# Martins Čezlvits

Čārzls Dikenss

Čārzls Dikenss

Martins Čezlvits

Romāns

Šinī grāmatā, kas iznāca 1844. gadā, Čārzlza Dikensa (1812-1870) reālistiskais Anglijas un Amerikas buržuāziskās īstenības attēlojums sasniedzis ļoti augstu pakāpi. Starp daudzajiem šā romana personāžiem uzmanību saista sevišķi Peksnifs. Nevienā savā sacerējumā Dikenss nav sniedzis tik spilgtu un vispusīgu angļu buržuazijas tradicionālās liekulības un svētulības attēlu kā šeit. Peksnifs ir buržujs (kapitālists, jeb mūsdienu valodā – uzņēmējs), bezgala egoistisks un nežēlīgs. Iedzīvošanās dēļ viņš gatavs uz jebkuru zemiskumu, jebkuru noziegumu, bet to visu viņš dara aiz tikumības un cilvēkmīlestības maskas. Visur viņš atrod ieganstu morāliskām sentencēm, dvēseli pacilājošām runām un tukšskanīgām frāzēm par augstu tikumību. Savu tikumīgā ģimenes tēva, uzticīgā un nesavtīgā drauga, par sabiedrības labklājību gādājošā pilsoņa lomu viņš tēlo ar apbrīnas vērtu veiklību un bezkaunību.

Rakstnieks atklāti izteica savu vilšanos amerikaņu «demokrātijā». Atgriezies Anglijā, viņš publicēja «Piezīmes par Ameriku» (1842. g.), kurās nesaudzīgi nokritizēja Amerikas sabiedrisko iekārtu. Amerikaņu buržuāziskā prese saņēma iznākušos aprakstus ar negantu brēku. Dikensu apvainoja nepateicībā, ļaunprātībā un apmelojumos. Tomēr rakstnieku nesamulsināja pērkamās amerikāņu preses uzbrukumi. Viņš jau iepriekš zināja, ka viņa grāmata nobaudīs Amerikas valdošo aprindu simpātijās. Reizē ar to viņš saprata, ka šinī grāmatā izteiktā rūgtā patiesība neradīs ASV progresīvajos cilvēkos naidu pret viņu. «Man pietiek ar to apziņu,» viņš rakstīja, «ka es nepazaudēšu otrpus Atlantika neviena drauga, kurš ir šā vārda vērts.»

No angļu valodas tulkojusi Anna Bauga

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Mākslinieks A. Beļukins.

Latvijas Valsts Izdevniecība Rigā 1955

Redaktore V. Vikane. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Techniskais redaktors A. Kronbergs. Korektore R. Riekstiņa.

Čārzls Dikenss

Martins Čezlvits

Romāns

.

.

## PRIEKŠVĀRDS

Čarlza Dikensa (1812—1870. g: ) rakstnieka darbība noritēja straujā kapitālisma attīstības periodā Anglijā.

Kapitalisms atnesa tautai neskaitāmas nelaimes. Kamēr Anglijas tirdzniecība un rūpniecība progresēja, plašas sīkburžuazijas, amatnieku un mājamatnieku masas tika izputinātas, proletariāts nonāca trūkumā. Izputinātās zemnieku un amatnieku masas sastadīja milzīgas darba armijas rezerves. Rūpniecības strādnieku stāvokli raksturoja visnežēlīgākā ekspluatācija un pilnīga politiska beztiesība.

Savā agrīnajā darbā «Strādnieku šķiras stāvoklis Anglijā» (1846. g.) par Anglijas tālaika sabiedrisko dzīvi Engelss saka: «Visur barbariska vienaldzība, nesaudzīgs egoisms no vienas puses un bezgalīgs trūkums no otras puses, visur sociāls karš, katra pilsoņa nams aplenkuma stāvoklī, visur savstarpēja aplaupīšanās likuma aizsardzībā, un viss tas tiek darīts tādā bezkaunīgā vaļsirdībā, ka metas bail no mūsu sabiedriskās iekārtas sekām un tikai jābrīnās, kā visa šī neprātīgā auļošana var vēl aizvien turpināties.» (K. Markss un F. Engelss, Raksti, III sēj., 321. lpp.)

Pie varas tikusī buržuāzija, kas 1832. gadā ar strādnieku palīdzību bija panākusi vēlēšanu reformu, atmaksāja savam nesenajam sabiedrotajam ar «likumu par nabagiem» (1834. g.). Šis likums atņēma bezdarbniekiem jebkuru pabalstu, un viņus ievietoja darba namos, kas bija līdzīgi īstiem cietumiem. Proletariats palika beztiesīgs un turpināja cīņu par labākiem eksistences apstākļiem un savām politiskajām tiesībām, un šī cīņa rada jo spilgtu izpausmi čartistu kustībā, kuru Ļeņins raksturoja kā «pirmo plašo, patiešām masu veida politiski noformētu proletāriski revolucionāru kustību» (V. I. Ļeņins, Raksti, 3. izd., XXIV sēj., 249. lpp.).

Dikenss pēc savas pārliecības nebija čartists. Viņš neatzina nekādu revolucionāru cīņu un nereti sludināja savos darbos sociālu mieru starp ekspluatatoriem un ekspluatējamiem. Taču, būdams patiess mākslinieks reālists, viņš uzstājās pret sava laika Anglijas buržuāzisko sabiedrību kā gudrs un ass kritiķis, un šinī ziņā viņa daiļrade neapšaubāmi saistīta ar čartisma laikmeta tautas masu plašo kustību.

Dikenss visai spēcīgi attēlojis kapitālistiskās sabiedrības brēcošās pretrunas. Savos labākajos romānos viņš parādījis buržuāziskās demokrātijās melīgumu, valdošo šķiru liekulību un svētulību, tautas bezgalīgo trūkumu un beztiesību. Tā nav nejaušība, ka

Markss min Dikensa vārdu kā pirmo to «Anglijas lieliskās romānistu skolas» pārstāvju skaitā, kuri, pēc viņa vārdiem, «atseguši pasaulei daudz vairāk politisku un sociālu patiesību nekā visi politiķi, publicisti un morālisti kopā» (K. Markss un F. Engelss, Par mākslu, 1937. g., 320. un 321. lpp.).

Dikenss savā mūžā izbaudījis trūkumu un smagu postu. Viņa tēvs, sīks ierēdnis, nokļuva nodokļu parādnieku cietumā, un nākamais rakstnieks jau agrā bērnībā dabūja iepazīties ar nesaudzīgu cīņu par eksistenci, ar bērnu darba necilvēcīgu ekspluatāciju un pastāvīgiem pazemojumiem. Viņš iepazinās ar parādu cietumiem, trūcīgo skolām, patversmēm un ar visu to drausmīgo nabadzību un necilvēcīgajām ciešanām, kādas lemtas trūcīgajiem. Šinī skarbajā dzīves skolā Dikenss mantoja dziļu ticību vienkāršā cilvēka vērtībai un naidu pret sociālo nevienlīdzību un apspiešanu.

Visā savā rakstnieka darbības laikā Dikenss saglabāja dedzīgu interesi par vienkāršās tautas likteni. So viņa daiļrades sociālo virzību augsti cienīja Beļinskis, izsakoties, ka angļu rakstnieka romānus «caurstrāvo mūsu laikmeta sirsnīgākās simpātijās» (V. G. Beļinskis, Raksti, III sēj., 794. lpp., 1948. g.).

1842. gadā Dikenss — tolaik jau visā pasaule pazīstams rakstnieks — apmeklēja Ameriku. Viņš cerēja atrast šai zemē patiesu demokrātiju un sabiedrību, kas brīva no tiem netikumiem, kādus viņam bija nācies novērot savā dzimtenē, tomēr drīz vien viņš pārliecinājās, ka ir maldījies.

Amerikā Dikensam parādīja lielu cieņu. Viņam par godu rīkoja svinības, kurās sacīja cildinošas runas, par viņu bazūnēja avīzes. Ar visu šo skaļo ārišķību un glaimiem amerikaņu oficiālās aprindas cerēja uzpirkt slaveno rakstnieku, atņemt tam jebkuru patiku iedziļināties amerikaņu lietās. Taču piekrāpt Dikensu viņiem neizdevās. Viņš uzmanīgi vēro Amerikas sabiedrisko un politisko dzīvi, apmeklē amerikaņu kongresu, sabiedriskās iestādes, pētī presi, iepazīstas ar dažādu iedzīvotāju slāņu dzīvi. Aiz amerikaņu «demokrātijās» neīstās ārienes Dikenss prata saskatīt vēl nemaskotāku un ciniskāku sociālo nevienlīdzību nekā Anglijā. Viņš ieraudzīja Amerikā likuma svētītu verdzību, pērkamu presi, strādnieku šķiras nežēlīgu ekspluatāciju un nabadzību.

