru? — izsaucās misters Lenvils. — Tas ir varenil

—   Pēc tam, — Nikolass turpināja, — jūs līdz pat pēdējam cēlienam moka sirdsapziņas pārmetumi — un jūs nolemjat darīt sev galu. Bet tai mirkli, kad jūs pieliekat pistoli pie galvas, pulkstenis nosit — desmit.

—   Es saprotu! — iesaucās misters Lenvils. — Ļoti labi!

—   Jūs sastingstat, — turpināja Nikolass, — jūs atceraties, ka esat dzirdējis pulkseni sitam desmit bērnībā. Pistole izkrīt jums no rokas — jums zūd spēki —, jums izlaužas asaras, un jūs uz visiem laikiem kļūstat par tikumīgu un priekšzīmīgu cilvēku.

—   Vareni! — teica misters Lenvils. — Tā ir laimes kārts, īsta laimes kārts! Nolaidiet priekškaru šādā aizkustinošā brīdī — un panākumi būs neiedomājami.

—   Vai tur ir kaut kas labs arī man? — misters Foulers nemierīgi ievaicājās.

—   Pag, tūliņ atcerēšos, — Nikolass' sacīja. — Jūs tēlojat uzticīgu kalpu; jūs izdzen no mājām kopā ar saimnieci un bērnu.

—   Vienmēr es esmu pārī ar to nolādēto fenomenu, — misters Foulers nopūtās. — Un tad mēs pārvācamies uz nabadzīgu dzīvokli, es negribu saņemt nekādu algu un pļāpāju kaut ko sentimentālu, vai ne?

—   Jā-a, — atbildēja Nikolass, — tā iznāk pēc lugas teksta.

—   Man, zināt, vajadzīga kāda deja, — misters Foulers teica. — Jums tik un tā vajadzēs dot deju fenomenam, tad jau labāk dodiet pas de deux* — tā jūs ietaupīsiet laiku.

—   Nekas nav vieglāk par to, — sacīja misters Lenvils, redzēdams jaunā dramaturga apmulsumu.

—   Goda vārds, es nezinu, kā to var izdarīt, — Nikolass atzinās.

—   Vai tad tas nav acīm redzams? — misters Lenvils aizrādīja. — Velns parāvis, vai tad nav skaidrs, kā tas jādara? Man jābrīnās par jums. Jums ir nelaimīga lēdija, mazs bērns un uzticams kalps nabadzīgā dzīvoklī, vai nfe? Nu, tad paklausieties. Nelaimīgā lēdija atslīgst atzveltnī un paslēpj seju kabatas lakatā. «Kāpēc tu raudi, māmiņ?» jautā bērns. «Neraudi, māmiņ, citādi es arī sākšu raudāt!» — «Es arī!» izsaucas uzticamais kalps, berzēdams acis ar piedurkni. «Ko lai mēs darām, lai tevi uzmundrinātu, dārgo māmiņ?» jautā bērns. «Jā, ko lai mēs darām?» atkārto uzticamais kalps. «0, Pjērl» atbild nelaimīgā lēdija. «Es tā gribētu atbrīvoties no šīm mokošajam domām!» — «Papūlieties, kundze,» saka uzticīgais kalps, «esiet mundra, aizmirstiet bēdas!» — «Es tā darīšu,» saka lēdija, «es gribu mācīties ciest vīrišķīgi. Vai atceraties to deju, kuru jūs, mans uzticamais draugs, dejojāt laimīgākās dienās kopā ar šo mīļo eņģeli? Tā vienmēr nomierināja manu satraukto dvēseli. Ļaujiet man noskatīties to vēlreiz, kamēr esmu dzīva!» — Nu lūk, tas ir signāls orķestrim — «kamēr esmu dzīva» —, un viņi sāk dejot. Viss, kā pienākas, vai ne, Tomij?

— Tā ir, — atbildēja misters Fotilers, — nelaimīgā lēdija, senu atmiņu pārņemta, krīt ģībonī dejas beigās, un jūs noslēdzat visu ar dzīvu bildi.

Gūdams labumu no šīm un citām pamācībām, kas bija abu aktieru personiskās pieredzes rezultāts, Nikolass ar prieku pamieloja abus ar labākajām brokastīm, kādas varēja piedāvāt, un, beidzot ticis no viņiem vaļā, ķērās pie darba, ar patiku pārliecinādamies, ka tas ir daudz vieglāk, nekā viņš bija domājis. Viņš ļoti cītīgi strādāja visu dienu un neatstāja istabu līdz pašam vakaram, un tad devās uz teātri; Smaiks bija aizgājis pirmais, lai kopā ar kādu džentlmeni tēlotu vispārēju sacelšanos.

Teātra ļaudis bija tā pārvērtušies, ka Nikolass tik tikko varēja tos pazīt. Neīsti mati, neīsta sejas krāsa, neīsti ikri, neīsti muskuļi — viņi bija pārvērtušies par svešām būtnēm. Misters Lenvils bija spēkpilns karavīrs, īsts atlēts; misters Kramlss ar kupliem, melniem matiem, kas apēnoja plato seju, — skotu trimdinieks ar majestātisku stāju; viens vecais džentlmenis — cietumsargs, otrs — cienījams patriarhs; komiskais laucinieks — drošsirdīgs, humora pilns kareivis; abi jaunie Kramlsi — prinči; nelaimīgais mīlētājs — izmisis gūsteknis. Viss bija sagatavots arī lepnajam banketam trešajā cēlienā — divas kartona vāzes, trauks ar biskvītiem, liela, melna pudele un etiķa pudelīte; vārdu sakot, viss bija gatavs un ārkārtīgi grezns.

Nikolass nostājās ar muguru pret aizkaru, te vērodams pirmās ainas dekorācijas, kas attēloja gotisku arku — pārisrpēdu zemāku par misteru Kramlsu, kuram bija jāiet caur šo arku, lai parādītos publikai, — te ieklausīdamies abos skatītājos, kuri galerijā ēda riekstus un prātoja, vai ieradīsies vēl kāds; tad pie viņa pienāca pats direktors un uzrunāja viņu.

—   Vai bijāt jau zālē? — misters Kramlss jautāja.

—   Nē, — Nikolass atteica, — vēl ne. Es grasos noskatīties izrādi.

—   Mums ir tīri labi ienākumi, — misters Kramlss sacīja. — Četras priekšējās vietas partera centrā un vesela loža.

—   Patiešām? — Nikolass nobrīnījās. — Laikam kāda ģimene.

—   Jā, — atbildēja misters Kramlss. — Tas ir aizkustinošs gadījums. Sai ģimenē ir seši bērni, un viņi nāk tikai tad, kad spēlē fenomens.

Jebkuram, lai kas viņš būtu, grūti nāktos nok]ūt tādā izrādē, kurā fenomens nespēlētu, jo tas ik vakaru izpildīja vismaz vienu un bieži vien divas vai trīs lomas, bet Nikolass, saudzēdams tēva jūtas, neminēja šo niecīgo apstākli, un misters Kramlss, nesastapis iebildumus, runāja tālāk.

—   Seši! — sacīja šis džentlmenis. — Tētis tin mamma — astoņi, tante — deviņi, guvernante — desmit, vectēvs un vecmāmiņa — divpadsmit. Tad vēl sulainis, kurš stāv aiz durvīm ar apelsīnu somu un pa lodziņu ložas durvīs noskatās izrādi par brīvu. Un par visiem viena gineja — viņiem ir izdevīgi ņemt ložu.

—    Es brīnos, kāpēc jūs laižat iekšā tik daudz cilvēku, — Nikolass teica.

—   Tur neko nevar darīt, — misters Kramlss atbildēja, — provincē tā pieņemts. Ja nāk seši bērni, tad nāk arī seši pieaugušie, lai turētu viņus klēpī. Ģimenes ložā vienmēr ir divkāršs cilvēku skaits. Dodiet zvanu orķestrim, Gradena!

Neaizstājamā lēdija izpildīja pavēli, un drīz vien bija dzirdams, kā uzskaņo trīs vijoles. Sī procedūra vilkās tik ilgi, cik ilgi pietika pacietības publikai, un to izbeidza otrs zvans, kas signalizēja, lai sāk spēlēt no tiesas, un orķestris sāka spēlēt visādas populāras melodijas ar negaidītām variācijām.

Nikolasu bija stipri pārsteigusi tā pārmaiņa uz labo pusi, kas bija notikusi ar džentlmeņiem, bet lēdiju pārvēršanās bija vēl pārsteidzošāka. No ērtā direktora ložas kaktiņa viņš ieraudzīja mis Sneveliči žilbinoši baltā muslina tērpā ar zeltītu apmali un misis Kramlsu trimdinieka sievas dižumā, mis Bravasu kā brīnum jauku mis Sneveliči sirdsdraudzeni un mis Belvoniju kā baltā zīdā tērptu pāžu, kas pildīja savu pienākumu visur un zvērēja dzīvot un mirt ikviena kalpībā; Nikolass tikko spēja valdīt sajūsmu un pauda to spēcīgos aplausos un dziļā vērībā pret visu, kas notika uz skatuves. Lugas sižets bija ārkārtīgi interesants. Nebija zināms, kādā gadsimtā, kādā tautā un zemē viss norisinās, un varbūt tāpēc tas bija vēl aizraujošāk, jo nevienam nebija nekādu iepriekšēju ziņu un neviens nevarēja uzminēt, ar ko luga beigsies. Kāds trimdinieks bija kaut ko un kaut kur izdarījis ar lieliem panākumiem un, uzvaras vainagots un līksmu saucienu un vijoļu skaņu sveikts, atgriezās mājās, lai sastaptu sievu, lēdiju ar vīrišķīgu saprātu, kura ļoti daudz runāja par sava tēva kauliem, kas palikuši neaprakti — vai nu aiz vecā džentlmeņa īpatnas iedomas, vai aiz viņa radu peļamas nevērības — tas palika nenoskaidrots. Trimdinieka sievai bija kaut kādas attiecības ar patriarhu, kas dzīvoja pilī ļoti tālu no turienes, un šis patriarhs bija tēvs daudzām personām, kas lugā darbojās, tikai viņš lāgā nezināja, kurām īsti, un nebija skaidrībā, vai uzaudzinājis pilī savus vai cita bērnus; viņš pats sliecās uz pēdējo pieņēmumu un, juzdamies neomulīgi, izklaidējās ar banketu; banketa laikā kāds, mētelī ietinies, teica: — Piesargies! — un teicēju neviens nepazina (vienīgi skatītāji), bet tas bija pats trimdinieks, kurš bija ieradies aiz nenoskaidrotiem iemesliem — varbūt lai ievilktu karotes. Bija ari mazi, patīkami pārsteigumi — mīlas dialogi starp izmisušo gūstekni un mis Sneveliči un komisko kareivi un mis Bravasu; bez tam misteram Lenvilam bija vairākas visai traģiskas ainas tumsā viņa asinskāro sirojumu laikā — tie cieta neveiksmi, pateicoties komiskā kareivja veiklībai un drosmei (viņš noklausījās visu, kas tika runāts lugā) un mis Sneveliči bezbailībai — viņa ieradās cietumā pie sava ieslodzītā mīļā ar aizdegtu laternu, nesdama groziņu ar uzkodām. Beidzot noskaidrojās, ka patriarhs ir bijis tas vīrs, kurš tik necienīgi apgājies ar trimdinieka sievastēva kauliem, un aiz šā iemesla trimdinieka sieva devās uz viņa pili, lai nogalinātu viņu, un iegāja tumšā telpā, kur pēc ilgas taustīšanās pa tumsu katrs kādu saķēra un noturēja par kģdu citu; radās liels sajukums, sākās šaušana ar pistolēm, daži zaudēja dzīvību, beidzot parādījās lāpas; pēc tam patriarhs panācās uz priekšu un paziņoja ar zīmīgu izskatu, ka nu viņš visu zinot par saviem bērniem un pateikšot to viņiem, kad viņi ieradīšoties, tad sacīja, ka nevarot būt labvēlīgāka gadījuma, lai salaulātu jaunos ļaudis, un tāpēc savienoja to rokas ar nenogurdināmā pāža pilnīgu piekrišanu, kurš (būdams bez šiem trim vienīgais, kas palicis dzīvs) norādīja ar savu cepurīti uz mākoņiem un ar labo roku uz zemi, tādējādi piesaukdams svētību un dodams zīmi nolaist priekškaru; tas tika izdarīts, skanot vienprātīgiem aplausiem.

—   Nu, ko jūs par to domājat? — jautāja misters Kramlss, kad Nikolass atkal uznāca uz skatuves. Misters Kramlss bija ļoti sarkans un sakarsis, jo trimdinieki briesmīgi aizraujas, kad sāk kliegt.

—   Es domāju, ka tas patiešām bija vareni, — Nikolass atbildēja. — It sevišķi mis Sneveliči bija neparasti laba.