1842. gada 22. martā Dikenss rakstīja savam draugam aktierim Makridijam: «Jā, es esmu vīlies, Tā nav tā republika, ko biju cerējis ieraudzīt, nav tā republika, ko skatīju savā iztēlē… Es atceros, Makridij, jūs vairākkārt izsacījāties, ka domājot apmesties šeit. Jūs? Šeit? Mīlēdams jūs ar visu sirdi un dvēseli un pazīdams jūsu dabiskās tieksmes, es ne par kādu naudu nepiespriestu jums pat ne gadu nodzīvot otrpus Atlantika. Domu brīvība! Kur tā ir? Es redzu presi — zemiskāku, nožēlojamāku, muļķīgāku un negodīgāku nekā jebkurā man pazīstamā zemē …»

Rakstnieks atklāti izteica savu vilšanos arrterikaņu «demokrātijā». Atgriezies Anglijā, viņš publicēja «Piezīmes par Ameriku» (1842. g.), kurās nesaudzīgi nokritizēja Amerikas sabiedrisko iekārtu. Amerikaņu buržuāziskā prese saņēma iznākušos aprakstus ar negantu brēku. Dikensu apvainoja nepateicībā, ļaunprātībā un apmelojumos. Tomēr rakstnieku nesamulsināja pērkamās amerikāņu preses uzbrukumi. Viņš jau iepriekš zināja, ka viņa grāmata nobaudīs Amerikas valdošo aprindu simpātijās. Reizē ar to viņš saprata, ka šinī grāmatā izteiktā rūgtā patiesība neradīs ASV progresīvajos cilvēkos naidu pret viņu. «Man pietiek ar to apziņu,» viņš rakstīja, «ka es nepazaudēšu otrpus Atlantika neviena drauga, kurš ir šā vārda vērts.»

Iepazīšanās ar Ameriku dziļi ietekmēja Dikensu. Vilšanās amerikaņu «demokrātijā» padarīja rakstnieku sociāli redzīgāku un viņa satīru dziļāku un asāku.

Drīz pēc tam, kad bija iznākušas «Piezīmes par Ameriku», Dikenss sāka strādāt pie romana «Martins Čezlvits».

Šinī grāmatā, kas iznāca 1844. gadā, Dikensa reālistiskais Anglijas un Amerikas buržuāziskās īstenības attēlojums sasniedzis ļoti augstu pakāpi. «Martinā Čodzlvitā jūtams neparasts autora talanta nobriedums,» rakstīja Beļinskis 1844. gadā.

Starp daudzajiem šā romana personāžiem uzmanību saista sevišķi Peksnifs. Nevienā savā sacerējumā Dikenss nav sniedzis tik spilgtu un vispusīgu angļu buržuazijas tradicionālās liekulības un svētulības attēlu kā šeit. Peksnifs ir buržujs, bezgala egoistisks un nežēlīgs. Iedzīvošanās dēļ viņš gatavs uz jebkuru zemiskumu, jebkuru noziegumu, bet to visu viņš dara aiz tikumības un cilvēkmīlestības maskas. Visur viņš atrod ieganstu morāliskām sentencēm, dvēseli pacilājošām runām un tukšskanīgām frāzēm par augstu tikumību. Savu tikumīgā ģimenes tēva, uzticīgā un nesavtīgā drauga, par sabiedrības labklājību gādājošā pilsoņa lomu viņš tēlo ar apbrīnas vērtu veiklību un bezkaunību.

Peksnifs lieliski prot pielāgoties apkārtējai videi. Kā īstam demagogam viņam patīk izlikties par humānu, vienkāršu un labvēlīgu cilvēku. īstenībā viņš nicina katru, kas stāv uz zemākas sabiedrības pakāpes nekā viņš, un verdziski zemojas tā priekšā, kurš par viņu stiprāks un bagātāks. Aiz liberāliem spriedelējumiem viņš slēpj savu ekspluatatora būtību, kura gan nekautri atklājas tur, kur viņam nav vajadzības liekuļot.

Lūk, viņš kopā ar savām meitām brauc diližansā saltā ziemas dienā un pilns pašapmierinātības prāto par to, cik gudri iekārtota sabiedrība. Viņš atzīst par taisnīgu un dabisku tādu iekārtu, kas nodrošina labklājību viņam, kamēr citiem trūkst paša nepieciešamākā dzīvei. «— Jo, — viņš piemetināja, — ja visi būtu paēduši un silti apģērbušies, mums tiktu laupīts prieks jūsmot par to izturību, ar kādu daži sabiedrības slāņi panes aukstumu un badu. Bet, ja mums neklātos labāk par visiem pārējiem, kas tad notiktu ar mūsu pateicības jūtām, kuras ir mūsu zemiskās dabas viscildenākā rota? — ar asarām acīs nobeidza misters Peksnifs, pakratīdams dūri uz ubaga pusi, kurš bija grasījies uzlēkt uz diližansa kāpšļa.»

Tāda ir ekspluatatora riebīgā filozofija, kurš pasludina sociālo nevienlīdzību par cilvēku morāles un tikumības pamatu.

Peksnifs ir viens no Dikensa spēcīgākajiem satiriskajiem tēliem. Atmaskojot liekulību un svētulību, egoismu un cenšanos iedzīvoties, Dikenss ne tikai šausta Anglijas privileģēto šķiru «morāliskos netikumus», bet rāda buržuāziskās īstenības galvenās iezīmes, atsedz visu angļu sabiedriski politiskās dzīves zemisko mechaniku. Par čartisma laika Anglijas sabiedrību Engelss rakstīja: «…Vienmēr japatur prata, ka Anglijā socialais karš norit atklāti, un, ja buržuazijas interesēs ir karot zem miera un pat filantropijas liekulīgā aizsega, tad strādnieku interesēs — sadragāt šo liekulīgo masku, atklāt lietu īsto stāvokli.» (K. Markss un F. Engelss, Raksti, III sēj., 496. lpp.)

«Peksnifisms» ka sociālā parādība vēl joprojām sastopams buržuāziskajā pasaulē. Runājot par angļu buržuazijas un liberāļu liekulību, 1914: gadā Ļeņins rakstīja: «Viņi it visur ir liekulīgi, bet diezin vai vel kur liekulība sasniedz tādus apmērus un izsmalcinātību kā Anglijā.» (V. I. Ļeņins, Raksti, 4. izd., XX sēj., 207. lpp.)

Peksnifā mes bez pulem pazīstam muslaiku Anglijas politiķus un visus tos, kas ar sulaiņu iztapību pielāgo sociālistisko frazeoloģiju amerikaņu imperiālismā prasībām. Slēpdamies aiz melīgām deklarācijām par savu uzticību svētajiem brīvības un vienlīdzības, humanitates un tikumības principiem, peksnifi patiesībā ir kalpojuši un kalpo buržuazijas interesēm.

Jaunākās kapitālistiskās formācijās peksnifi — tie ir bevini, etliji un blumi — visi tie, kas, vārdos dēvējoties par sociālistiem, darbos aizstāv imperiālistu plēsonīgās intereses; viņi liekulīgi sludina miermīlības un sadarbības idejas, bet darbos — dolaram par patiku — cenšas kurināt naidu pret Padomju Savienību un tautas demokrātijās valstīm un gatavojas uz karu pret tām; tie spriedelē par brīvību un yienlīdzību, bet darbos apspiež šo brīvību un iznīcina jebkuru tās izpausmi; tie dibina savu labklājību un savu zemisko karjeru uz darbaļaužu nelaimi un neaptveramo postu.

«Martinā Čezlvitā» Dikenss spilgti parādījis kapitala nomācošo un kropļojošo spēku. Katru, kura intereses saistās ar iedzīvošanos, ietekmē šis morāliski sagraujošais spēks. Tas ir nepārkāpjams buržuāziskās sabiedrības likums. Dikenss to apstiprinājis ar sava romāna lieliskajiem reālistiskajiem tēliem.

Ja Peksnifā tēlots viltīgs demagogs, vilks avju drēbēs, tad viņa radinieku — Entonija Čezlvita un tā dēla Džonasa personās Dikenss attēlojis naudiniekus buržujus nemaskotā, dabiskā izskatā. Entonijam un tā dēlam derdzas Peksnifā izmanīgā liekulība. Viņiem cieši piebāzts naudas maks ir pats svarīgākais, pats iespaidīgākais un izsmeļošākais arguments, tanī ietverts viņu goda un morāles kodekss, tanī viņi redz pietiekamu iemeslu un attaisnojumu jebkuram noziegumam.

Vienīgā kaislība, ko Džonasa audzinātāji viņā kultivējuši, ir iedzīvošanās kāre. Pirmais vārds, ko viņš izlasījis pa balsieniem, ir «nauda», otrais (kad viņš jau sācis lasīt daudzbalsienu vārdus) — «nopelnīt». Viņa tēvs — Entonijs Čezlvits izaudzinājis dēlu par cienīgu pēcnācēju sev, viņš jūsmo par dēlu. Džonasam ir tieksme pat pamācīt savu tēvu. «— Kad cilvēks rūpējas par savām interesēm, tad nav jābaidās pārcensties, — viņš iegalvo tēvam. — Krā P citus, lai nepiekrāptu tevi! No tā jāvadās darīšanās. Viss pārējais — blēņas.» Dikenss ar dzēlīgu ironiju piezīmē, ka šādā audzināšanā slēpjas zināmas neparedzētas neērtības: Džonass, ko tētis pieradinājis krāpt citus, sāk šmaukt ari savu tēvu. Pat vēl vairāk, — iemācījies raudzīties uz visu no privātīpašnieka viedokļa, viņš sāk galu galā raudzīties arī uz tēvu kā uz zināma veida personīgu īpašumu, kuru būtu vēlams iespējami drīzāk novietot dzelzs seifā, ko dēvē par zārku. Un, patiešām, mantkārība, kas nomāc viņā visas cilvēciskās jūtas, noved Džonasu pie visneģēlīgākajiem noziegumiem.