—   Viņa ir ģēnijs, — teica misters Kramlss, — īsts ģēnijs ir šī meitene! Pie reizes — es domāju, ka viņas pasūtītajā vakarā vajadzēs izrādīt jūsu lugu.

—   Kad? — Nikolass vaicāja.

—   Viņas iepriekš pasūtītajā vakarā. Viņas beneficē, kad viņas draugi un patroni pasūta lugu, — misters Kramlss atbildēja.

—   O, es saprotu, — Nikolass atsaucās.

—   Redziet, — teica misters Kramlss, — skaidrs, ka šādā gadījumā luga tiks labi uzņemta un, pat ja tai nebūs to panākumu, ar kādiem mēs rēķināmies, tad, ziniet, tas būs viņas risks, nevis mūsējais.

—   Jūs gribējāt teikt «jūsu risks», — Nikolass pārlaboja.

—   Es arī teicu «mans», vai ne? — misters Kramlss atbildēja. — Nākamās nedēļas pirmdienā. Ko jūs par to teiksiet? Lugu jūs jau esat pārtulkojis un paspēsiet iemācīties mīļāka lomu jau ilgi pirms tam.

—   Nezinu gan, vai «ilgi pirms tam», — Nikolass sacīja, — bet ap to laiku ceru iemācīties.

—   Ļoti labi, — turpināja misters Kramlss, — tad šis jautājums nokārtots. Bet es vēlētos jums vēl kaut ko palūgt. Šādos gadījumos notiek maza — kā lai to nosauc? — balsu vākšana.

—   Droši vien starp patroniem? — Nikolass ieminējās.

—   Jā, starp patroniem, bet fakts ir tas, ka Sneveliči šeit ir bijušas tik daudzas benefices, ka viņai tagad vajag kādu atrakciju. Viņai bija benefice, kad viņas krustmāte nomira, un vēl viena benefice, kad nomira viņas tēvocis; misis Kramlsai un man ir bijusi benefice fenomena dzimšanas dienā un mūsu laulību gadadienā, un citos tamlīdzīgos gadījumos, tādēļ laba benefice ir saistīta ar zināmām grūtībām. Nu, vai jūs nevēlētos palīdzēt šai nabaga meitenei, mister Džonson? — Kramlss jautāja, apsēdies uz bungām; viņš paņēma lielu šķipsnu tabakas un cieši raudzījās Nikolasam sejā.

—   Kādu palīdzību jūs domājat? — Nikolass jautāja.

—   Kā jums šķiet — vai jūs nevarētu rīt no rīta upurēt kādu pusstundiņu, lai kopā ar viņu iegrieztos pie pāris svarīgām personām? — direktors čukstēja picglaimīgā balsī.

—   Ak dievs! — Nikolass izsaucās protestēdams. — To man gan negribētos darīt.

—   Fenomens viņu pavadīs, — direktors turpināja. — Kad man to lika priekšā, es tūliņ atļāvu fenomenam iet. Nekā nepieklājīga tur nav — mis Sneveliči, ser, ir iemjesots gods. Tur būtu arī materiāls labums: džentlmenis no Londonas, jaunās lugas autors, aktieris jaunajā lugā, pirmā parādīšanās uz mūsu skatuves — tas sagādātu mums lielisku benefici, mister Džonson.

—   Man ļoti žēl, ka aptumšoju kāda un it sevišķi lēdijas cerības, — Nikolass atbildēja, — bet es gan noteikti gribētu atsacīties no piedalīšanās balsu vākšanā.

—   Ko misters Džonsons teica, Vinsent? — ievaicājās kāda balss viņam pie pašas auss, un atskatīdamies viņš ieraudzīja, ka viņam aiz muguras stāv misis Kramisa un mis Sneveliči.

—   Viņam ir iebildumi, mana dārgā, — atbildēja misters Kramlss, skatīdamies uz Nikolasu.

—   Iebildumi! — misis Kramisa iesaucās. — Vai tas ir iespējams?

—   O, es ceru, ka nav! — izsaucās mis Sneveliči. — Jūs droši vien neesat tik cietsirdīgs, ak dievs! Un es — iedomājieties vien, kādas cerības es liku uz jums!

—   Misters Džonsons netiepsies, mana dārgā, — teica misis Kramisa. — Esiet par viņu labākās domās un nespriediet tā. Galanturns, cilvēcība, visas viņam piemītošās labākās jūtas būs par atbalstu šim interesantajam pasākumam.

—   Kas aizkustinājis pat direktoru, — smaidīdams piebilda Kramlss.

— Un direktora sievu, — papildināja misis Kramisa ierastajā traģiskajā balsī. — Pietiek, pietiek, jūs nebūsiet nepielūdzams, es jau zinu!

—   Nav manā dabā, — Nikolass teica, šo pierunu aizkustināts, — pretoties kādiem lūgumiem, ja ar tiem nav saistīts nekas ļauns; vienīgi lepnums mani kavēja. Es te nevienu nepazīstu un neviens nepazīst mani. Lai notiek tā! Es padodos.

Mis Sneveliči mirklī tumši pietvīka un sāka bērt pateicības vārdus, ar šo preci neskopojās arī misters un misis Kramlsi. Tika norunāts, ka Nikolass rīt pulksten vienpadsmitos aizies pie viņas, un drīz pēc tam viņi šķīrās: viņš — lai atgrieztos mājās pie sava tulkojuma, viņa — lai pārģērbtos vakara izrādei, bet nesavtīgais direktors un viņa sieva — lai aprēķinātu iespējamos ienākumus no benefices, jo saskaņā ar svinīgu nolīgumu viņiem pienācās divas trešdaļas no gaidāmās peļņas.

Nākamajā rītā Nikolass noteiktajā laikā devās uz mis Sneveliči dzīvokli Lombardstrītā — drēbnieka namā. Mazajā gaitenī stipri oda pēc gludekļa, un drēbnieka meita, kura atvēra durvis, bija satrauktā garastāvoklī, kādā bieži vien nonāk cilvēki veļas mazgāšanas dienā.

—   Te laikam dzīvo mis Sneveliči? — Nikolass sacīja, kad durvis atvērās.

Drēbnieka meita atbildēja apstiprinoši.

—   Vai jūs nebūtu tik laipna un nepateiktu, ka misters Džonsons ir atnācis? — Nikolass sacīja.

—    Jā, lūdzu, kāpiet vien augšā, — drēbnieka meita smaidīdama atbildēja.

Nikolass sekoja jaunajai lēdijai mazā otrā stāva istabiņā; blakusistabā, spriežot pēc tējas trauku šķindoņas, mis Sneveliči gultā brokastoja.

—   Esiet tik laipni, pagaidiet, — teica drēbnieka meita pēc īsas prombūtnes, kuras laikā šķindoņa blakusistabā beidzās un sākās čukstēšana. — Viņa drīz iznāks.

Runādama viņa uzvilka štoru un, tādējādi novērsusi (kā viņa domāja) mistera Džonsona uzmanību no istabas un pievērsusi ielai, paķēra no kamīna restēm kaut ko, kas stipri vien atgādināja zeķes, un izdrāzās ārā.

Tā kā aiz loga nebija nekā interesanta, Nikolass apskatīja istabu ar lielāku vērību, nekā būtu tai veltījis citādos apstākļos. Uz dīvāna atradās veca ģitāra, saburzītas notis, kaudzīte matu uztinamo papīriņu kopā ar afišu grēdu un pāri netīru balta atlasa tupelīšu ar lielām, zilām rozetēm. Uz krēsla atzveltnes karājās vēl nepabeigts muslīna priekšautiņš, kura mazās kabatiņas bija apmalotas ar sarkanu lenti; šādus priekšautiņus istabenes valkā uz skatuves, nekur citur tos neredz. Vienā istabas kaktā stāvēja miniatūri zābaciņi ar atlokiem — šos zābaciņus mi§ Sneveliči uzvilka, kad tēloja mazo žokeju, turpat blakus uz krēsla gulēja drēbju kaudzīte, kurai bija aizdomīga līdzība ar īsām jātnieku biksītēm.

Taču pats interesantākais priekšmets bija vaļējs albums ar avīžu izgriezumiem, kas atradās uz galda starp lugu eksemplāriem; tanī bija ielīmētas kritikas atsauksmes par mis Sneveliči spēli, izgrieztas no dažādām provinces avīzēm, un arī kāds poētisks veltījums viņai par godu, kas sākās tā:

Jel dziedi, mīlas dievs, un manim pasaki — Kain trīskārt talantigo Sneveliči šurpu sūtīji, Lai tā mūs valdzina ar gaitu, acīm, smaidu? Jel dziedi, mīlas dievs, dod atbildi, es gaidu!

Bez šī komplimenta dzejā te bija neskaitāmi glaimojoši aizrādījumi, tāpat izgriezti no avīzēm, piemēram: «No sludinājuma, kas ievietots mūsu šīsdienas avīzes pirmajā lappusē, mēs uzzinām, ka burvīgās un augsti talantīgās mis Sneveliči benefice būs trešdien un ka viņa pati sastādījusi programmu, kas var iesvelt sajūsmā pat rnizantropa sirdi. Pārliecībā, ka mūsu līdzpilsoņi nav zaudējuši spēju cienīt kā sabiedriski derīgas īpašības, tā arī izcilu personību — spēju, ar kuru viņi sensenis tik apbrīnojami apveltīti, — mēs pareģojam šai burvīgajai aktrisei pilnu zāli jūsmīgu skatītāju.»; «Atbildes mūsu korespondentiem. l)ž. S. maldās, domādams, ka augsti apdāvinātā un daiļā mis Sneveliči, kura ik vakaru valdzina visu sirdis mūsu jaukajā un omulīgajā mazajā teātrī, nav tā pati lēdija, pie kuras kāds ārkārtīgi bagāts jauns džentlmenis, kas dzīvo simt jūdzes no slavenās Jorkas pilsētas, ir griezies ar godīgiem priekšlikumiem. Mums ir drošas ziņas, ka mis Sneveliči ir tā pati lēdija, kura bijusi iesaistīta šai noslēpumainajā un romantiskajā dēkā un kuras uzvedība šādos apstākļos darījusi godu viņas prātam un sirdij ne mazāk, kā skatuves mākslas triumfs dara godu viņas dzirkstošajam ģēnijam.» Mis Sneveliči albums bija pilns ar tamlīdzīgiem rakstu izgriezumiem kā iepriekšminētie un ar plašām benefiču programmām, uz kurām lieliem burtiem bija iespiests: «Ierodieties laikā!».

Nikolass bija izlasījis jau daudz šo izgriezumu un patlaban bija iedziļinājies sīkā un melanholiskā pārskatā par notikumiem, kas noveduši mis Sneveliči pie potītes izmežģīšanas — viņa paklupusi uz apelsīna mizas, kuru kāds izdzimums cilvēka izskatā (tā rakstīja avīze) uzsviedis uz Vinčestras skatuves, — kad pati jaunā lēdija ienāca ar ogļu liešķerei līdzīgo cepuri galvā un pilnīgā ielas kostīmā un tūkstoškārt atvainojās, ka likusi viņam tik ilgi gaidīt.

—    Bet patiešām mana dārgā Lcda, kura dzīvo kopā ar mani šeit, nakti jutās tik slikti, ka es domāju, viņa izlaidīs garu manās rokās, — mis Sneveliči teica.

—   Sāds liktenis ir gandrīz vai apskaužams, — Nikolass atbildēja, — bet tomēr man ļoti bēdīgi to dzirdēt.

—   Kā jūs protat glaimot! — izsaucās mis Sneveliči, lielā mulsumā pogādama ciet cimdu.

—   Ja par glaimiem uzskata sajūsmu par jūsu burvību un talantiem, — Nikolass sacīja, uzlikdams roku uz albuma, — tad te ir daudz labāki paraugi.

—   Ak jūs, ļaunais radījums, kā jūs varējāt lasīt kaut ko tādu! Man pat kauns skatīties jums acīs, patiešām kauns, — teica mis Sneveliči, paķerdama albumu un noglabādama skapī. — Kāda nevērība no Ledas puses! Kā viņa varēja rīkoties tik aplam!

—   Es domāju, ka jūs esat to laipni atstājusi šeit, lai es palasos, — Nikolass atbildēja. Tas patiešām šķita iespējams.

—   Es neparko pasaulē nebūtu gribējusi, lai jūs to redzat! — mis Sneveliči izsaucās. — Man nekad nav bijis tik nepatīkami kā šobrīd — nekad! Bet Leda jau ir pārāk bezrūpīga, uz viņu nevar paļauties.

Sarunu pārtrauca fenomena ierašanās, kurš līdz tam bija diskrēti uzturējies guļamistabā un tagad parādījās graciozi un viegli, turēdams rokā mazu, zaļu saulsargu ar garām bārkstīm visapkārt un bez roktura. Pārmainījuši pāris vārdu, viņi izgāja uz ielas.

Fenomens izrādījās diezgan apgrūtinošs ceļabiedrs, jo vispirms viņam nokrita labās un pēc tam kreisās kājas sandale un, kad arī šī liksta bija novērsta, izrādījās, ka baltās biksītes uz viena stilba nošļukušas zemāk nekā uz otra, un pēc šiem atgadījumiem zaļais saulsargs iekrita aiz kādām dzelzs restēm, to izvilka ārā tikai pēc daudziem mēģinājumiem un ar lielām pūlēm. Tomēr viņu norāt nebija iespējams, jo viņa bija direktora meita, tāpēc Nikolass uzņēma visu nesatricināmā labsirdībā un soļoja tālāk ar mis Sneveliči pie vienas rokas un apnicīgo bērnu pie otras.

Pirmais nams, uz kuru viņi devās, atradās respektabla izskata ielā. Par atbildi uz mis Sneveliči kautro klaudzienu parādījās sulainis; noklausījies viņas jautājumu, vai misis Kērdla ir mājās, viņš ļoti plati iepleta acis, tikpat plati pasmīnēja un teica, ka viņš nezinot, bet apvaicāšoties. Pēc tam sulainis ieveda viņus viesistabā un lika gaidīt, līdz telpā ar kaut kādu ieganstu ieskrēja divas kalpones, lai pablenztu uz aktieriem; pēc tam sulainis gaitenī salīdzināja visu triju iespaidus un piedalījās ilgos čukstos un ķiķināšanā un tad beidzot uzgāja augšā, lai pieteiktu mis Sncveliči.

Misis Kērdlai — tā sprieda ļaudis, kas bija visvairāk informēti par šādām lietām, — bija īsta Londonas gaume attiecībā uz literatūru un teātri, un par misteru Kērdlu jāteic, ka viņš bija uzrakstījis sešdesmit četru lappušu brošūru oktāvas formātā par «Romeo un Džuljetā» minētās aukles nelaiķi vīru, apskatot jautājumu, vai tas savā dzīves laikā patiešām bijis «jautrībnieks» vai tikai viņa mīlošās atraitnes objektivitātes trūkums licis viņai tā atsaukties par savu vīru. Misters Kērdls bija arī pierādījis, ka, pārveidojot interpunkcijas sistēmu, jebkuru Šekspīra lugu var pilnīgi pārveidot un pavisam mainīt tās saturu; tāpēc nav vajadzīgs piebilst, ka viņš bija liels kritiķis un visai dziļš un augstākajā mērā oriģināls domātājs.

—   Nu, mis Sneveliči, — sacīja misis Kērdla, ienākdama viesistabā, — kā jums klājas?

Mis Sncveliči pēc gracioza reveransa izteica cerību, ka misis Kērdla ir pilnīgi vesela, tāpat ari misters Kērdls, kurš ienāca reizē ar sievu. Misis Kērdla bija rītakleitā, ar mazu cepurīti galvvidū. Misters Kērdls bija uzvilcis platus rītasvārkus un turēja labās rokas rādītājpirkstu pie pieres kā Stērns* portretā, jo kāds bija izteicies, ka viņš tam ārkārtīgi līdzinoties.

—   Es iedrošinājos apmeklēt jūs, kundze, lai apvaicātos, vai jūs neparakstītos uz manu benefici, — mis Sneveliči teica, izņemdama dokumentus.

—   O, es nudien nezinu, ko teikt, — atsaucās misis Kērdla. — Nav jau tā, ka teātris patlaban atrastos sava diženuma un slavas kalngalos, — nestāviet kājās, mis Sneveliči!… Drāma ir pagalam, pilnīgi pagalam.

—   Kā dzejnieka vīziju burvīgs iemiesojums un kā cilvēka intelektualitātes materializācija, kas apzeltī ar savu mirdzumu mūsu sapņus un paver prāta acīm jaunu un burvīgu pasauli, drāma ir pagalmam, pilnīgi pagalam, — sacīja misters Kērdls,

—   Kur atrast starp pašlaik dzīvojošiem cilvēkiem tādu, kurš varētu attēlot mums visas mainīgās spektra krāsas, kas piešķirtas Hamleta raksturam? — izsaucās misis Kērdla.

—   Jā, kur ir tāds cilvēks — uz skatuves? — jautāja misters Kērdls (tā bija maza atkāpe savā labā). — Hamlets! Fū! Smieklīgi! Hamlets ir pagalam, pilnīgi pagalam!

So sāpīgo apsvērumu nomākti, misters un misis Kērdli nopūtās un kādu brītiņu sēdēja klusēdami. Beidzot lēdija, pagriezusies pret mis Sneveliči, vaicāja, kādā lugā viņa domājusi uzstāties.

—   Pilnīgi jaunā, — atbildēja mis Sneveliči. — Sis džentlmenis ir tās autors un pats arī tanī spēlēs; tā būs viņa pirmā uzstāšanās uz skatuves. Džentlmeni sauc par misteru Džonsonu.

—   Ceru, ka jūs esat saglabājis vienotību, ser, — sacīja misters Kērdls.

—   Luga ir tulkojums no franču valodas, — Nikolass atbildēja. — Tajā ir daudz visādu notikumu, spraigi dialogi, spilgti raksturotas darbojošās personas…

—   Tas viss neko nelīdz, ja nav stingri ievērota vienotība, ser, — misters Kērdls aizrādīja. — Drāmas vienotība jāliek pirmajā vietā.

—   Vai drīkstu jums jautāt, — teica Nikolass, svārstīdamies starp cieņu, kas jāizrāda namatēvam, un vēlēšanos pajokot, — vai drīkstu jums jautāt — kas ir drāmas vienotība?

Misters Kērdls nokāsējās un kļuva domīgs.

—   Vienotība, ser, — viņš sacīja, — tā ir pabeigtība… kaut kas līdzīgs vispārējai savstarpējai sakarībai attiecībā uz laiku un vietu… zināms universālums, ja man atļauts lietot tik spēcīgu apzīmējumu… To es uzskatu par drāmas vienotību. Es esmu daudz lasījis par šo priekšmetu un daudz par to domājis. Pārcilājot atmiņā lomas šā bērna izpildījumā, — turpināja misters Kērdls, pagriezies pret fenomenu, — es atrodu tādu vienotību jūtās, apvāršņa plašumā, gaismā un ēnā, nokrāsu siltumā, tonī, harmonijā, kvēlē, sākotnējo nodomu mākslinieciskajā attīstībā, kādu es velti meklēju vecākos aktieros. Nezinu gan, vai es izsacījos pilnīgi saprotami.

—   Pilnīgi, — Nikolass atbildēja.

—   Tā, — noteica misters Kērdls, savilkdams kaklautu. — Tāda ir mana drāmas vienotības definīcija.

Misis Kērdla sēdēja un klausījās šo spilgto izskaidrojumu ļoti apmierināta. Kad tas beidzās, viņa apvaicājās, ko misters Kērdls domājot par parakstīšanos.

—   Nezinu gan, dārgā, goda vārds, nezinu, — misters Kērdls sacīja. — Ja mēs parakstāmies, tad jāliek skaidri saprast, ka mēs negarantējam izpildījuma kvalitāti. Lai publika zina, ka par pārējiem mēs ar savu vārdu negalvojam, bet ka šo godu mēs parādām tikai mis Sneveliči. Ja tas būs skaidri norādīts, es uzskatīšu par savu pienākumu dot mūsu protekciju pagrimušajam teātrim, kaut vai to asociāciju dēļ, kas mums ar to saistītas. Vai jums ir divi šiliņi seši pensi, ar ko izmainīt puskronu, mis Sneveliči? — misters Kērdls jautāja, turēdams rokā četras puskronas.

Mis Sneveliči iztaustīja savas sārtās somiņas visus kaktiņus, bet neatrada itin nekā. Nikolass jokodamies nomurmināja, ka viņš esot rakstnieks, un nodomāja, ka labāk iztikt bez savu kabatu iztaustīšanas formālās procedūras.

—   Pagaidiet, — sacīja misters Kērdls, — divreiz četri ir astoņi — četri šiliņi par vietu ložā, mis Sneveliči, ir ārkārtīgi dārgi pašreizējā teātrī; trīs puskronas ir septiņi šiliņi seši pensi; ceru, ka nestrīdēsimies sešu pensu dēļ? Seši pensi taču nešķirs mūs, mis Sneveliči?

Nabaga mis Sneveliči ar smaidiem un palocīšanos pa ņēma trīs puskronas, un misis Kērdla, izteikusi dažus papildu norādījumus — lai viņiem rezervē vietas, no sēdekļiem noslauka putekļus un atsūta divas afišas, līdzko tās būs iespiestas, — paskandināja zvaniņu: tas bija signāls, ka saruna beigusies.

—   Dīvaini cilvēki, — Nikolass sacīja, kad viņi bija izgājuši uz ielas.

—   Es jums apgalvoju — esmu ļoti laimīga, ka viņi nepaturēja visu naudu, bet palika parādā tikai sešus pensus, — teica mis Sneveliči, paņemdama viņu zem rokas. — Ja mums būs panākumi, viņi liks publikai saprast, ka viņi vienmēr mūs protežējuši, bet, ja mums neveiksies, tad viņi teiks, ka paredzējuši to jau pašā sākumā.

Nākamajā namā, kur viņi iegriezās, viņus uzņēma ar lielu .sajūsmu, jo te bija seši bērni, kas dievināja fenomenu un tagad, atsaukti no bērnistabas, lai varētu aplūkot šo jauno lēdiju privātā sfērā, bāza viņai pirkstus acīs, kāpa uz kājām un parādīja citas savam vecumam atbilstošas mazas uzmanības zīmes.

—   Es kairā ziņā pierunāšu misteru Boremu, lai ņem atsevišķu ložu, — sacija mājasmāte pēc visai laipnas sagaidīšanas. — Es ņemšu līdzi tikai divus bērnus, pārējie būs džentlmeņi, jūsu pielūdzēji, mis Sneveliči. Ogasles, nejaukais zēn, liec mieru mazajai meitenei!

Tas tika sacīts jaunajam džentlmenim, kurš knieba direktora meitai mugurā, acīmredzot lai pārliecinātos, vai viņa ir dzīva.

—   Jūs droši vien esat loti piekususi, — ģimenes māte uzrunāja mis Sneveliči. — Es nekādi nevaru ļaut jums aiziet, pirms neesat iedzērusi glāzīti vīna. Fui, Šarlote, man kauns par tevi! Mis Leina, dārgā, lūdzu, pieskatiet bērnus!

Mis Leina bija guvernante, un šis lūgums tika izteikts jaunākās mis Boremas negaidītā izlēciena dēļ — viņa bija pievākuši fenomena mazo, zaļo saulsargu un gribēja to nest projām, kamēr pārsteigtais fenomens tikai bezpalīdzīgi noskatījās.

—   Es gan nezinu, kur jūs varējāt iemācīties tā spēlēt, — turpināja labsirdīgā misis Borema, atkal pievērsdamas mis Sneveliči. — Es patiešām nesaprotu (Emma, neboli acis!): vienā vietā jūs smejaties un otrā raudat, un tas ir tik dabiski, ak dievs!

—   Es esmu |oti laimīga, dzirdot jūs izsakām tik labvēlīgu spriedumu, — mis Sneveliči atbildēja. — lr tik iepriecinoši domāt, ka jums patīk mana spēle!

—    Patīk! — izsaucās misis Borema. — Kam tā var nepatikt? Es ietu uz teātri divas reizes nedēļā, ja vien varētu; es dievinu to — tikai dažreiz jūs esat pārāk aizkustinoša. Jūs mani novedat tādā stāvoklī — līdz tādām raudu lēkmēm! Žēlīgais dievs, mis Leina, kāpēc jūs ļaujat viņiem mocīt to nabaga bērnu?

Fenomenam patiešām draudēja briesmas tikt pārplēstam uz pusēm, jo divi spēcīgi puikas, katrs saķēris vienu roku, vilka viņu katrs uz savu pusi, izmēģinādami spēkus. Tomēr mis Leina (viņa bija pārāk aizņemta, vērojot pieaugušos aktierus, lai pievērstu pienācīgu uzmanību bērnu izdarībām) izpestīja nelaimīgo bērnu no šīm mocībām, un tas, atspirdzināts ar glāzi vīna, drīz vien aizgāja prom kopā ar saviem draugiem, necietis sevišķi nopietnus miesas bojājumus — vienīgi sārtā gāzes cepurīte bija saplacināta un baltie svārciņi un biksītes krietni saburzīti.

Tas bija nogurdinošs rīts, jo bija jāapmeklē daudzi un katrs gribēja kaut ko citu. Vieni gribēja traģēdijas, citi

komēdijas, daži noraidīja dejas, daži tikai tās vien gribēja. Vieni domāja, ka komiskais dziedonis ir vulgārs, otri cerēja, ka viņam tagad būs vairāk darba nekā parasti. Daži nesolījās ierasties, jo citi arī nebija solījušies, bet daži negribēja iet tāpēc, ka citi ies. Beidzot pamazām, vienā vietā šo to izsvītrojot, otrā šo to pierakstot klāt, mis Sneveliči bija sastādījusi programmu, kurā bija pietiekami plaša, ja ari tai nebija citas vērtības (tanī ietilpa starp citiem sīkumiem četras lugas, dažādas dziesmas, vairākas divkaujas un dažas dejas), un viņi pārnāca mājās, diezgan stipri nomocīti pēc šīsdienas darbiem.