Līdzās tradicionālo angļu tirgoņu aprindu pārstāvjiem romānā darbojas arī citi veikli blēži. Tāds ir akciju sabiedrības-blefa dibinātājs Montegjū Tigs un viņa rokaspuiši, kas operē_ ar šantažas un reklāmās līdzekļiem. Tāds ir doktors Džoblings, blēdis un krāpnieks, kas lapsas viltībā noslēpj savu noziegumu pēdas. Tādi, beidzot, ir visi tie pakalpot gatavie sīkie blēži, kas grozās ap haizivīm nu gaida savu laimes brīdi. Te kā sevišķi izcils minams talantīgi atveidotais slimokopējas Gempas tēls, kura aiz labsirdīgas iztapības maskas slēpj pilnīgi profesionālu gatavību uz jebkuru noziegumu.

Romana «Martins Čezlvits» Amerikai veltītajās nodaļās Dikenss plaši izvērš asprātības un trāpīguma ziņā lielisku ASV sabiedriskās dzīves un tikumu ainu.

Viens no romana varoņiem — jaunais Martins Čezlvits ar savu ceļabiedru Marku Tepliju dodas uz Ameriku meklēt bagātību un slavu. Pēc ilga un grūta ceļojuma emigranti beidzot sasniedz «brīvības zemes» krastus. Jau šās zemes pievārtē viņi iepazīstas ar amerikaņu presi, ar šo «civilizācijās un tikumu tīrības avangardu», kā Dikenss ironiski izsakās.

Jau pašos ārkārtīgi daiļrunīgajos avīžu nosaukumos (cik izteiksmīgi, piemēram, ir tādi nosaukumi kā «Ņujorkas Samazgu Bedre», «Apmelotājs», «Mājas Izspiegotājs», «Labprātīgais Spiegs», «Okšķeris», «Skandalists» u. c.!) Dikenss pareizi uztvēris pērkamās preses garu — preses, kas domāta lasītāju apstulbināšanai, caurmēra amerikaņa uzmanības novirzīšanai no jebkuriem nopietniem sabiedriskās dzīves jautājumiem un viņa neveselīgo instinktu ierosināšanai.

«Kamēr šās preses kaitīgā elpa iespiežas katrā mājā,» Dikenss saka savās iepriekš iznākušajās «Piezīmēs par Ameriku», «un ta izmanās pielikt savu netīro roku pie katras iecelšanas valsts amatā, sākot ar prezidentu un beidzot ar pastnieku; kamēr zemiski apmelojumi ir tās vienīgais ierocis un tā pati paliek vienīgā garīgā barība milzīgai ļaužu masai, kas lasa vienīgi avīzes un tās arī tikai tad, kad šī lasāmviela atbilst tās gaumei, — tikmēr šis būs visas zemes negods, un šās zemes preses nodarītais ļaunums skaidri atspoguļosies visas republikas dzīvē.»

Romānā Dikenss iepazīstina mūs ne vien ar Amerikas presi, bet arī ar tās dzīviem pārstāvjiem — pulkvedi Daiveru, «Ņujorkas Skandalista» redaktoru, un šās pašas avīzes militāro korespondentu Džefersonu Briku. Tie ir amerikaņu presei visai tipiski buržuāziski spalvaskalpi. Viņu galvenā īpašība ir bezkaunīgs cinisms, augstprātība un brēcošs izglītības trūkums.

Martins sastopas ari ar amerikaņu buržuazijas pārstāvjiem, šo Jaužu vidū neierobežoti valda iedzīvošanās gars un zemošanās dolārā priekšā. Visas viņu intereses, viss viņu prāts un garīgā enerģija pievērsti mērķim — iespējami vairāk nopelnīt. Visas cilvēciskās jūtas un simpātijās šeit pērkamas un pārdodamas par dolāriem. Tumši veikali un blēdības, ar kuru palīdzību var iedzīvoties naudā, modina vispārēju atzinību un sajūsmu.

Dikensa vārdi, ar kādiem viņš uzrunā šos iedzīvošanās bruņiniekus, deg.naidā un nicināšanā: «Pārvērtiet komerciju par dzīviem meliem un vienu vienīgu laupīšanu! Samīdiet nācijās karogu kā nederīgu lupatu, apgāniet tanī zvaigzni pēc zvaigznes, noplēsiet svītru pēc svītras, kā norauj uzplečus degradētam kareivim! Visu par dolāriem! Kas ir karogs, salīdzinot ar tiem?»

Dikenss nesaudzīgi izsmej amerikaņu veikalnieku bezkaunību, pašpārliecinātību un trulumu. Viņi nicina visu, kas sniedzas pāri viņu savtīgo interešu robežām. Dikenss rāda, kā dzīšanās pēc iedzīvošanās padara tos visus standartiski līdzīgus citu citam. Vispārējā zemošanās dolara priekšā uzspiež neizdzēšamu notrulinoša nivelējuma zīmogu visai buržuāziskās Amerikas sabiedriskajai dzīvei un kulturai. «Kur vien sapulcējās kāds desmits cilvēku,» saka Dikenss, «tie visi ar savu izskatu, apģērbu, tikumiem, ierašām, prātu un sarunām atkārtoja misteru Džefersonu Briku, pulkvedi Daiveru, majoru Paukinsu, ģenerāli Coku un misteru Lafaijetu Ketlu, — atkārtoja bez gala. Visi viņi darīja vienu un to pašu, runāja vienu un to pašu, sprieda vienādi par visu un mēroja visu ar vienu un to pašu mērauklu.»

Eiropas buržuāziskās civilizācijās netikumi «demokrātiskajā» Amerikā ieguvuši vēl drausmīgāku un kroplīgāku formu. Dikenss nesleptā nicināšanā tēlo Amerikas «augstāko sabiedrību». Viņš atmasko tās liekulību, niecīgumu un banalitati.

Dikenss ieved savu varoni amerikaņu «izglītotās» buržuazijas pārstāvju Norisu salonā. Te labprāt runā par amerikaņu demokrātijās priekšrocībām, jo šī demokrātijā it kā ignorējot jebkuru šķiru starpību un sociālos norobežojumus, te runā par cilvēka pašcieņas jūtām, par tikumību utt. Taču aiz visām šīm augsta stila runām slēpjas krāpšana un nekaunīga liekulība. Te plaukst rasisms, reliģiju savstarpēja neiecietība, zemošanās dižciltīgo priekšā un citi šķiru un kārtu dažāda veida aizspriedumi.

Tiklīdz šie demokrātijās aizstāvji uzzina, ka viņu jaunais paziņa braucis tvaikoņa trešajā klasē un tātad nepieder pie «augstākās sabiedrības», viņi šausmās atraujas no tā.

Epizodes, saistītas ar Martina Čezlvita un viņa kompanjona Marka Teplija uzturēšanos Ēdenē, pieder pie labākajām romana lappusēm.

Martins un Marks, tāpat kā daudzi tūkstoši citu emigrantu, kas ierodas Amerikā meklēt laimi, krīt par upuri rupjai krāpšanai. Fiktiva sabiedrība, kas spekulē ar gruntsgabaliem, pārdod viņiem apstrādāšanai pilnīgi nederīgu zemes gabalu. Apvidus, kurā viņi spiesti apmesties, izrādās ārkārtīgi neveselīgs. Nelaimīgie Ēdenes kolonisti ar mokām velk savu dzīvību. Kam nav līdzekļu, lai aizbēgtu no turienes, tas mirst aiz bada un slimībām.

Ēdene ar saviem iemītniekiem kļūst romānā par simbolisku ainu, kas miniatūrā attēlo visu Ameriku. Dikenss rāda, ka amerikaņu «demokrātijā» īstenībā nav nekas cits kā gigantisks blefs, ciniska un bezkaunīga ņirgāšanās par brīvību un vienlīdzību.

Romana varoņi Ēdenē iepazīstas ar kādu misteru Collopu, Amerikā visai izplatītu «sabiedriska darbinieka» tipu. Neskaitāmie Čollopa draugi dēvē viņu par «lielisku mūsu pašu zemes izejvielu paraugu». Collops kļuvis slavens ar savu uzticību «sapratīgai» brīvībai; viņš visur sekmīgi nostiprina to, izpalīdzoties ar diviem septiņstobru revolveriem, nūju ar kinžalu, ko sauc par «kutināmo», un garu nazi, ko tikpat mīlīgi dēvē' par «izķidātāju». Uz šā pamata viņš un viņam līdzīgie uzskata sevi par «paraugu visai zemeslodei», par «šās zemes prātu un tikumu, sabiedrības krējumu un labāko ziedu».