Nikolass strādāja pie lugas, kuru jau steigšus sāka mēģināt, un tad pie savas lomas, kuru viņš studēja ar lielu neatlaidību un izpildīja nevainojami, kā atzina visa trupa. Beidzot lielā diena bija klāt. No rīta tika izsūtīts herolds, kas ar zvaniņu skaņām ziņoja visās galvenajās ielās par gaidāmajiem priekšnesumiem; speciāli izlaistas afišas trīs pēdu garumā un deviņu collu platumā bija izkaisītas visur — nomestas uz pagrabu kāpnēm, pabāztas zem durvju āmuriem un izkārtas visos veikalos. Tās bija salīmētas arī uz sienām, kaut gan ne sevišķi veiksmīgi, jo īstais līmētājs bija saslimis un viņa vietu izpildīja lasītnepratējs, kurš bija tās pielīmējis šķībi vaPar kājām gaisā.

Pussešos galerijas durvīs lauzās iekšā četri cilvēki, ceturksni pirms sešiem to jau bija vesels ducis; sešos spērieni pa durvīm bija tieši baismīgi, un, kad Kramlsa vecākais dēls atdarīja durvis, viņam bija jāpaslēpjas aiz tām, lai glābtu dzīvību. Pirmajās desmit minūtēs misis Gradena ievāca piecpadsmit šiliņus.

Aiz kulisēm valdīja tāds pats neparasts satraukums. Mis Sneveliči bija tā nosvīdusi, ka grims tik tikko turējās uz_ sejas. Misis Kramlsa bija tik nervoza, ka tik tikko spēja atcerēties savu tekstu. Mis Bravasai cirtas atvijās aiz karstuma un uztraukuma, un pat misters Kramlss visu laiku lūkojās pa caurumu aizkarā un šad tad atskrēja pavēstīt, ka vēl viens cilvēks ienācis parterā.

Beidzot orķestris apklusa un priekškars pacēlās. Pirmā ain», kurā nebija ievērojamu personu, pagāja diezgan mierīgi, bet, kad otrajā ainā parādījās mis Sneveliči, kuru pavadīja fenomens viņas bērna lomā, kāda aplausu vētra izlauzās! Borernu ložā visi piecēlās kājās, māja ar cepurēm un kabatas lakatiem un kliedza: — Bravo! —

Misis Borema un guvernante meta vainagus uz skatuves, daži no tiem uzkrita uz lampām, bet viens — uz resna džentlmeņa pakauša, bet džentlmenis, alkatīgi lūkodamies uz skatuvi, palika neziņā par viņam parādīto godu; drēbnieks ar savu ģimeni tā dauzīja augšējās ložas sienu, ka tai draudēja gāšanās lejup; pat zēns, kas iznēsāja ingveralu, palika stāvam zāles vidū; jauns virsnieks, kuru uzskatīja par iemīlējušos mis Sneveliči, iesprauda acī monokli, it kā slēpdams asaru. Mis Sneveliči taisīja arvien zemāku un zemāku reveransu — un aplausi skanēja skaļāk un skaļāk, atkal un atkal. Beidzot, kad fenomens paķēra vienu no kūpošajiem vainagiem un Šķibi uzlika pār mis Sneveliči vienu aci, aplausi sasniedza kalngalus — un izrāde turpinājās.

Bet, kad parādījās Nikolass savā lieliskajā ainā ar misis Kramlsu, kā tad plaukšķināja! Kad misis Kramlsa (viņa necienīgā māte) ņirgājās par viņu un nosauca par «iedomīgu puiku» un viņš atsacījās mātei paklausīt, kas tā bija par aplausu vētru! Kad viņš sastrīdējās ar otru džentlmeni jaunās lēdijas dēļ un, paņēmis kasti ar pistolēm, teica: ja šā pretinieks esot džentlmenis, tad viņi cīnīšoties tepat šinī viesistabā, kamēr mēbeles netikšot slacītas ar viena vai varbūt ar abu asinīm, — kā tad ložas, parters un galerija vienojās apdullinošos auros! Kad viņš bāra māti par to, ka tā negribēja atdot jaunās lēdijas īpašumu, un tā atmaigusi piespieda arī viņu atmaigt, nokrist uz viena ceļa un lūgt viņas svētību — kā šņukstēja lēdijas visā zālē! Kad viņš bija tumsā noslēpies aiz aizkara un ļaunais radinieks badīja ar zobenu uz visām pusēm, tikai ne tur, kur bija skaidri redzamas viņa kājas, — kādas baiļu trīsas pārskrēja zālei! Viņa stāja, viņa augums, viņa gaita, viņa seja, viss, ko viņš sacīja vai darīja, — viss izraisīja sajūsmu. Aplausi sākās vienmēr, līdzko viņš ierunājās. Un, kad beidzot ainā ar sūkni un vannām misis Gradena iededzināja bengāliskās ugunis un visi šai lugā neaizņemtie trupas locekļi iznāca uz skatuves un nostājās — ne tāpēc, ka tam būtu kāds sakars ar lugu, bet lai nobeigtu to ar dzīvu bildi, — skatītāji (kuru tagad bija krietni vairāk) izgrūda tādu sajūsmas kliedzienu, kāds nebija šais sienās dzirdēts daudzas jo 'daudzas dienas.

īsi sakot, jaunās lugas un jaunā aktiera panākumi bija pilnīgi, un, kad lugas beigās izsauca mis Sneveliči, Nikolass izveda viņu uz skatuves un dalījās ar viņu aplausos.

## XXV NODAĻA

skar jaunu lēdiju no Londonas, kura pievienojas trupai, un vecāku pielūdzēju, kas viņu pavada; aizkustinoša ceremonija pēc viņu ierašanās.

Tika paziņots, ka jaunā luga, kurai neapstrīdami bija lieli panākumi, tiks rādīta katru vakaru līdz turpmākam paziņojumam, un teātris bija slēgts nevis trīs, bet tikai divus vakarus nedē|ā. Un tās nebija vienīgās neparasto panākumu pazīmes, jo nākamajā sestdienā Nikolass ar nenogurstošās misis Gradenas starpniecību saņēma veselus trīsdesmit šiliņus un bez šīs taustāmās balvas vēl piedzīvoja ne mazumu goda un slavas, saņemdams uz teātra adresi atsūtīto mistera Kērdla brošūras eksemplāru ar šā džentlmeņa autogrāfu pirmajā lappusē (pati par sevi nenovērtējama dāvana) un zīmīti, kurā bija neskaitāmas uzslavas un apgalvojums, ka misters Kērdls ar vislielāko prieku katru rītu kopā ar Nikolasu trīs stundas pirms brokastīm lasīs Šekspīru, kamēr vien Nikolass uzturēsies šai pilsētā.

—   Man ir vēl kāda jauna ziņa, Džonson, — kādu rītu jautri pavēstīja misters Kramlss.

—   Kas tad? — Nikolass apvaicājās. — Ponijs?

—   Nē, nē, pie ponija mēs ķeramies tikai tad, kad viss pārējais cietis neveiksmi, — atbildēja misters Kramlss.

—    Nedomāju, ka šinī sezonā mums vispār būs jāķeras pie ponija. Nē, nē, ponijs ne.

—   Varbūt zēns — fenomens? — Nikolass minēja.

—   Ir tikai viens fenomens, ser, — misters Kramlss iespaidīgi atbildēja, — un tā ir meitene.

—   Pilnīgi pareizi, — sacīja Nikolass. — Lūdzu piedošanu. Bet tad es patiešām nezinu, kas tas var būt.

—   Ko jūs teiktu par kādu jaunu lēdiju no Londonas? — apvaicājās misters Kramlss. — Mis tāda un tāda no Drūrileinas Karaliskā teātra?

—   Es teiktu, ka viņa labi izskatīsies uz afišām, — Nikolass atbildēja.

—   Tai ziņā jums taisnība, — sacīja misters Kramlss,

—    un, ja jūs teiktu, ka viņa loti labi izskatīsies arī uz skatuves, tad nebūtu kļūdījies. Paraugieties — ko jūs par to domājat?

Šādi jautādams, misters Kramlss atlocīja vienu sarkanu, vienu zilu un vienu dzeltenu afišu; katras augšgalā milzu burtiem bija rakstīts: «Drūrileinas Karaliskā teātra aktrises lieliskās mis Pītoukeras pirmā uzstāšanās!».

—   Ak dievsl — Nikolass iesaucās. — Es pazīstu šo lēdiju!

—   Tad jūs esat pazīstams ar vislielāko talantu, kāds jebkad koncentrējies vienā jaunā būtnē, — atbildēja mis: ters Kramtss, atkal salocīdams afišas, — tas ir, ar īpaša veida talantu, īpaša veida. «Vampīrs», — misters Kramlss piebilda ar pravietisku nopūtu, — «Vampīrs» mirs reizē ar šo meiteni; viņa ir vienīgā no visām manis redzētajām silfīdām, kas spēj stāvēt uz vienas kājasl un sist bungas pret otras kājas celi — nu, gluži kā īsta silfīda.

—   Kad viņa ieradīsies? — Nikolass apjautājās.

—   Mēs gaidām viņu šodien, — misters Kramlss atbildēja. — Viņa ir sena draudzene misis Kramlsai. Misis Kraīnlsa saprata, uz ko viņa spējīga, — saprata no paša sākuma. Misis Kramlsa iemācīja viņai gandrīz visu, ko viņa prot. Misis Kramlsa bija pirmais Vampīrs.

—   Patiešām?

—   Jā. Taču viņa bija spiesta atteikties no šīs lomas.

—   Viņai tā nepatika? — vaicāja Nikolass.

—   Ne tik daudz viņai, cik publikai, — misters Kramlss paskaidroja. — Neviens nevarēja to izturēt. Tas bija pārāk iespaidīgi. Jūs jau nemaz nezināt, kāda ir misis Kramlsa.

Nikolass iedrīkstējās piezīmēt, ka viņš laikam gan to zinot.

—   Nē, nē, jūs nezināt, — misters Kramlss apgalvoja, — jūs noteikti nezināt. Arī es nezinu, un tas ir fakts. Manuprāt, visa zeme to uzzinās tikai tad, kad viņa nomirs. Katru gadu šai apbrīnojamai sievietei uzplaukst kāds jauns talants. Paskatieties vien uz viņu — sešu bērnu māte, no kuriem trīs dzīvi un visi uz skatuves!

—   Kaut kas ārkārtējs! — izsaucās Nikolass. *

—   Jā, patiešām ārkārtējs, — piekrita misters Kramlss, apmierināti paņemdams šķipsnu tabakas un svarīgi nogrozīdams galvu. — Es jums dodu savu aktiera godavārdu — es pat nezināju, ka viņa prot dejot, līdz viņas pēdējai beneficei, kad viņa spēlēja Džuljetu un Helēnu Makģregoru un starpbrīdī starp abām lugām izpildīja matrožu deju ar lecamauklu. Pirmajā reizē, kad es ieraudzīju šo apbrīnojamo sievieti, Džonson, — turpināja misters Kramlss, pievirzīdamies tuvāk un runādams intīma drauga tonī, — viņa stāvēja uz galvas uz šķēpa trulā gala un visapkārt bija uguņošana.

—   Jūs mani pārsteidzat, — Nikolass teica.

—   Viņa pārsteidza mani! — atbildēja misters Kramlss, rādīdams visai nopietnu seju. — Tāda grācija, savienota ar tādu cieņu! Kopš tā mirkļa es sāku viņu dievināt!

Sādi apjūsmotā objekta parādīšanās pārtrauca mistera Kramlsa slavas dziesmu. Gandrīz tūliņ pēc tam ieradās jaunais Pērsijs Kramlss ar vēstuli, kura bija pienākusi pa pastu un adresēta viņa laipnajai mātei; ieraudzījusi uzrakstu, misis Kramlsa izsaucās: — Goda vārds, no Henrietas Pītoukeras! — un tūliņ iegrima lasīšanā.

—   Vai tad… — misters Kramlss vilcinādamies ievaicājās.

—   O nē, viss kārtībā! — misis Kramlsa atbildēja, aizsteigdamās jautājumam priekšā. — Nudien, tas viņai ir brīnišķīgs gadījums!