Martinam un Markam Teplijam tomēr izdodas izkļūt dzīviem no amerikaņu «paradizes». Viņu atceļu uz Ņujorku iezīmē sastapšanās ar citu «sabiedrisku darbinieku», kongresa locekli Ilaidžu Pogremu. Tas arī pieder pie Amerikas «gudrajām galvām». Mēs uzzinām, ka Pogrems visai augsti vērtē Collopa pilsoniskos tikumus un, tāpat kā pēdējais, ir dedzīgs «brīvības» piekritējs. Viņš karsti jūt līdzi tai republikāniskās filozofijas skolai, «kuras cildenos aforismus», Dikensa vārdiem runājot, «iegriež ar nažiem mācekļu miesās un raksta nevis ar tinti, bet ar darvu».

Dikenss sašutumā runā par to, kā šie dolara vergi, bezgala liekulīgi un tumsonīgi, bezkaunīgi un pašpārliecināti, iedomājušies aicināti atjaunot visu pasauli.. Šo pretenziju Dikenss uzskata par drausmīgu un noziedzīgu.

Arī mūsu laikos Dikensa satira nav zaudējusi savu asumu un aktualitati, — šodien tā jo spēcīgi atmasko tagadējos pogremus, čollopus, čokus un viņiem līdzīgus.

Vai tad nevar pāradresēt Amerikas pašreizējiem saimniekiem naida pilnos rakstnieka vārdus: «Noveduši savu dzimteni tiktāl, ka to nicina visi godīgi cilvēki, viņi ne vien apdraud vēl nedzimušu nāciju tiesības, bet arī pašu cilvēces progresu, pat neaptverdami savu rīcību, bet, ja arī aptver, tad tikpat maz bēdā par sekām kā cūkas, kas vāļājas viņu ielās. Viņi domā, ka uzsaukt citām tautām, kas jau sen nogrimušas nelikumības zaņķī: «Mēs neesam sliktāki par jums!» (sliktāki!) — ir pietiekama aizstāvēšanās un attaisnojums republikai, kas tikko vakar uzsākusi savas slavenās gaitas, bet šodien jau tā sakropļota un izķēmota, tā sagandēta ar vātīm un trumiem, kas aizskar skatienu un neļauj cerēt uz izveseļošanos, ka pat labākie draugi ar nicināšanu novēršas no pretīgā radījuma.»

Romāns «Martins Čezlvits» un «Piezīmes par Ameriku» sniedz jo bagātīgu materialu tālaika Amerikas raksturojumam, tie palīdz padomju lasītājam noskaidrot ASV valdošo aprindu tagadējās politikas un daudzinātā «amerikaņu dzīves veida» daudzas puses Dikenss jau tolaik redzēja, ka Amerikā valda savtīgi un pērkami cilvēki, kas visvairāk rūpējas par savu kabatu. Par šiem «tautas pārstāvjiem», kas sēž likumdošanas zālē, «Piezīmēs par Ameriku» viņš saka:

«Es ieraudzīju viņos ritenīšus, kas virza pašu izķēmotāko cik necik pieklājīgas politiskas mašīnas atveidojumu, ko jebkad veikuši vissliktākie instrumenti. Zemiska krāpšana vēlēšanu laikā; valsts ierēdņu slepena uzpirkšana; gļēvi uzbrukumi pretiniekam, kad par vairogu noder netīras avīželes, bet par kinžaliem — algotas spalvas; apkaunojoša līšana uz vēdera savtīgu blēžu priekšā, kuri cenšas gūt iespēju diendienā un ik stundu ar savu pērkamo sulaiņu palīdzību sēt jaunu posta sēklu… katras sabiedrības apziņā esošas sliktas tieksmes attīstības uzmudināšana un stimulēšana un jebkuru labo iespaidu mākslīga apspiešana, — visas šīs, citiem vārdiem runājot, negodīgās intrigas visnekrietnākajā un nekaunīgākajā formā mājoja katrā pārpildītās zāles kaktiņā.»

Dikenss, šis angļu buržuāziskās sabiedrības drosmīgais kritiķis, pratis ar satricinošu spēku attēlot amerikaņu «demokrātijās» iekšējo satrūdēšanu un neīstumu, pilnīgo nespēju attīstīties tālāk progresa ceļā. Vairāk nekā pirms simt gadiem. Dikenss savā romānā «Martins Čezlvits» parādījis, cik aplamas, smieklīgas un reizē ar to noziedzīgas ir amerikaņu veikalnieku un spekulantu pretenzijas uz vadošo lomu cilvēces attīstībā.

P. G. Fedunovs.

## SATURS

Lpp.

Autora priekšvārds…………………………………………….. 18

I  nodaļa. Ievads, kas vēsti par Čezlvitu ģimenes ciltskoku . . 21

II  nodaļa, kas lasītāju iepazīstina ar dažām personām, ar kurām viņš var nodibināt tuvāku pazīšanos, ja vēlas … 28

III nodaļa, kurā mēs iepazīstamies ar dažām citām personām iepriekšējās nodaļas apstākļos 49

IV  nodaļa, no kuras secināms: ja vienotībā spēks un tuvinieku jūtas patīkami vērot, tad Gezlvitu dzimta ir pati spēcīgākā un patīkamākā visā pasaulē…………………………….. 69

V  nodaļa, kurā sīki pastāstīts par jauna skolēna novietošanos mistera Peksnifa ģimenes klēpī, kā arī aprakstītas šim gadījumam par godu notikušās svinības un mistera Pinča lielais prieks 92

VI  nodaļa satur kopā ar citām svarīgām ziņām, kas skar misteru Peksnifu un architekturu, arī jo sīku aprakstu, kādus panākumus guva misters Pinčs ceļā uz jaunā skolēna draudzības un uzticības iekarošanu 116

VII   nodaļa, kurā misters Cīvijs Slaims pasludina savu neatkarību un «Zilais pūķis» paliek bez labās rokas … 133

VIII  nodaļa pavada misteru Peksnifu un viņa daiļās meitas

ti/, Londonu un stāsta par to, kas notiek ar viņiem ceļā . 152

IX  nodaļa. Londona un Todžersas pansija……………….. 164

X  nodaļa, kurā risinās dīvaini notikumi, kas var dziļi ietekmēt vai nu uz ļaunu, vai uz labu mūsu vēstījuma turpmāko gaitu………………………………………………………….. 194

XI  nodaļa, kurā kāds zināms džentlmenis parāda uzmanību zināmai lēdijai un daudzi turpmākie notikumi ietver lasītāju savā ēnā 213

XII  nodaļa, kam ciešs sakars ar misteru Pinču un citiem, kā tas agri vai vēlu būs redzams. Misters Peksnifs stāv aizvainotas tikumības sardzē. Jaunais Martins Čezlvits pieņem neprātīgu lēmumu 237

XIII  nodaļa vēstī par to, kādas sekas bija Martina neprātīgajam lēmumam pēc mistera Peksnifa nama atstāšanas; ar ko viņš sastapās, kādu uztraukumu pārcieta un kādas jaunas ziņas izdzirdēja 260

XIV  nodaļa, kurā Martins atvadās no sirdsdamas un pagodina kādu neievērojamu cilvēku, kura laimi apņēmies nodibināt, ieceļot to par viņas aizgādni………………………………………… 284

XV  nodaļa ar piedziedājumu: «Lai dzīvo Kolumbija!» . . . 296

XVI nodaļa. Martins izkāpj no daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūve» Ņujorkas ostā Amerikas Savienotajās Valstīs. Viņš iemanto vienu otru paziņu un ēd pusdienas pansijā. Šo notikumu sīks apraksts 306

XVII nodaļa, kurā Martins palielina paziņu skaitu un pavairo zināšanu krājumus; viņam rodas lieliska izdevība salīdzināt savu pieredzi ar Solsberijas ātrā diližansa konduktora Brašā Neda pieredzi, par ko tika stāstījis pēdējā draugs misters Viljems Simonzs 331

XVIII  nodaļai ir darīšanas ar firmu «Entonijs Čezlvits un dēls», kura negaidīti pazaudē vienu kompanjonu …. 353

XIX nodaļa. Lasītājs iepazīstas ar dažiem brīvo profesiju pārstāvjiem un nobirdina asaru, krietnā mistera Džonasa izpaustās dēla mīlestības aizgrābts………………………………………….. 366

XX  nodaļa ir nodaļa par mīlestību……………………………. 385

XXI   nodaļa. Atkal piedzīvojumi Amerikā. Martins pieņem kompanjonu un noslēdz pirkšanas darījumu. Dažas ziņas par Ēdeni, kāda tā izskatās uz papīra. Arī par Britanijas Lauvu. Un arī par to, kāda veida jūtas pauda un loloja Votertostas Apvienoto Līdzjutēju Asociācijā……………………………………………………… 401

XXII  nodaļa, no kuras izriet, ka Martins pats kļuvis par lauvu. Tāpat ari — kāpēc kļuvis 426

XXIII  nodaļa. Martins ar kompanjonu stājas pie sava īpašuma pārvaldīšanas. Jaunas ziņas par Ēdeni sakarā ar šo priecīgo gadījumu 438

XXIV  nodaļa vēstī par panākumiem mīlestības, naida, greizsirdības un atriebības gaitās 449

XXV  nodaļa, gandrīz vai profesionālā, jo sniedz lasītājam vērtīgas ziņas, kā kopjami slimnieki 469

XXVI nodaļa. Negaidīta sastapšanās un daudzsološas izredzes 487

XXVII nodaļa māca, ka veci draugi var parādīties ne vien citā izskatā, bet arī maskā un ka cilvēkiem patīk ķert citus uz āķa, pie kam dažkārt viņi uzķeras paši …. 497

XXVIII  nodaļa. Misters Montegjū savās mājās. Un misters Džonass Čezlvits savās mājās 523

XXIX  nodaļa, kurā daži uzvedas pārgudri, daži lietišķi un daži mīklaini, kā nu katram padodas 536

XXX nodaļa pierāda, ka vest ap stūri ir pieņemts pat labākajās ģimenēs un ka misteram Peksnifam piemīt sevišķas spējas iejusties kaķa rotaļā ar peli……………………………………. 548

XXXI  nodaļa. Misteru Pinču atbrīvo no neesošiem pienākumiem, un misters Peksnifs izpilda savu pienākumu pret sabiedrību 568

XXXII nodaļa stāsta atkal par misis Todžersas pansiju un

vēl par kādu novītušu puķi, ko skārusi likteņa saltā elpa 590

XXXIII nodaļa. Turpmākie notikumi Ēdenē, kā ari tās pamešana. Martins izdara diezgan svarīgu atklājumu . . . 598

XXXIV nodaļa, kurā ceļinieki dodas uz māju pusi un ceļā iepazīstas ar dažām izcilām personībām 617

XXXV nodaļa. Ieradies Anglijā, Martins kļūst par liecinieku ceremonijai, kas iepriecina viņu kā pierādījums, ka viņš dzimtenē nav aizmirsts……………………………………………… 637

XXXVI nodaļa. Toms Pinčs dodas meklēt laimi. Ko viņš atrod sākumā 645

XXXVII nodaļa. Toms Pinčs, nomaldījies no ceļa, uzzina, ka viņš nav vienīgais, kas atrodas grūtā stāvoklī. Viņš noslēdz rēķinus ar zemē notriektu ienaidnieku…………………………. 669

XXXVIIInodaļa. Slepens dienests…………………………… 681

XXXIX nodaļa sniedz turpmākas izsmeļošas ziņas par Pinču mājturību, kā arī divainas vēstis no Sitijas, kuram ciešs sakars ar Tomu……………………………………………………… . 692

XL nodaļa. Pinči iegūst jaunus paziņas, un viņiem rodas jauns iemesls neizpratnei un pārsteigumam 712

XLI nodaļa. Misters Džonass un viņa draugs pēc abpusējas vienošanās ķeras pie jauna pasākuma 730

XLII nodaļā turpinās stāsts par mistera Džonasa un viņa drauga pasākumu 741

XLIII nodaļa izšķiroši ietekmē vairāku cilvēku likteņus. Misters Peksnifs parādās visā varas pilnībā un izlieto šo varu ar viņam piemītošo rakstura stingrību un gara diže

numu …………………………………………………………….. 753

XI.IV nodaļa turpina stāstu par mistera Džonasa un viņa drauga pasfikumu 778

XLV nodaļa, kurā Toms Pinčs ar māsu atļaujas sev mazu

izpriecu, bet mājas apstākļos un pavisam bez ceremonijām 790 XLVI nodaļa, kurā mis Peksnifa nodarbojas ar mīlestību, misters Džonass ar dusmošanos, misis Gempa ar tējas liešanu, bet misters Čafijs ar prātīgu runāšanu …. 801 XLVII nodaļa. Mistera Džonasa un viņa drauga pasākuma gals………………………… 827

XLVIII nodaļa satur ziņas par Martinu un Marku, kā arī par kādu lasītājam jau pazīstamu trešo personu, parāda dēla mīlestību ļoti nepievilcīgā izskatā un met apšaubamu

gaismas stariņu uz visai tumšu vietu…………………….. 838

XLIX nodaļa, kurā misis Harisa ar tējkannas palīdzību top par šķelšanās iemeslu draudzenēm 857

Lpp.

L nodaļa sagada lielu pārsteigumu Tomam Pinčam un dara zināmu lasītājam, ko Toms un viņa māsa uzticēja viens

otram…………………………………………………………….. 873

LI nodaļa met jaunu, spožāku gaismu uz visai tumšu vietu un parāda, kādas sekas ir mistera Džonasa un viņa

drauga pasākumam…………………………………………….. 886

LII nodaļa, kurā lomas pilnīgi pārmainās…………………. 912

LIII nodaļa. Ko Džons Vestloks sacīja Toma Pinča māsai; ko Toma Pinča māsa sacīja Džonam Vestlokam; ko Toms Pinčs sacīja viņiem abiem un kā viņi pavadīja dienas pārējo daļu…. 935

LIV nodaļa sagādā autoram sevišķas raizes. Proti, tā ir pēdējā šai grāmatā 946

..

## AUTORA PRIEKŠVĀRDS

Kas vienai zināmai uzskatu paudēju un raksturu grupai šķiet pārspīlējums, to otra uztver kā nepārprotamu patiesību. Tas, ko parasti dēvē par asredzību, palīdz saskatīt daudz raksturīgu iezīmju tur, kur īsredzīgs cilvēks nesaskatīs nekā. Es dažkārt jautāju sev — vai šeit neslēpjas atšķirība starp dažiem rakstniekiem un dažiem lasītājiem? Vai vienmēr rakstnieks ir tas, kas izvēlējies pārāk spilgtas krāsas, un vai nav kādreiz arī tā, ka lasītāja acis ir diezgan neuzņēmīgas krāsu ziņā?

Taču šinī jautājumā man jau ir praktiska pieredze, kas daudz interesantāka par nule izsacīto teoriju. Un proti: cik vien esmu ņēmis varoņus no dzīves, tik man šo varoņu dubultnieki neticīgi vaicājuši: «Nē, nudien, vai jūs patiešām esat redzējis tādu cilvēku dzīvē?»

Neskaitāmie Peksnifu ģimenes atveidi zemes virsū, šķiet, pilnīgi vienis prātis, ka misters Peksnifs ir pārspīlējums un ka tāda persona nekad nav eksistējusi. Es nedomāju strīdēties par šo jautājumu ar tik iespaidīgu un smalku kliķi, gribu tikai pateikt dažus vārdus par Džonasa Čezlvita raksturu.

Es uzskatu, ka Džonasa Čezlvita zemiskā rupjība un nežēlība būtu nedabiska, ja viņa audzināšanā kopš agras bērnības, noteikumos un piemēros, pēc kuriem viņš vienmēr vadījies, nebūtu jau sastopams viss tas, kas radīja un veicināja šos riebīgos netikumus. Tāds viņš ir dzimis un tā audzināts; jau no šūpuļa viņš radināts rīcībā, kas atbaida cilvēkus, viņa viltība, nodevība un skopums uzteikts un attaisnots, tāpēc es uzskatu Džonasu par īstu pēcnācēju Entonijam Čezlvitam, uz kura galvas krīt dēla grēki. Iedrošinos apgalvot, ka atmaksa, ko saņem vecais vīrs savās negoda pilnajās vecumdienās, nav tikai rakstnieka izdomātas taisnas tiesas akts, bet gan ir pateciba, kas sasniegusi savu loģisko noslēgumu.

Es uzskatīju par vajadzīgu sniegt šo paskaidrojumu lasītāja interesēs, lai ierosinātu viņa pārdomas, jo dzīvē mēs bieži pametam neizpētītus plaši nosodītu netikumu un noziegumu cēloņus. Kas pareizs attiecībā uz atsevišķām ģimenēm, ir pareizs arī attiecībā uz visu cilvēci. Ko sēsi, to pļausi. Lai lasītājs apmeklē mazgadīgo noziedznieku nodaļu jebkurā Anglijas cietumā vai, diemžēl, daudzos darba namos un spriež -pats, vai tiešām tie ir kādi izdzimteņi, kas dara negodu mūsu ielām, piepilda mūsu peldošos cietumus un labošanas namus un katordznieku kolonijas, jeb vai tie ir cilvēki, kuriem mēs esam tīšuprāt ļāvuši aiziet postā.