—   Manuprāt, pats labākais, par kādu vispār esmu dzirdējis, — sacīja misters Kramlss, un tad misters Kramlss, misis Kramlsa un Pērsijs Kramlss sāka nevaldāmi smieties. Nikolass atstāja viņus priecājamies un devās uz savu dzīvokli nesaprašanā, kāds ar mis Pītoukeru saistīts noslēpums varētu izraisīt tādu jautrību, turklāt prātodams, kā izbrīnīsies šī lēdija, uzzinājusi, ka viņš tik negaidīti izvēlējies profesiju, kuras slavena un spoža rota ir viņa pati.

Taču šinī pēdējā punktā viņš kļūdījās: vai nu misters Kramlss bija nogludinājis ceļu, vai arī mis Pītoukerai bija īpaši iemesli izturēties pret Nikolasu ar vēl lielāku laipnību nekā iepriekš, bet viņu sastapšanās otrā dienā teātrī atgādināja divu tuvu, kopš bērnības nešķiramu draugu sastapšanos, nevis lēdijas un džentlmeņa sastapšanos, kuri redzējušies tikai reizes piecas, pie tam pilnīgi nejauši. Mis Pītoukera pat iečukstēja viņam, ka sarunās ar direktora ģimeni viņa nemaz neesot minējusi Kenvigsus un izteikusies, ka satikusi misteru Džonsonu visaugstākajās un izmeklētākajās aprindās; Nikolass uzņēma šo paziņojumu ar neslēptu izbrīnu, bet viņa ar maigu skatienu piemetināja, ka nu viņai esot tiesības paļauties uz Nikolasa godaprātu, ko viņa visā drīzumā pārbaudīšot.

Nikolasam tovakar bija gods spēlēt kopā ar mis Pītoukeru mazā ludziņā, un viņš nevarēja neievērot, ka viņai parādītajai siltajai uzņemšanai ir sakars ar kādu visai uzstājīgu lietussargu kādā no augšējām ložām. Viņš redzēja arī, ka burvīgā aktrise bieži meta maigus skatienus uz to pusi, no kurienes nāca šīs skaņas, un ikreiz, kad viņa tā darīja, lietussargs atkal ķērās pie darba. Vienureiz viņam šķita, ka arī īpatnējā platmale tanī stūrī viņam nav gluži sveša, bet, aizņemts ar savu lomu, viņš tai nepievērsa sevišķu uzmanību, un, kad viņš pārnāca mājās, tā bija pilnīgi izgaisusi no atmiņas.

Viņi ar Smaiku bija tikko piesēdušies pie vakariņām, kad viens no mājas iemītniekiem pienāca pie durvīm un teica, ka lejā esot kāds džentlmenis, kurš vēloties runāt ar misteru Džonsonu.

—   Nu, ja viņam jārunā, tad sakiet, lai viņš nāk augšā, — Nikolass atbildēja. — Droši vien kāds no mūsu badacietējiem brāļiem, Smaik.

Viņa biedrs paskatījās uz auksto gaļu un, klusībā apsvēris, cik jāatstāj rītdienai, nolika atpakaļ šķēli, ko bija nogriezis sev, lai apmeklētāja ierašanās nebūtu tik postoša.

—   Tas nav no tiem, kas šeit agrāk bijuši, — Nikolass teica, — jo viņš klūp uz katra pakāpiena. Iekšā, iekšā! Brīnumi gan! Misters Liliviks?

Tas patiešām bija ūdens maksas iekasētājs, kurš, lūkodamies Nikolasā ar stingu skatienu nekustīgajā sejā, svinīgi spieda viņam roku un tad apsēdās stūrī pie kamīna.

—   Kad jūs ieradāties šeit? — Nikolass jautāja.

—   Šorīt, ser, — misters Liliviks atbildēja.

—   O, es saprotu; jūs šovakar bijāt teātrī un jūsu lietus ..,

—   Sis pats lietussargs, — misters Liliviks viņu pārtrauca, parādīdams biezu, zaļu kokvilnas lietussargu ar apdilušu rokturi. — Ko jūs varat teikt par izrādi?

—   Cik varēju spriest, atrazdamies uz skatuves, — Nikolass atbildēja, — tad man tā šķita gluži patīkama.

—   Patīkama! — izsaucās iekasētājs. — Es gribu teikt, ka tā bija lieliska!

Misters Liliviks paliecās uz priekšu, lai izteiktu pēdējo vārdu ar lielāku uzsvaru, tad izslējās, sarauca pieri un vairākas reizes pamāja ar galvu.

' — Es saku — lieliska, — atkārtoja misters Liliviks. — Apžilbinoša, burvīga, satriecoša! — Un atkal misters Liliviks izslējās, sarauca pieri un vairākkārt pamāja ar galvu.

—   Ahā! — Nikolass noteica, mazliet pārsteigts par šādu ekstātiskas atzinības izpausmi. — Jā, viņa ir spējīga meitene.

—    Viņa ir dievišķīga! — paziņoja misters Liliviks, piesizdams ar minēto lietussargu divreiz pie grīdas, kā mēdz darīt iekasētāji. — Es esmu pazinis dievišķīgas aktrises, ser, — es mēdzu iekasēt, pareizāk sakot, eš iegriezos un ļoti bieži iegriezos, lai saņemtu maksu par ūdeni, pie kādas dievišķīgas aktrises, kura četrus gadus dzīvoja manā apgaitā, — bet nekad, ser, no visām dievišķīgām būtnēm, vai tās bija aktrises vai nebija, es neesmu redzējis dievišķīgāku būtni par Henrietu Pitoukeru.

Nikolasam bija ļoti grūti novaldīt smieklus; baidīdamies runāt, viņš tikai māja ar galvu, pieskaņodamies misteram Lilivikam, un klusēja.

—   Atļaujiet pateikt jums pāris vārdu zem četrām acīm, — misters Liliviks sacīja.

Nikolass uzmeta labsirdīgu skatienu Smaikam, un tas, sapratis mājienu, nozuda.

—   Vecpuisis ir nožēlojams radījums, ser, — sacīja misters Liliviks.

—   Patiešām? — vaicāja Nikolass.

—   Jā, — atbildēja iekasētājs. — Es esmu nodzīvojis pasaulē teju pat sešdesmit gadu, un man vajadzētu to pazīt.

«Protams, jums vajadzētu to pazīt,» Nikolass nodomāja, «bet, vai jūs to pazīstat vai nepazīstat, tas ir cits jautājums.»

—   Ja vecpuisim laimējas iekrāt mazliet naudas, — misters Liliviks turpināja, — tad viņa māsas un brāļi vai viņu bērni domā par šo naudu, nevis par viņu pašu; pat ja viņš, būdams amatpersona, ir ģimenes galva jeb, tā sakot, galvenais stumbrs, no kura visi citi atzarojas, ģimene tomēr visu laiku gaida viņa nāvi un skumst ik reizi, kad redz viņu pie labas veselības, jo grib dabūt savās rokās viņa mazo īpašumu. Jūs saprotat?

—   O jā, — Nikolass atbildēja. — Tā tas ir, bez šaubām.

—   Galvenais iemesls, kāpēc cilvēks neprecas, ir izdevumi, — sacīja misters Liliviks. — Tas mani vienmēr atturējis, citādi — ak dievs!… — teica misters Liliviks, pasizdams knipi. — Man varētu būt piecdesmit sievietes!

—   Skaistas sievietes? — Nikolass apjautājās.

—   Skaistas sievietes, ser! — iekasētājs atbildēja.

—    Protams, ne tik skaistas kā Henrieta Pītoukera, jo viņa ir nepārspējama parādība, bet tādas sievietes, kuras katrs vīrietis vis nesastop savā dzīves ceļā; to es varu apgalvot. Bet pieņemsim, ka cilvēks var iegūt bagātību nevis sievas pūra veidā, bet ar sievu pašu, — ko?

—   Nu, tad viņš ir laimesbērns, — Nikolass atbildēja.

—     Es saku to pašu, — teica iekasētājs, labvēlīgi plikšķinādams viņam pa galvu ar savu lietussargu, — taisni to pašu. Henrieta Pītoukera, talantīgā Henrieta Pītoukera jau pati par sevi ir bagātība, un es esmu nolēmis,..

—     Padarīt viņu par misis Liliviku, — Nikolass pateica priekšā.

—     Nē, ser, par misis Liliviku ne, — atbildēja Iekasētājs. — Aktrises, ser, vienmēr patur savus agrākos uzvārdus, tā ir pieņemts, bet es esmu nolēmis viņu apprecēt un izdarīšu to parīt.

—   Apsveicu jūs, seri — Nikolass sacīja.

—     Pateicos jums, ser, — atbildēja iekasētājs, pogādams ciet vesti. — Protams, es saņemšu viņas algu un ceru, ka uzturēt divus galu galā ir tikpat lēti kā uzturēt vienu; tas ir zināms mierinājums.

—    Jums droši vien mierinājuma šādā brīdī nevajag, — Nikolass teica.

—     Nē, — atbildēja misters Liliviks, nervozi grozīdams galvu, — nē, protams, nevajag.

—     Bet kāpēc jūs abi atbraucāt uz šejieni, ja gatavojaties precēties, mister Lilivik? — Nikolass jautāja.

—    Es taču tikai tāpēc atnācu, lai jums to paskaidrotu, — atbildēja ūdens maksas iekasētājs. — Mēs uzskatījām, ka pats labākais ir ģimenei neko neteikt.

—   Ģimenei? — Nikolass atkārtoja. — Kādai ģimenei?

—   Kenvigsiem, protams, — misters Liliviks atbildēja.

—   Ja mana brāļameita un viņas bērni būtu izdzirdējuši kaut vārdiņu pirms manas aizbraukšanas, viņi būtu krampjos krituši man pie kājām un ātrāk nebūtu atjēgušies, kamēr es nebūtu nozvērējies nevienu neprecēt, vai arī būtu sasaukuši komisiju, kas atzītu mani par plānprātīgu, vai izdarījuši vēl ko briesmīgāku, — iekasētājs piebilda nodrebēdams.

—    Pilnīgi pareizi, — Nikolass piekrita. — Jā, viņi būtu kļuvuši greizsirdīgi, bez šaubām.

—    Lai šo nelaimi novērstu, — misters Liliviks turpināja, — Henrieta Pītoukera atbrauca šurp pie saviem draugiem Kramlsiem it kā angažementa dēļ (tā mēs norunājām) un man vajadzēja aizvakar izbraukt uz Gildfordu un tur iesēsties pie viņas karietē, ko es ari izdarīju, uu tā mēs vakar atbraucām no Gildfordas. Nu, un, baidīdamies, ka jūs varat, aizrakstīt misteram Nogsam un pastāstīt kaut ko par mums, mēs nolēmām, ka pats labākais būs uzticēt šo noslēpumu jums. Uz baznīcu mēs brauksim no Kramlsu dzīvokļa un būsim priecīgi sastapt jūs vai nu baznīcas priekšā, vai pie brokastgalda, kā jums labāk patīk. Brokastis jau dārgi neizmaksās, zināt, — iekasētājs teica, dedzīgi vēlēdamies novērst jebkurus šāda rakstura pārpratumus, — vienīgi maizītes un kafija, nu, varbūt vēl krcvetes vai kāds cits uzkožamais, zināt.

—   Jā, jā, es saprotu, — Nikolass atbildēja. — Es labprāt ieradīšos, man tas sagādās vislielāko prieku. Kur lēdija ir apmetusies — pie misis Kramlsas?

—   Nē jau, — iekasētājs sacīja, — tie nevar iekārtot viņai labu naktsguļu, tāpēc viņa apmetās pie divām paziņām — tās abas darbojas teātri.

—   Laikam viena ir mis Sneveliči? — apjautājās Nikolass.

—   Jā, tā viņu sauc.

—   Viņas droši vien būs līgavas māsas? — Nikolass vaicāja.

—   Jā, — iekasētājs noteica ar skābu seju, — viņa grib četras līgavas māsas. Baidos, ka tas izskatīsies visai teatrāli.

—   O nē, nebūt ne! — Nikolass atsaucās, neveikli pūlēdamies pārvērst smieklus par kāsu. — Kas tad būs šīs četras? Mis Sneveliči, protams, mis Ledruka …

—   Un … fenomens, — novaidējās iekasētājs.

—   Ha, ha! — Nikolass nenoturējās. — Lūdzu piedošanu! Pats nezinu, kāpēc sāku smieties. Jā, tas būs ļoti jauki — fenomens, un kas vēl?

—   Vēl kāda jauna sieviete, — iekasētājs atbildēja pieceldamies, — kāda cita Hcnrietas Pītoukeras draudzene. Nu, tad jūs nevienam ne vārda neteiksiet par to, vai ne?

—   Varat pilnīgi paļauties uz mani, — Nikolass noteica. — Vai nevēlaties kaut ko iekost vai iedzert?

—   Nē, — sacīja iekasētājs, — man nav ne mazākās ēstgribas. Manuprāt, precētam vīram ir ļoti patīkama dzīve, vai ne?

—    Par to nav ne mazāko šaubu, — Nikolass apliecināja.

—   Jā, — iekasētājs atbildēja, — protams. 0 jā! Ne mazāko šaubu. Ar labu nakti!

To pateicis, misters Liliviks, kura uzvedībā šīs sarunas laikā straujums gaužām dīvaini mijās ar svārslīšanos, paļāvība ar šaubām, maigums ar bažām, skopulību un uzpūtību, nozuda aiz durvīm, ļaudams Nikolasam labi izsmieties, ja viņam bija tāda vēlēšanās.

Nepūloties apvaicāties, vai nākamā diena Nikolasam šķita sastāvam no parastā zināma garuma stundu skaita, jāpiemin tikai tas, ka gaidāmajā ceremonijā tieši ieinteresētajām personām tā pagāja ārkārtīgi ātri; otrā rītā mis Pltoukera, pamodusies mis Sneveliči istabā, paziņoja, ka neviens viņu nepārliecināšot par to, ka šī esot tā pati diena, kad viņas dzīvē jānoliek pārmaiņām.

—    Es nekad tam neticēšu, — mis Pītoukera teica, — es nespēju noticēt! Nudien es nekādi nespēju saņemties un izturēt tādu pārbaudījumu!

To padzirdējušas, mis Sneveliči un mis Ledruka — viņas ļoti labi zināja, ka nu jau trīs vai četri gadi, kopš viņu skaistā draudzene pieņēmusi attiecīgu lēmumu un jebkurā mirklī būtu mīļuprāt izturējusi šo briesmīgo pārbaudījumu, ja vien gadījies piemērots džentlmenis, kurš neiebilstu pret šādu pasākumu, — sāka sludināt savaldību un vīrišķību, stāstīt, ka viņai jālepojas ar iespēju daudzus gadus aplaimot cienījamu cilvēku, kā arī to, cik nepieciešams visas cilvēces labā, lai sievietes šādos gadījumos parādītu stingrību un pašaizliedzību; kaut arī viņas pašas uzskatot, ka īsta laime rodama tikai vientuļā dzīvē, un viņas no brīvas gribas nekad lo neziedotu — nē, nekādu pasaulīgu apsvērumu dēļ —, ja pienāktu tāds laiks, tad — tad viņas cerot, ka apzināšoties (paldies dievam!) savu pienākumu un nekurnēšot, bet lēnprātīgi un padevīgi pakļaušoties tam liktenim, ko augstākā vara viņām piešķīrusi, lai iepriecinātu un atalgotu viņu tuvākos.

—   Es saprotu, ka tas ir drausmīgs trieciens, — teica mis Sneveliči, — saraut senos sakarus un tamlīdzīgi, bet es tam pakļautos, mana dārgā, nudien pakļautos.

—' Es tāpat, — pievienojās mis Ledruka, — es drīzāk apsveiktu šo jūgu nekā bēgtu no tā. Es esmu lauzusi daudz siržu un ļoti nožēloju to; tas ir briesmīgi, ja par to padomā!

—   Tā tas ir, — mis Sneveliči piekrita, — bet tagad, Leda, mana dārgā, mums noteikti jāsapoš viņa, citādi mēs nokavēsimies, patiešām nokavēsimies.

Tādi dievbijīgi apsvērumi un varbūt arī bailes nokavēties deva spēku līgavai izturēt ģērbšanās ceremoniju, un pēc tam stipra tēja pārmaiņus ar brendiju pietiekamās devās kā līdzeklis vārgo locekļu stiprināšanai un gaitas izlīdzināšanai panāca pārējo.

—   Kā jūs jūtaties, mīļā? — apvaicājās mis Sneveliči.

—    O, Liiivik! — izsaucās līgava. — Ja tu zinātu, ko es ciešu tevis dēļ!

—    Protams, viņš to zina, mīļā, un nekad neaizmirsīs, — sacīja mis Ledruka.

—   Jūs domājat, ka neaizmirsīs? — izsaucās mis Pītoukera, patiešām parādot lielas spējas skatuves mākslā. — O, jūs domājat, viņš neaizmirsīs? Vai jūs domājat, ka Liliviks to atcerēsies vienmēr — vienmēr, vienmēr, vienmēr?

Nav zināms, kā būtu beigusies šī jūtu izplūsme, ja mis Sneveliči nebūtu paziņojusi, ka ekipāža ir klāt; šī ziņa tā pārsteidza līgavu, ka vētrainā satraukuma simptomi viņai mirklī izzuda; pieskrējusi pie spoguļa, viņa sakārtoja tērpu un mierīgi paziņoja, ka gatava uzupurēties.

Pēc tam viņu vai nesus ienesa karietē un tur «uzturēja» (kā mis Sneveliči teica), dodot ostīt aromātiskus sāļus un iedzert malku brendija un lietojot citus viegli uzbudinošus līdzekļus, kamēr viņi piebrauca pie direktora durvīm, kuras plaši atvēra abi jaunie Kramlsi, piesprauduši baltas kokardes un izrotājušies ar smalkākajām un košākajām vestēm no teātra garderobes. Ar šo jauno džentlmeņu, līgavas māsu un kučiera kopīgām pūlēm mis Pītoukera beidzot tika nogādāta otrajā stāvā — galīgi nespēcīga; ieraudzījusi jauneklīgo līgavaini, viņa paģība, kā to prasīja pieklājība.

—   Henrieta Pītoukera, — teica iekasētājs, — saņemieties, mana visumīļā!

Mis Pītoukera saķēra iekasētāja roku, bet uztraukums bija laupījis viņai runasspējas.

—   Vai mans izskats ir tik briesmīgs, Ilenrieta Pītoukera? — jautāja iekasētājs.

—   O nē, nē, nē! — atsaucās līgava. — Bet visi mani draugi, manu jaunības dienu dārgie draugi — atstāt viņus visus — tas ir tāds Irieciensl

Sādi izteikusi savas ciešanas, mis Pltoukera sāka uzskaitīt savu jaunības dienu dārgos draugus citu pēc cita un lūdza visus klātesošos nākt un apskaut viņu. To izdarījusi, viņa atcerējās, ka misis Kramlsa bijusi viņai vairāk nekā māte, un pēc tam, ka misters Kramlss bijis viņai vairāk nekā tēvs, un pēc tam, ka jaunie Kramlsi un mis Nineta Kramlsa bijuši viņai vairāk nekā brāļi un māsa. Sīs atmiņas, visas apskāvienu pavadītas, vilkās ļoti ilgi, un uz baznīcu viņiem bija jābrauc ļoti ātri, lai nenokavētos.

Procesija sastāvēja no divām vienzirga karietēm; pirmajā bija mis Bravasa (ceturtā līgavas māsa), misis Kramlsa, iekasētājs un misters Foulers, kuru bija izraudzījušies par līgavaiņa vedēju. Otrajā bija līgava, misters Kramlss, mis Sneveliči, mis Ledruka un fenomens. Tērpi bija lieliski. Līgavas māsas bija noklātas ar mākslīgiem ziediem, un fenomens bija gandrīz neredzams, jo bija gluži kā Ieslēgts portatīvā lapenē. Romantiski noskaņotā mis Ledruka bija piespraudusi pie krūtīm kāda nezināma virsnieka miniatūru, kuru bija nesen lēti nopirkusi, pārējās lēdijas lepojās ar dažādām mirdzošām neīstu dārgakmeņu rotām — tie gandrīz izskatījās pēc īstiem —, bet misis Kramlsu apdvesa bargs un drūms diženums, ko apbrīnoja visi klātesošie.

Taču mistera Kramlsa izskats varbūt bija visvairāk piemērots svinīgajai ceremonijai par jebkura cita izskatu. Sim džentlmenim, kurš tēloja līgavas tēvu, bija ienākusi prātā laimīga un oriģināla dotna «uzcirsties» atbilstoši savai lomai, un viņš bija uzlicis īpaša fasona parūku, kūru mēdza saukt par «brūno Džordžu», turklāt uzvilcis pagājušā gadsimta tērpu brūnā krāsā, pelēkas zīda zeķes un kurpes ar sprādzēm. Lai labāk notēlotu lornu, viņš nolēma būt dziļi satriekts, un, kad viņi iegāja baznīcā, mīlošā tēva raudas bija tik skaļas un sirdi plosošas, ka baznīcas sargs ieteica viņam iegriezties ģērbkambarī un pirms ceremonijas sākšanas izdzert glāzi ūdens.

Gājiens pa eju baznīcā bija brīnišķīgs. Līgava ar četrām līgavas māsām veidoja grupu, kas bija jau iepriekš apdomāta un izmēģināta; iekasētājs ar vedēju — tas atdarināja viņa gaitu un kustības par neaprakstāmu prieku 'dažiem saviem teātra draugiem galerijā —, misters Kramlss ar saviem nespēcīgajiem un vārgajiem soļiem; misis Kramlsa, kas virzījās skatuves gaitā — solis uz priekšu un apstāšanās, — tas bija pats lieliskākais skats, kāds jebkad novērots. Ceremonija beidzās ļoti ātri, un, kad visi dalībnieki bija parakstījušies reģistra grāmatā (kad pienāca mistera Kramlsa reize, viņš rūpīgi noslaucīja un uzlika milzīgas brilles), viņi lieliskā omā devās uz mājām brokastīs. Tur viņi sastapa Nikolasu, kurš gaidīja viņu ierašanos.

—  Nu, tad tāl — teica misters Kramlss (viņš bija palīdzējis misis Gradenai sagatavot cienastu, un tas bija daudz iespaidīgāks, nekā varēja būt patīkami iekasētājam). — Brokastot, brokastoti

Nevienu otrreiz aicināt nevajadzēja. Viesi sablīvējām un saspiedās pie galda, cik vien varēja, un ķērās pie ēšanas; inis Pītoukera ļoti sarka, kad uz viņu kāds paskatījās, un ļoti daudz ēda, kad neviens uz viņu neskatījās, bet misters Liliviks stājās pie šā darba, it kā būtu svēti nolēmis: ja jau viņam tik un tā par visu jāsamaksā, tad Kramlsiem jāatstāj pēc iespējas mazāk.

—  Tas tika ļoti ātri izdarīts, ser, vai ne? — misters Foulers jautāja iekasētājam, pārliecies pār galdu.

—   Kas tika ātri izdarīts, ser? — pārjautāja misters Liliviks.

—  Sasiets mezgls, cilvēkam piesieta sieva, — misters Foulers atbildēja. — Tas nevilkās ilgi, vai ne?

—   Nē, ser, — misters Liliviks sacīja pietvīkdams. — Tas nevilkās ilgi. Nu, un tad, ser?

—   O, nekas! — aktieris atbildēja. — Tas arī nevelkas ilgi, kamēr cilvēks pakaras, ko? Ha, ha!

Misters Liliviks nolika nazi un dakšiņu un pārlaida visiem sašutuma un pārsteiguma pilnu skatienu.

—   Pakaras! — misters Liliviks atkārtoja.

Iestājās dziļš klusums, jo misters Liliviks izskatījās neaprakstāmi cildens.

—   Pakaras! — misters Liliviks atkal iesaucās. — Vai kāds šinī sabiedrībā patiešām grib mēģināt vilkt paralēles starp precēšanos un pakāršanos?

—   Cilpa, zināt… — sacīja misters Foulers, mazliet sašļucis.

—  Cilpa, ser! — atkārtoja misters Liliviks. — Kurš iedrošinās runāt ar mani par cilpu un reizē par Henrietu Pī…

—   Liliviku, — misters Kramlss pateica priekšā.

—   Un reizē par Henrietu Liliviku! — iekasētājs izsaucās. — Šinī mājā mistera un misis Kramlsu klātbūtnē, kuri izaudzinājuši talantīgus un tikumīgus bērnus, lai tie būtu viņiem par svētību un par fenomeniem, un sazin vēl par ko, — vai te mums jārunā par cilpām?

—   Foulcr, — sacīja misters Kramlss, uzskatīdams, ka pieklājība liek viņam justies aizskartam par šo mājienu uz viņu un viņa dzīvesbiedreni, — jūs mani pārsteidzat!

—   Par ko jūs tā brūkat man virsū? — jautāja nelaimīgais aktieris. — Ko es esmu izdarījis?

—   Izdarījis, ser? — iekliedzās misters Liliviks. — Jūs gribējāt izdarīt triecienu, kas sašķobītu sabiedrības pamatus!

—   Un apvainotu pašas labākās un maigākās jūtas, — piebalsoja Kramlss, atkal iejuzdamies veča lomā.

—   Un pašas svētākās un cienījamākās sabiedriskās saites, — turpināja iekasētājs. — Cilpa! It kā cilvēks būtu noķerts, iedzīts kā lamatās laulības kārtā, nogrābts aiz kājas, nevis gājis pats aiz savas vēlēšanās, lepodamies ar savu rīcību!

—   F.s taču nedomāju, ka jūs esat noķerts, iedzīts lamatās un nogrābts aiz kājas, — taisnojās aktieris. — Es dziļi nožēloju to, nudien.