Tā grāmatas daļa, kas stāsta par Ameriku, ir karikatūra tikai tik daudz, cik tā rāda galvenokārt to (izņemot misteru Bivenu), kas izsmejams amerikaņu raksturā, — tās īpašības, kas pirms divdesmit četriem gadiem visvairāk dūrās acīs un ko visdrīzāk vajadzēja pamanīt tādiem ceļotājiem kā jauneklis Martins un Marks Teplijs. Un, tā kā es savās grāmatās nekad neesmu izrādījis tieksmi mīkstināt to, kas slikts vai izzobojams manā dzimtenē, tad ceru, ka Savienoto Valstu labsirdīgās tautas vairākums nenosodīs mani, ja es neatkāpšos no sava ieraduma, runājot par svešu zemi. Man .patīkami domāt, ka šī dižā tauta nepievīla manas gaidas.

Kad šī grāmata iznāca pirmo reizi, dažas autoritatīvas personas lika man saprast, ka Votertostas asociacija ar tās oratoru daiļrunību ir ārpus jebkurām ticamības robežām. Tāpēc es uzskatu par vajadzīgu uzsvērt, ka šī Martina Čezlvita piedzīvojumu daļa ir burtisks Savienotajās Valstīs notikušu publisku sēžu protokolu (it īpaši kādas «Degvīna un vīna rūpnieku asociacijas» protokolu) atstāstījums, — šos protokolus iespieda «Times» 1843. gada jūnijā un jūlijā, apmēram tanī laikā, kad rakstīju šīs savas grāmatas nodaļas, un tie droši vien glabājas «Times» archivos.

Ceru, ka visos savos rakstos esmu izmantojis katru izdevīgu gadījumu, lai norādītu uz tiem antisanitarajiem apstākļiem, kādos dzīvo mūsu trūcīgās aprindas.

Pirms divdesmit četriem gadiem misis Zara Gempa bija tipiska trūcīgo slimokopēju pārstāve. Londonas slimnīcas daudzējādā ziņā tika uzskatītas par cienījamām iestādēm, bet cik tur bija trūkumu! Labs piemērs tur sastopamajām nejēdzībām ir tas, ka misis Betsija Priga bija tipisks slimnīcas māsas paraugs un ka slimnīcas ar visiem saviem speciālajiem līdzekļiem un fondiem ļāva pilnos apmēros privatai iniciativai un labdarībai audzināt un izveidot šādas kategorijas personas; vēlāk slimnīcas stipri uzlabojās, pateicoties dažu krietnu sieviešu pūlēm.

## I NODAĻA. IEVADS, KAS VĒSTĪ PAR ČEZLVITU ĢIMENES CILTSKOKU.

Tā kā neviena lēdija un neviens džentlmenis, ja tie kaut mazliet pretendē uz labu audzināšanu, nedāvās savu labvēlību Čezlvitu ģimenei, iepriekš nepārliecinājušies, vai tās cilts saknes iesniedzas tālā senatnē, tad tiem būs liels apmierinājums uzzināt, ka Čezlviti neapšaubāmi cēlušies taisnā līnijā no Ādama un Ievas un kopš pasaules sākuma bijuši ciešos sakaros ar zemkopību. Ja nu nelabvēļi un skauģi iedomātos apgalvot, ka viens vai otrs kādas Čezlvitu paaudzes pārstāvis esot kļuvis pārāk iedomīgs uz savu izcelšanos, tad šāda Čezlvitu vājība uzskatāma ne tikai par atvainojamu, bet pat par cildināmu īpašību, ievērojot to, ka šī ģimene, pateicoties saviem senčiem, ir nesalīdzināmi dižciltīgāka par visu pārējo cilvēci.

Interesanti atzīmēt, ka slepkavas un klaidoņi, ja tādi atgadījušies šinī visvecākajā ģimenē, par ko mums ir ziņas, neizbēgami sastopami arī citu senu ģimeņu vēsturē kā neskaitāmi šo divu cilvēka dabas paveidu atkārtojumi. To patiešām var uzskatīt par vispārēju likumu: jo garāka senču virkne, jo vairāk slepkavību un laupīšanu ģimenes vēsturē; senāk šīs abas izpriecas, savienodamas veselīgu izklaidēšanos ar drošu līdzekli uzlabot sašķobījušos mantas stāvokli, sagādāja mūsu zemes dižciltīgajiem ir cildenu nodarbošanos, ir derīgu atpūtu.

Tāpēc ir liels gandarījums un prieks konstatēt, ka vairākos mūsu vēstures periodos Čezlviti jo aktivi piedalījušies dažādās slepkavīgās sazvērestībās un asiņainās sadursmēs. Ir pat apliecināts, ka viņi, tērpušies no galvas līdz kājām pirmšķirīgās tērauda bruņās, visai vīrišķīgi raidījuši drošā nāvē savus ādas kamzoļos ģērbtos kareivjus, pēc kam vislabākajā omā atgriezušies mājās, pie radiem un draugiem.

Nav ne mazāko šaubu, ka vismaz viens Čezlvits ieradies pie mums kopā ar Vilhelmu Iekarotāju. Tomēr nav pierādījies, ka šis dižciltīgais sencis, pateicoties valdniekam, būtu kādreiz «ticis uz zaļa zara», ja lietojam šo nodrāzto frāzi; Čezlvitu ģimene nav apbalvota ar zemes īpašumiem. Taču tas visiem labi zināms, ka savu favoritu apbalvošanā ar šāda veida mantu slavenais normanis parādījis to apbrīnošanas cienīgo devību un atzinību, kas parasti piemīt šās pasaules lielajiem vīriem, kad tie rīkojas ar svešu labumu.

Varbūt mums vajadzētu pakavēties pie šās vēstures lappuses un apsveikt sevi ar tiem neizsmeļamajiem drošsirdības, gudrības, daiļrunības, tikumības, dižas izcelšanās un patiesa cildenuma avotiem, kādus Anglija iemantojusi reizē ar normaņu iebrukumu; tās ir bagātības, kurām ikvienas senas cilts ģenealoģija pievieno savu daļu un kuras, bez šaubām, nebūtu ne par nieku mazākas un būtu laidušas pasaulē tikpat garu virkni cēlu, uz savu izcelšanos lepnu pēcnācēju pat tai gadījumā, ja Vilhelms Iekarotājs būtu tapis par Vilhelmu Iekaroto; var pilnīgi droši apgalvot, ka šāda pārmaiņa nebūtu neko grozījusi.

Nav ne mazāko šaubu, ka viens no Čezlvitiem piedalījies Pulvera sazvērestībā un iespējams, ka pats archinodevējs Fokss [1] ir šās ievērojamās cilts atvase; tas pilnīgi ticams, ja pieņem, ka viens no iepriekšējās paaudzes Čezlvitiem emigrējis uz Spāniju un tur apprecējis kādu spāniešu lēdiju, kura tam dāvājusi vienīgo dēlu ar olivkrāsas seju. Šo ticamo hipotēzi pastiprina, ja pat galīgi neapstiprina, fakts, kas var modināt interesi visos, kuri pētī iedzimto tieksmju attīstību personās, kam tās piemīt kā neapzināts mantojums. Ir zināms, ka vēlākos laikos daudzi Čezlviti, kas cietuši neveiksmes citās nozarēs, nodevušies tirdzniecībai ar oglēm bez jebkādiem sapratīgiem pamatiem un bez vismazākās cerības iedzīvoties bagātībā un diendienā drūmi veras savā nelielajā ogļu krājumā bez jebkādas iespējas kaut pakaulēties ar pircēju. Pārsteidzošā līdzība starp šo nodarbību un to, kādai nodevās dižais Čezlvitu sencis zem Vestminsteras parlamenta pagrabu velvēm, ir tik acīm redzama un tik nozīmīga, ka neprasa nekādus komentārus.

Bez tam Čezlvitu ģimenes mutiskie nostāsti pavisam skaidri pierāda, lai gan pietiekami precizi neapzīmē attiecīgo periodu ģimenes vēsturē, ka ģimenē kādreiz bijusi dāma, spējīga tik ātri iekarst un tā pieradusi rīkoties ar uguni tiešā un pārnestā nozīmē, ka viņu iedēvējuši — «Uguns pakulās»; šī iesauka vai palama saglabājusies viņai vēl šobaltdien ģimenes leģendās. Protams, te nav ko šaubīties, ka šī pati persona ir bijusi spāniešu lēdija — Čezlvita-Foksa māmuļa.

Ir arī vēl kads cits pierādījums, kas tieši apliecina Čezlvitu ciešos sakarus ar šo neaizmirstamo notikumu Anglijas vēsturē, — pierādījums, kas spējīgs pārliecināt pat tās personas (ja tādas vispār būtu), kuras būtu palikušas vienaldzīgas pret iepriekš minētajām hipotēzēm.

Pirms dažiem gadiem kādam visu cienītam un neapšaubāmi godājamam un nevainojamam Čezlvitu ģimenes loceklim (jo pats ļaunākais ienaidnieks nevarēja apšaubīt viņa bagātību) piederēja neapstrīdami senlaicīgs, nespodrs lukturis, sevišķi ievērojams tai ziņā, ka izskatā un izveidojumā nemaz neatšķīrās no tiem lukturiem, ko lieto mūsu dienās. Minētais džentlmenis, kas tagad jau atrodas viņā saulē, vienmēr bija gatavs zvērēt un pastāvīgi apgalvoja viskategoriskākā veidā, ka viņa vecmāmuja bieži daudzinājusi, vērodama šo cienījamo relikviju: «Jā, jā! Šito lukturi nesa mans vecākais dēls piektajā novembrī, kad viņš bija Gajs Fokss.» [2] Šie vērā liekamie vārdi (kā tas bija gaidāms) stipri ietekmēja viņas mazdēlu, un tas piesavinājās paradumu atkārtot tos visai bieži. Šo vārdu patiesā jēga un secinājums, kas no tiem izriet, ir augstākā mērā pārliecinoši un neatvairāmi. Vecā lēdija, no dabas enerģiska, bija kļuvusi vārga veselībā un aizmāršīga; viņai bieži gadījās visādi pārpratumi, vismaz valodā, — šāds netikums piemeklē vecus un pļāpīgus cilvēkus. Nenozīmīgā, pat pārāk nenozīmīgā pārteikšanās ir gluži skaidri redzama un ļoti viegli izlabojama. «Jā, jā,» — tā viņa mēdza teikt, un ikviens piekritīs, ka šiem diviem sākuma vārdiem nav vajadzīgi nekādi labojumi: «Jā, jā! Šo pašu lukturi nesa mans vectēvs (un nevis vecākais dēls, kas ir vienkārša aplamība) piektajā novembrī. Viņš bija Gajs Fokss.» Tādā kārtā mēs iegūstam sakarīgu, dabisku un nepārprotamu teikumu, kurš pilnīgi atbilst visam, kas mums zināms par runātāja raksturu. Teikumā tik skaidri izpaužas tieši šī jēga un nekāda cita, ka nebūtu vajadzējis pat minēt to pirmajā redakcijā, ja vien tā neparādītu, kas panākams un ko bieži vien panāk ne tikai vēsturiskajā prozā, bet arī poētiskos sacerējumos, ja komentatoram piemīt kaut mazliet atjautības un darba mīlestības.

Stāsta, ka pēdējā laikā neviens piemērs neliecinot par to, ka Čezlviti atrastos tuvās attieksmēs ar augstākajām aprindām. Taču arī šeit ņirdzīgie tenkotāji, kuru ļaunprātīgajās smadzenēs izperinātas visas šīs nevalodas, kļūst mēmi, kad tos satriec pierādījums. Daudziem (Vzlvitu ģimenes locekļiem glabājas vēstules, kur skaidri un gaiši rakstīts, ka kādam Digorijam Čezlvitarn bijusi paraša «ēst pusdienas pie hercoga Hemfrija» Viņš bijis tik biežs viesis šā augstmaņa namā un hercogs laikam tā uzmācies ar savu viesmīlību, ka Digorijs, redzams, sācis kautrēties un nelabprāt gājis tur ciemoties, juzdamies neērti, jo viņš raksta draugiem, lai tie atsūtot ar šās vēstules nogādātāju to un to, citādi viņam atkal nākšoties «ēst pusdienas pie hercoga Hemfrija»,. turklāt rakstītājs pauž visai nepārprotamos un spēcīgos izteicienos, kā viņam apnikusi dzīve augstākajās aprindās un aristokrātiskā sabiedrība.

Klīda baumas — un nav vajadzības skaidrot, ka tās nāk no tiem pašiem saindētajiem avotiem, — ka viens no Čezlvitiem, kura dzimšana zināmā mērā miglā tītar esot cēlies no visai zemām un nievājamām aprindām. Bet kur ir pierādījumi? Kad šā Čezlvita dēls, kuram tēvs, acīm redzot vēl dzīvs būdams, bija atklājis savas dzimšanas noslēpumu, gulējis uz nāves gultas, viņam jautājuši pavisam oficiāli, svinīgi un kategoriski: «Tobij Čezlvit, kas bija jūsu vectēvs?» Uz to viņš ar pēdējo elpas vilcienu ne mazāk oficiāli, svinīgi un kategoriski atbildējis: «Jupis Sazinkas!» — un šo viņa atbildi tūliņ pierakstījušas un apliecinājušas sešas personas, un katrs liecinieks uzrakstījis pilnu vārdu, uzvārdu un adresi. Protams, var aizrādīt — un daži arī to darīja, jo cilvēku ļaunprātībai nav robežu, — ka lorda ar šādu vārdunav un ka starp tituliem, kurus sen vairs nelieto, nav neviena, kas skanētu līdzīgi. Bet kāds tad ir neapšaubāms slēdziens? Atmetot dažu labvēlīgi noskaņotu, bet maldīgi domājošu cilvēku izvirzīto teoriju, ka Tobija Čezlvita vectēvs, spriežot pēc uzvārda, varējis būt ķīniešu mandarins (kas ir pilnīgi nepieņemama hipotēzē,, jo nav ne mazākā norādījuma, ka Tobija vecmāmuļa būtu kādreiz izbraukusi no Anglijas vai kāds dižciltīgs ķīnietis ieradies Anglijā neilgi pirms viņa tēva dzimšanas, izņemot ķīniešus tējas veikalos, par kuriem, protams, nevar būt runas), — tātad, atmetot šo teoriju, ir •gluži skaidrs, ka misters Tobijs Čezlvits vai nu nav pareizi sadzirdējis sava vectēva vārdu, vai to aizmirsis, vai arī nepareizi izrunājis un ka pat šinī mūsu dienām tuvajā laikā, par ko mēs runājam, Čezlviti atrodas morganatiskā radniecībā ar kādu nezināmu, dižciltīgu augstmaņu namu.

No dokumentiem, kas vēl līdz šim glabājas ģimenes archivā, viegli konstatēt, ka vēl samērā nesen, iepriekš minētā Digorija Čezlvita laikā, kāds no ģimenes locekļiem sasniedzis visai iespaidīgu stāvokli un kļuvis bagāts. Tanīs viņa sarakstes atliekās, ko nav saēdušas kodes (kuras ar pilnām tiesībām nosaucamas par insektu pasaules archivarijiem, — tik daudz visādu aktu un dokumentu tās aprij!), mēs sastopam pastāvīgus norādījumus uz kādu «tēvoci» no kura viņš acīm redzot gaidījis lielu mantojumu, jo pastāvīgi centies iemantot tā labvēlību, dāvinot tam grāmatas, pulksteņus, sudraba traukus, dārgakmeņus un citus vērtīgus priekšmetus. Tā, piemēram, reiz viņš raksta brālim par kādu mērces karoti, brāļa īpašumu, ko viņš (Digorijs) acīm redzot aizņēmies vai kā citādi patapinājis: «Nedusmojies, man tās vairs nav, tā ir pie «tēvoča».» Otrā gadījumā viņš gandrīz līdzīgos izteicienos runā par bērnu sudraba krūzīti, kas viņam bijusi jānodod labošanā. Kādā citā reizē viņš raksta: «Esmu aizvilcis pie sava mīļā «tēvoča» visu, kas vien man kādreiz piederējis.» Ka viņam bijis paradums ilgi ciemoties pie tēvoča un pat dažkārt pavisam apmesties pie tā uz dzīvi, noskārstams no šāda teikuma: «Visas manas drēbes atrodas pie «tēvoča», izņemot to, kas man mugurā.» Šī džentlmeņa aizbildnība un gādība, redzams, ir visai liela, jo viņa radinieks raksta: «Viņa intereses ir stipri lielas», «pārmērīgas», «gluži neiedomājamas» utt. Tomēr nav gan manāms (un tas ir diezgan savādi), ka «tēvocis» būtu pagādājis radiniekam kādu ienesīgu posteni galmā vai kur citur vai piešķīris viņam kādus citus labumus, izņemot prieku skatīt savām acīm tik dižu personu un apmeklēt viņa rīkotās viesības vai pat balles, tik krāšņas un greznas, ka, par tām runājot, radinieks pastāvīgi piemin «zelta bumbas». [3]

Nav vajadzības vairot pierādījumus par Čezlvitu augsto sabiedrisko stāvokli un nozīmību dažādos vēstures periodos. Ja būtu kāda sapratīga nepieciešamība domāt, ka pierādījumi vēl būs vajadzīgi, tad tos varētu kraut citu uz cita bez gala, līdz izaugtu vesels liecību Monblans, zem kura svara saplaktu kā tukšs balons pat rūdītākais skeptiķis. Bet, tā kā arī tagad sakrājies kārtīgs uzkalniņš, kas cienīgi slejas virs ģimenes kapu vietas, tad šī nodaļa pieliks tam visam punktu, pievienojot tikai kā pēdējo zemes sauju šo piezīmi, ka daudziem abēja dzimuma Čezlvitiem, spriežot pēc viņu mammiņu vēstulēm, ir slaidi deguni, nevainojami zodi, skulptora kalta cienīgs augums, sevišķi smalki veidoti locekļi un skaidras pieres ar tik neparasti caurspīdīgu ādu, ka redzamas visas sīkās zilās dzīsliņas, kas izplūst uz visām pusēm kā strautiņi pavasarī. Šim faktam, pat ja tas būtu vienīgais, galīgi jāizšķir un jāiznīcina jebkuras šaubas, jo visas autoritativās grāmatas, kas traktē šo jautājumu, atzīst, ka visas minētās pazīmes, it sevišķi slaidi deguni, neizbēgami piemīt visaugstāko aprindu personām un novērotas tikai pie tām.