—   Jums arī vajag nožēlot, ser, — misters Liliviks atbildēja, — un man prieks dzirdēt, ka jurns pietiek sirdsapziņas, lai to izdarītu.

Tā kā ar šo repliku strīds acīmredzot bija beidzies, misis Liiivika atrada, ka ir pats piemērotākais brīdis (jo viesu uzmanība vairs nebija izkliedēta) sākt raudāšanu, turklāt ar visu četru līgavas māsu atbalstu; tas tika tūliņ sniegts, kaut arī diezgan juceklīgi, jo telpa bija šaura un galdauts garš, tā ka pie pirmās kustības vesels lēvenis trauku tika noslaucīts zemē. Tomēr, par spīti šim apstāklim, misis Lilivika atteicās no mierinājumiem, kamēr karojošās puses nebija nozvērējušās, ka strīdam nebūs nekādu seku, — to tās arī izdarīja, vispirms izrādījušas pienācīgo nepatiku, — un kopš šā brīža misters Foulers sēdēja drūmā klusumā; ja kāds sāka runāt, viņš knieba Nikolasam kājā, tā izteikdams savu nicināšanu gan pret runātāju, gan pret jūtām, ko tas pauda.

Tika turētas daudzas runas; dažas teica Nikolass, dažas Kramlss, dažas iekasētājs, divas Kramlsi pateicībā par -vjņiem parādīto godu un vienu — fenomens (līgavas fnāsu'vārdā); misis Kramlsa apraudājās, to klausīdamās. Pateicoties mis Ledrukai un mis Bravasai, skanēja arī dziesmas, un droši vien būtu dziedāts vēl ilgi, ja karietes kučieris — viņš gaidīja jaunlaulātos, lai aizvestu uz lurieni, kur viņi bija nolēmuši sēsties tvaikoni braucienam uz Raidu, — nebūtu uzsūtījis draudošu ziņu, ka prasīšot astoņpadsmit pensus virs nolīgtās summas, ja viņi tūliņ nenākšot lejā.

Sie briesmīgie draudi izbeidza jautrību. Pēc asarainas atvadīšanās misters Liliviks un jaunlaulātā devās uz Raidu, kur viņiem nākamās divas dienas vajadzēja pavadīt pilnīgā vientulībā un kur viņiem pēc mistera Lilivika sevišķa lūguma brauca līdzi vienīgi fenomens kā līgavas pavadītāja; tvaikoņu sabiedrība, ko bija maldinājis viņas mazais augums, bija ar mieru vest viņu par puscenu (par to misters Liliviks bija jau iepriekš pārliecinājies).

Tā kā tovakar izrādes nebija, misters Kramlss paziņoja, ka neatkāpšoties no galda, kamēr uz tā vēl būšot kaut kas dzerams, bet Nikolass, kuram rītvakar bija pirmo reizi jātēlo Romeo, izmanījās aizlavīties kādā vispārēja apmulsuma brīdī, kad misis Gradcnai pēkšņi parādījās stipra reibuma pazīmes.

Nikolasu pamudināja iet projām ne tik daudz paša vēlēšanās, cik bažas par Smaiku: saņēmis aptiekāra lomu, viņš nebija līdz šim spējis neko iedabūt galvā, vienīgi vispārīgo ideju, ka viņš ir ļoti izsalcis, ko — varbūt vecu aimiņu dēļ — bija apguvis apbrīnojami viegli.

—   Es nezinu gan, ko lai mēs darām, Smaik, — Nikolass sacīja, nolikdams grāmatu. — Man bail, ka tu, nabadziņš, nespēsi neko iemācīties.

—   Baidos, ka tā būs, — Smaiks atbildēja, purinādams galvu. — Es gan domāju, ja jūs… bet tas sagādās jums daudz pūļu.

—   Kas tad? — Nikolass apvaicājās. — Par mani nebažījies!

—   Es domāju — ja jūs atkārtotu man visu pa mazam gabaliņam atkal un atkal, tad es varētu to atcerēties no klausīšanās, — Smaiks paskaidroja.

—   Tu tā domā? — Nikolass izsaucās. — Laba doma! Redzēsim, kurš pirmais nogurs. Es ne, Smaik, vari man ticēt. Sākam! «Kas sauc tik skaļi?»

—   «Kas sauc tik skaļi?» — Smaiks atkārtoja.

—   «Kas sauc tik skaļi?» — Nikolass turpināja.

—   «Kas sauc tik skaļi?» — Smaiks izsaucās.

Tā viņi turpināja jautāt viens otram, kas sauc tik skaļi, atkal un atkal, kamēr Smaiks iemācījās to no galvas, tad Nikolass stājās pie nākamā teikuma, pēc tam pie diviem uzreiz, tad pie trim un tā joprojām, kamēr ap pusnakti nabaga Stnaiks sev par neaprakstāmu prieku atklāja, ka viņš patiešām sāk šo to no lomas atminēties.

Agri no rīta viņi vēlreiz visu atkārtoja — un Smaiks, juzdamies drošāks pēc pagājušās nakts panākumiem, apguva visu ātrāk un ar vieglāku sirdi. Kad viņš sāka jau diezgan brīvi runāt tekstu, Nikolass parādīja viņam, kā jānāk iekšā, turot abas rokas izplestas uz vēdera, un kā viņam tas laiku pa laikam jāpaberzē, jo ar šo pieņemto paņēmienu aktieri uz skatuves rāda, ka viņiem gribas ēst. Pēc rīta mēģinājuma viņi atkal atsāka darbu, pārtrauca to uz īsu brīdi, lai ieturētu pusdienas, tad turpināja līdz vakaram, kad pienāca laiks doties uz teātri.

Nekad vēl skolotājam nav bijis tik cītīga, pazemīga, paklausīga skolēna. Nekad vēl skolēnam nav bijis tik pacietīga, nenogurstoša, rūpīga, labvēlīga skolotāja.

Līdzko viņi saģērbās, Nikolass atsāka mācīšanu un darīja to ik brīdi, kad nebija uz skatuves. Panākumi bija lieliski. Romeo izpelnījās vienprātīgus aplausus un vislielāko atzinību, bet Smaiku tiklab skatītāji, kā aktieri vienbalsīgi nosauca par īstu brīnumu un pirmo starp aptiekāriem.

## XXVI NODAĻA

ir pilna ar briesmām, kas apdraud mis Niklbijas dvēseles mieru.

Darbības vieta — skaisti privātie apartamenti Rīdžentstritā; laiks — pulksten trīs pēcpusdienā tiem, kas ierakušies darbā un noguruši, un pirmā rīta stunda tiem, kas ir jautri un dzīvespriecīgi; personas — lords Frederiks Verisofts un viņa draugs sers Malberijs Hoks.

Šie cienījamie džentlmeņi bija laiski izlaidušies uz diviem dīvāniem ar galdu vidū — uz tā atradās bagātīgas, bet vēl neaiztiktas brokastis. Avīzes bija izkaisītas pa visu istabu, bet tās, tāpat kā brokastis, palika nonievātas un neievērotas, tomēr ne jau saruna traucēja nodarboties ar lasīšanu — abi nepārmija ne vārda un neizdvesa nevienu skaņu, vienīgi tad, ja viens no viņiem sāka mētāties pa dīvānu, meklēdams ērtāku atpūtas vietu sāpošajai galvai, un izgrūda nepacietīgu izsaucienu, aplaizdams uz mirkli ar savu nemieru arī otru.

Sīs pazīmes radīja jau pietiekami skaidru nojausmu par pagājušās nakts uzdzīves apmēriem, pat ja nebūtu citu liecību, kādos priekos šī nakts pagājusi. Divas netiras, notrieptas biljarda bumbas, divas samīcītas platmales, šampanieša pudele, kurai ap kaklu aptīts nosmulēts cimds, lai pudeli varētu ciešāk satvert kā uzbrukuma ieroci, salauzta niedre, kāršu kārba bez vāka, tukšs maks, pārrauta pulksteņķēde, sauja sudraba naudas, sajaukta ar pusizsmēķētu cigāru galiem, sairuši cigāru pelni — tās un vēl daudz citu trakulības un izlaidības pēdu skaidri liecināja par šo džentlmeņu pagājušās nakts darbiem.

Lords Verisofts ierunājās pirmais. Nolaidis tupelēs ieautās kājas uz grīdas un grūši nožāvājies, viņš ar pūlēm apsēdās un, pievērsis nespodro, gurdeno skatienu draugam, uzsauca tam miegainā balsī.

—   Nu? — atsaucās sers Malberijs pagriezdamies.

—   Vai mēs visu die-anu tā gulēsim? — lords noprasīja.

—   Nezinu, vai mēs kam citam deram, — sers Malberijs atbildēja, — vismaz tuvākajā laikā. Šorīt manī nav ne dzirksts dzīvības.

—   Dzīvības! — izsaucās lords Verisofts. — Es jūtos tā, it kā nekas nevarētu būt tik omulīgs un patīkams kā pēkšņa nāve.

—   Tad kāpēc jūs nemirstat? — jautāja sers Malberijs.

Pēc šā jautājuma viņš novērsās un, likās, atkal mēģināja iemigt.

Viņa daudzsološais draugs un skolnieks pievilka krēslu pie brokastgalda un mēģināja ko iebaudīt, bet, pārliecinājies, ka tas nav iespējams, aizvilkās pie loga, tad sāka slaistīties šurpu turpu pa istabu, piespiedis roku pie degošās pieres, beidzot atkal izlaidās uz dīvāna un vēlreiz pamodināja draugu.

—   Kas ir, velns parāvis? — nostenēja sers Malberijs, apsēdies uz dīvāna.

Lai gan sers Malberijs izteica to diezgan īgnā tonī, viņš tomēr acīmredzot neuzskatīja, ka viņam tiesības joprojām klusēt; vairākkārt izstaipījies un skurinādamies paziņojis, ka «ellišķīgi auksts», viņš mēģināja tuvoties brokastgaldam un, izrādīdamies spējīgāks par savu neizturīgo skolnieku, palika tur.

—   Varbūt atgriezīsimies pie runas… — sers Malberijs sacīja, turēdams uz dakšiņas uzdurtu kumosu, — varbūt atgriezīsimies pie runas par mazo Niklbiju, ko?

—   Par kādu mazo Niklbiju — augļotāju vai meiteni? — jautāja lords Frederiks.

—   Redzu, ka jūs mani saprotat, — sers Malberijs atbildēja. — Protams, par meiteni.

—   Jūs man solījāt, ka viņu uzmeklēsiet, — lords Verisofts teica.

—   Solīju gan, — viņa draugs atbildēja, — bet kopš tā laika esmu pārdomājis. Jūs man neuzticaties darījumos — nu, tad meklējiet viņu pats.

—   Nē-e, — lords Verisofts iebilda.

—   Bet es saku — jā, — draugs paziņoja. — Jūs atradīsiet viņu pats. Nedomājiet, ka es gribu teikt — varbūt jums tas izdosies… Es zinu tikpat labi kā jūs, ka bez manis jūs viņu rokā nedabūsiet. Nē. Es saku, jūs viņu atradīsiet — atradīsiet, tikai es jums parādīšu ceju.

—   Velns lai mani rauj, ja jūs neesat īsts, velnišķīgi godīgs, lielisks draugs! — izsaucās jaunais lords, uz kuru šī runa bija atstājusi visai uzmundrinošu iespaidu.

—   Es jums pateikšu, kā, — sacīja sers Malberijs. —1 Tanīs pusdienās viņa bija domāta jums kā ēsma.

—   Nē! — iesaucās jaunais lords. — Kāda velna …

—   Kā ēsma jums, — atkārtoja viņa draugs. — Vecais Niklbijs pats man to teica.

—   Varens dēlietis! — iesaucās lords Verisofts. — Cildens blēdis!

—   Jā, — sacīja sers Malberijs, — viņš zināja, ka viņa ir piemīlīgs radījums…

—   Piemīlīgs! — jaunais lords viņu pārtrauca. — Zvēru pie savas dvēseles, Hok, viņa ir nevainojama skaistule… ē… glezna, statuja… ē… zvēru pie savas dvēseles, tāda viņa iri

—   Nu, — atsaucās sers Malberijs, paraustīdams plecus un tēlodams vienaldzību, īstu vai mākslotu, — tā ir gaumes lieta; ja mums dažādas gaumes, tad vēl jo labāk.

_— Nolādēts! — izsaucās lords. — Tovakar jūs neatkāpāties no viņas ne soli, es spēju pateikt tikai pāris vārdu.

—   Vienai reizei viņa ir tīri glīta, — sers Malberijs sacīja, — bet nav tā vērta, lai es mēģinātu vēlreiz viņai patikt. Ja jūs nopietni gribat palakstoties ap Niklbija, brāļameitu, tad sakiet viņas tēvocim, ka gribat zināt, kur viņa dzīvo, kā viņa dzīvo un ar ko, vai jūs atsakāties turpmāk būt par viņa klientu. Viņš nekavēsies jums to pateikt.

' — Kāpēc jūs man to agrāk neteicāt, — pārmeta lords Verisofts, — kāpēc likāt man veselu mūžību mocīties, dēdēt, vilkt nožēlojamu dzīvi?

—   Pirmkārt, es to nezināju, — nevērīgi atbildēja sers

Malberijs, — un, otrkārt, neticēju, ka jums tā lieta tik nopietna.

Patiesību sakot, visu laiku kopš pusdienām pie Ralfa Niklbija sers Malberijs Hoks bija slepeni izmēģinājis visus viņa rīcībā esošos lidzekļus, lai noskaidrotu, no kurienes Keita tik pēkšņi parādījusies un kur nozudusi. Tomēr bez Ralfa, ar kuru viņš vairs neuzturēja nekādus sakarus pēc viņu tik naidīgās šķiršanās, visas viņa pūles bija veltīgas, tāpēc viņš nolēma paziņot jaunajam lordam par atzīšanos, ko izspiedis no cienījamā augļotāja. Uz to viņu mudināja dažādi apsvērumi; starp tiem pēdējo vietu nebūt neieņēma nodoms uzzināt to, kas varēja kļūt zināms gļēvajam jaunajam cilvēkam, bet vēlēšanās atkal sastapt augļotāja brāļameitu, ar visādām viltībām salauzt viņas lepnumu un atriebt apvainojumu bija galvenajā vietā. Tas bija slīpēts plāns, kuram katrā ziņā jāizdodas, jo pat tas apstāklis, ka viņš izspiedis atzīšanos no Ralfa Niklbija, ar kādu nolūku tas ievedis brāļameitu tādā sabiedrībā, kā arī sera Malberija šķietamais intereses trūkums, ja viņš varējis to tik atklāti pateikt savam draugam, tagad parādīja viņu pašā labākajā gaismā un ārkārtīgi atvieglināja naudas pāreju (kas jau tā notika bieži un ātri) no lorda Frederika Verisofta kabatas uz sera Malberija Hoka kabatu.

Tā sprieda sers Malberijs un, vadīdamies pēc šiem apsvērumiem, kopā ar draugu drīz vien devās pie Ralfa Niklbija, lai realizētu sera Malberija izdomāto plānu, kas it kā atbilda viņa drauga mērķiem, bet īstenībā veicināja viņa paša mērķu piepildīšanos.

Ralfu viņi sastapa mājās un vienu pašu. Kad viņš ieveda apmeklētājus viesistabā, viņam atplaiksnījās prātā šeit notikusī aina — un viņš uzmeta seram Malberijam dīvainu skatienu, uz ko tas neatbildēja, tikai nevērīgi pasmaidīja.

Viņi īsi apspriedās par naudas lietām, un, kad bija beiguši sarunu, piemuļķotais lords (sekojot drauga norādījumam) diezgan apjucis lūdza atļauju runāt ar Ralfu zem četrām acīm.

— Zem četrām acīm, ko? — izsaucās sers Malberijs, tēlodams izbrīnu. — O, lieliski! Es ieiešu blakusistabā. Tikai nelieciet man ilgi gaidīt.

To teicis, sers Malberijs paķēra savu platmali un, dungodams kadu dziesmiņu, nozuda aiz durvīm starp abām viesistabām un aizvēra tās.

—   Nu, milord, kas ir? — Ralfs noprasīja,

—   Niklbij, — sacīja viņa klients, sāniski pastiepdamies, lai tuvinātu savu muti vecā vīra ausij, — kāds jauks radījums ir jūsu brāļameita!

—   Patiešām, milord? — atsaucās Ralfs. — Var jau būt, var jau būt. Es neapgrūtinu savu galvu ar tādām lietām.

—   Jūs zināt, ka viņa ir velnišķīgi skaista meitene, — klients sacīja. — Jums tas jāzina, Niklbij. Pietiek, neliedzieties!

—   Jā, viņu it kā uzskata par glītu, — Ralfs atbildēja. — Patiešām, es to arī pats zinu. Un, ja es arī nezinātu, tad jūs esat autoritāte šādos jautājumos, un jūsu gaume, milord, it visur patiešām ir neapstrīdama.

Neviens cits nepaliktu kurls pret ironisko toni, kādā šie vārdi tika sacīti, un nebūtu akls, redzot nicinošo skatienu, kas tos pavadīja. Taču lords Frederiks Verisofts bija gan kurls, gan akls un uztvēra tos kā komplimentu.

—   Nu, — viņš sacīja, — varbūt jums ir mazliet taisnības un mazliet nav — abējādi, Niklbij. Es gribu zināt, kur šī daiļava dzīvo, lai es varētu viņai vēlreiz uzmest aci, Niklbij.

—   īstenībā… — Ralfs iesāka parastajā balsī.

—   Nerunājiet tik skaļi! — iesaucās lords, priekšzīmīgi apguvis saņemto mācību. — Es negribu, ka Hoks dzird.

—   Vai jūs zināt, ka viņš ir jūsu sāncensis? — Ralfs jautāja, uzmezdams viņam asu skatienu.

—   Tāds viņš ir vienmēr, sa-asodīts! — klients atbildēja. — Šoreiz es gribu aizsteigties viņam priekšā. Ha, ha, ha! Cik viņš būs nikns, Niklbij, ka mēs runājam divatā bez viņa! Kur viņa dzīvo, Niklbij, — tas ir vienīgais, ko gribu zināt! Pasakiet tikai man, kur vina dzīvo, Niklbij!

«Viņš uzkodīsies uz ēsmas,» Ralfs domāja. «Noteikti uzkodīsies!»

—   Nu, Niklbij, nu! — neatlaidās klients. — Kur viņa dzīvo?

—   Patiešām, milord, — Ralfs sacīja, lēni berzēdams rokas, — man jāpadomā, pirms atbildu.

—   Kāpēc, Niklbij; jums nemaz nevajag domāt! — Verisofts atbildēja. — Kur tas ir?

—   Nekāda labuma nebūs, ja jūs to zināsiet, — Ralfs teica. — Viņa ir audzināta kā tikumīga un kārtīga meiteue; protams, viņa ir skaista, trūcīga, neaizsargāta — nabaga meitene, nabaga meitenei

Ralfs runāja par Keitas stāvokli tā, it kā tas viņam tikai starp citu būtu ienācis prātā un viņš nebūtu domājis izsacīt to skaļi, bet sarunu biedram pievērstais asais, blēdīgais skatiens pauda viņa liekulību.

—   Es taču saku jums, ka gribu viņu tikai redzēt! — iesaucās viņa klients. — Var taču ci-ilvēks skatīties uz glītu sievieti, nenodarot viņai pāri? Nu, kur viņa dzīvo? Jūs esat iedzīvojies mantā no manis, Niklbij, goda vārds, un neviens neaizvilks mani pie kāda cita, ja vien jūs pateiksiet man to.

—   Ja jūs to apsolāt man, milord, — Ralfs teica ar mākslotu nepatiku, — un tā kā es ļoti gribu izdarīt jums pakalpojumu un nekas jauns tādēļ nenotiks — nekas ļauns —, tad es jums pateikšu. Bet jums tas jāpatur pie sevis, milord, — to gan apsoliet! — Ralfs norādīja uz blakusistabu un izteiksmīgi pamāja ar galvu.

Jaunais lords izlikās, it kā pats atzītu šādas piesardzības nepieciešamību, un Ralfs paziņoja brāļameitas adresi un nodarbošanos un piemetināja, ka, spriežot pēc tā, ko dzirdējis par šo ģimeni, tās locekļi, būdami godkāri, augsti vērtējot pazīšanos ar dižciltīgiem cilvēkiem un lords varot iepazīties ar viņiem bez kādām grūtībām, ja viņam patikšot to darīt.

—   Ja jūsu vienīgais nolūks ir ieraudzīt viņu vēlreiz, — Ralfs sacīja, — tad šādā ceļā jūs to varat izdarīt jebkurā laikā.

Par atbildi uz šo padomu lords Frederiks vairākkārt paspieda Ralfa rupjo, tulznaino roku un, nočukstējis, ka labāk ir beigt šo sarunu, pasauca seru Malberiju.

— Es jau domāju, ka jūs esat iemiguši, — sers Malberijs teica, ienākdams ar visai neapmierinātu izskatu.

—   Piedodiet, ka aizturējām jūs, — vientiesis sacīja, — bet Niklbijs bija tik apbrī-īnojami asprātīgs, ka es nevarēju viņu pamest.

—   Nē, nē, — Ralfs atbildēja, — tas bija milords. Jūs jau zināt, cik asprātīgs, jautrs, elegants, lielisks cilvēks ir lords Frederiks. Uzmanīgāk, milord, — pakāpiens! Ser Malberij, lūdzu, paejiet sānis.

Ar tamlīdzīgām laipnībām, zemu klanīdamies, un ar to pašu salto smīnu sejā Ralfs rūpīgi vadīja viesus lejup pa kāpnēm un, ja neņem vērā viņa mutes kaktiņu parauslīšanos, tad nedeva nekādu atbildi uz apbrīna pilno skatienu, ar kādu sers Malberijs apsveica viņu kā izcilu un galīgu nelieti.

Pāris sekunžu pirms tam bija iešķindējies zvans; tieši tad, kad viņi iznāca vestibilā, Ņūmeris Nogss gāja atvērt durvis. Parastā reizē Ņūmens būtu vai nu ielaidis atnācēju klusēdams, vai lūdzis pagaidīt, kamēr džentlmeņi iziet ārā. Taču, ieraudzījis, kas atnācis, viņš — acīmredzot aiz kādiem personiskiem apsvērumiem — pārdroši atkāpās no Ralfa namā pieņemtajiem noteikumiem un, lūkodamies uz cienījamo trio, kas viņam tuvojās, sauca skaļā un skanīgā balsī:

—   Misis Niklbija!

—   Misis Niklbija? — izsaucās sers Malberijs Hoks, un viņa draugs pagriezās un blenza viņam sejā.

Jā, tā patiešām bija šī labprātīgā lēdija, kura, uzzinājusi par nama īpašniekam adresēto piedāvājumu pirkt tukšo māju Sitijā, ieradās lielā steigā, lai nekavējoties pavēstītu to misteram Niklbijam.

—   So personu jūs nepazīstat, — Ralfs sacīja. — Ieejiet kantorī, mana… mana… dārgā. Es tūliņ ieradīšos pie jums.

—   So personu es nepazīstot? — izsaucās sers Malberijs Hoks, pieiedams pie pārsteigtās lēdijas. — Vai tad ta nav misis Niklbija, mis Niklbijas māte — māte tai brīnišķīgajai būtnei, kuru man bija laime sastapt šinī namā, kad pēdējo reizi šeit pusdienoju? Bet nē… — sers Malberijs aprāvās, — nē, tas nevar būt! Tie paši sejas panti, tā pati neaprakstāmā izteiksme… bet nē, nē. Sī lēdija ir pārāk jauna.

—   Manuprāt, jūs varētu pateikt šim džentlmenim, svaini, ja viņš vēlas to zināt, — sacīja misis Niklbija, atbildei uz komplimentu ģrāciozi palocīdamās, — ka Keita Niklbija ir mana meita',

—   Viņas meita, milord! — Ižsaucās sers Malberijs, pagriezies pret savu draugu. — Sīs lēdijas meita, milord!

«Milords!» domāja misis Niklbija. «Nudien, es nekad nebūtu…»

—   Tātad, milord, tā ir tā pati lēdija, kuras veiksmīgajai laulībai mēs esam pateicīgi par šo laimi. Sī lēdija ir skaistas mis Niklbijas māte. Vai jūs pamanījāt ārkārtīgo līdzību, milord? Niklbij, iepazīstiniet mūs.

Ralfs beidzot darīja to, it kā atmetis visam ar roku.

—   Zvēru pie savas dvēseles, tas ir visbrīnišķīgākais gadijums! — sacīja lords Frederiks, pavirzīdamies uz priekšu. — Kā jums klājas?

Misis Niklbiju pārāk satrauca šī neparasti draudzīgā apsveikšana un pašas nožēla, ka nav uzlikusi citu cepuri, tāpēc viņa nespēja tūliņ atbildēt; viņa tikai klanījās un smaidīja un izskatījās ļoti uzbudināta.

—   U-un kā klājas mis Niklbijai? — apjautājās lords Frederiks. — Ceru, ka labi?

—    Viņa ir pilnīgi vesela; paldies par apvaicāšanos, milord, — misis Niklbija atbildēja, pamazām atgūdamās. — Pilnīgi vesela. Pēc tam kad bija šeit pusdienojusi, viņa dažas dienas jutās slikti, un man šķiet, ka viņa bija saaukstējusies, braukdama mājup īrētā karietē. Sīs karietes, milord, ir tik nepatīkamas, ka gandrīz vienmēr labāk nākt kājām, jo, kaut gan es domāju, ka īrēto kariešu kučierus par izdauzī