Kad nu mēs esam konstatējuši sev par gandarījumu (un tātad arī lasītājiem par pilnīgu apmierinājumu), ka Čezlviti ir patiešām no augstas cilts un tiem dažādos laikos bijusi tāda ietekme, kas ikvienam cilvēkam ar veselu saprātu padara iepazīšanos ar viņiem glaimojošu un vēlamu, stāsimies pie darba visā nopietnībā. Pierādījuši, ka Čezlviti, ņemot vērā viņu seno izcelšanos, ir krietni daudz darījuši, lai liktu pamatus cilvēku dzimumam un vairotu to, mēs būsim ar laiku spiesti atzīt, ka tiem ģimenes locekļiem, kas parādīsies mūsu stāstā, ir vēl šobaltdien savi dubultnieki un pēcteči visā plašajā pasaulē. Pagaidām apmierināsimies ar dažām vispārīga rakstura piezīmēm: vispirms, nebūt nepiekrītot Monbodo mācībai, ka cilvēki cēlušies no pērtiķiem, var pilnīgi droši apgalvot, ka cilvēki dažkārt spējīgi uz gluži ērmīgiem un negaidītiem jokiem; otrkārt (arī pilnīgi neatkarīgi no Blumenbacha teorijas, it kā Ādama pēcnācēji esot apbalvoti ar daudzām tādām īpašībām, kuras no visām dieva radītām būtnēm visvairāk piederētos cūkām), ka dažiem cilvēkiem piemīt neparastas spējas rūpēties tikai pašiem par sevi.

## II NODAĻA, KAS LASĪTĀJU IEPAZĪSTINA AR DAŽĀM PERSONĀM, AR KURĀM VIŅŠ VAR NODIBINĀT TUVĀKU PAZĪŠANOS, JA VĒLAS.

Bija pēdējās vēla rudens dienas, un rietošā saule, beidzot izlauzusies caur miglas autu, kas bija aizsedzis to visu dienu, spoži atmirdzēja pār mazu Viltširas grāfistes ciematu, kas atradās dažu stundu gājiena atstatumā no krietnās vecās Solsberijas pilsētas.

Līdzīgi negaidīti ataustošai atmiņai vai atplaukstošām jūtām, kas pamostas sirmgalvja dvēselē, tā pārplūdināja ar gaismu visu apkārtni, atsaucot atpakaļ tās bijušo jaunību un svaigumu. Valgā zāle sāka laistīties tās staros, šur tur paglābušās zaļās lapotnes atliekas dzīvžogos — tur, kur pēdējās lapas vēl turējās, drosmīgi pretodamās skarbo vēju un agro salnu uzbrukumam — atdzīvojās un līksmi atvizēja; strauts, visu dienu drūms un saīdzis, iedzirkstījās vieglprātīgi jautrā smaidā; putni sāka čiepstēt un čivināt kailajos zaros, it kā noticēdami, ka ziema jau garām un iestājies pavasaris. Vēja rādītājs senlaicīgās baznīcas asajā smailē spoži atspīdēja savā augstajā postenī, juzdams līdzi vispārējam priekam, bet efeju aizēnotie logi meta pretī liesmojošajām debesīm tādas uguns šaltis, it kā šinīs miermīlīgajās mājiņās būtu gadu desmitiem ilgi krājies viss vasaras siltums un visas sārtās krāsas.

Pat tās rudens pazīmes, kas īpaši neatlaidīgi atgādināja ziemas tuvošanos, iežēlojās par jauko ainavu un šobrīd neaptumšoja to ar skumjām ēnām. Nokritušās lapas, kas klāja zemi, izdvesa patīkamu smaržu un, mīkstinot tālīno pakavu klaboņu un riteņu dārdoņu, vēdīja mieru liegā saskaņā ar līganajiem sējēja vēcieniem un kluso arkla gaitu, kurš vēla apkārt auglīgo, melno zemi un veidoja jaukus rakstus spurainajos rugājos. Šur tur nekustīgajos koku zaros sārtojās rudens ogas kā korāļu virtenes, it kā tajos teiksmainajos dārzos, kur augļu vietā aug dārgakmeņi; daži koki jau bija nometuši savu rotu un stāvēja katrs savā spilgti sarkanu lapu lokā, vērojot, kā tās pamazām satrūd; daži vēl bija saglabājuši vasaras tērpu, bet to lapas bija sarāvušās un apkaltušas, kā uguns skartas; ap dažiem kokiem sārtās grēdās bija sakrauti šovasar nogatavojušies āboli, citi koki, mūžam zaļie stiprinieki, par spīi;i savai izturībai raudzījās bargi un drūmi, kā apliecinot, ka daba nebūt nedāvā ilgu mūžu saviem gleznākajiem un bezbēdīgākajiem mīluļiem. Taču arī šo koku tumšajos zaros saules stari ievija sarkana zelta taciņas, un rieta mirdzums, laužoties cauri zaru biezoknim, kļuva vēl spilgtāks un tikai pastiprināja dziestošās dienas spožumu.

Vēl mirklis — un kvēle apdzisa. Saule noslēpās aiz garām, tumšām pakalnu un mākoņu sloksnēm, kas veidoja rietumos pasakainu pilsētu, — mūris cēlās aiz mūra, tornis aiz torņa; gaisma nozuda, dzirkstošā baznīca kļuva tumša un salta, strauts vairs nesmaidīja, putni apklusa, un ziemas drūmums pārklāja visu apkārtni.

Turklāt vēl sacēlās vakara vējš, un koku zari tā gaudīgajā mūzikā sāka locīties un sisties cits pret citu kā skeleta kauli. Nobirušās lapas vairs rāmi negulēja zemē, bet traucās un virpuļoja, meklēdamas patvērumu no vēja saltās elpas; arājs izjūdza zirgus un noliektu galvu aši steidzās ar tiem mājup; namiņu logos iespīdējās uguntiņas, mājot tumstošajiem tīrumiem.

Te nu ciema kalve parādījās visā savā spožumā. Varenās plēšas rēca «ho, ho!», uzpūšot uguns liesmas, un tās savukārt rūcot aicināja spodrās dzirkstis jautrā dejā, veseriem līksmi klaudzinot pa laktu. Sarkani nokaitētā dzelzs arī dzirkstīja kā sacenzdamās un bagātīgi šķieda uz visām pusēm zelta šļakatas. Spēkavīrs kalējs ar saviem palīgiem kala tik braši, ka pat sērotāja nakts sajuta prieku un tās tumšā seja, kas ziņkāri vērās te logos, te durvīs pāri skatītāju pūļa pleciem, tapa gaišāka. Bet šie dīkdieņi stāvēja kā apburti un, šad tad atskatīdamies tumsā, meklēja tikai uz palodzes ērtāku vietu laiskajiem elkoņiem, un saliecās mazliet vairāk uz priekšu, it kā tādēļ vien būtu nākuši pasaulē, lai drūzmētos ap liesmojošu pavardu kā circeņu bars.

Vējam gan bija uznācis piktums: viņš vairs neelsoja, bet kauca ap jautro kalvi, dauzīja durvis, gaudoja skurstenī, it kā bārdams čaklās plēšas, ka tās dejo pēc cita stabules. Un kāds tukšs lielībnieks viņš galu galā izrādījās par spīti visam saceltajam troksnim: vienīgais viņa panākums bija tas, ka aizsmakušās plēšas sāka aurot savu jautro dziesmu vēl skaļāk, uguns liesmoja vēl spožāk un dzirkstis dejoja vēl līksmāk; beidzot tās sāka virpuļot tik pārgalvīgi, ka sirdīgais vējš to vairs neizturēja: viņš iekaukdamies metās projām un pa ceļam tā iebelza izkārtnei Virs traktiera durvīm, ka «Zilais pūķis» salēcās vien un patiešām jau pirms ziemsvētkiem izkrita pavisam ārā no sava izšķobītā ietvara.

Kāda sīkumaina varmācība no cienījamā vēja puses izgāzt savas dusmas uz tik vārgiem radījumiem kā nobirušās lapas, taču šis pats vējš, jau pa ceļam atveldzējis sirdi, apvainojot «Pūķi», pagrāba no zemes veselu klēpi lapu un tā izsvaidīja un izkaisīja tās, ka nabadzītes aizlidoja pa kaklu pa galvu, veldamās cita pāri citai, apmezdamās uz sāna un virpuļodamas bez mitas, bailēs sviezdamās augšup un galīgā izmisumā taisīdamas visādus neticamus lēcienus. Tomēr satracinātajam vējam tas vēl bija par maz: nepietika ar to, ka lapas saceltas gaisā, — tas metās virsū mazākiem lapu pūļiem, dzina tos ratnieka darbnīcā zem zāģiem un pagalmā zem dēļiem un baļķiem un, uztriecis zāģu skaidas gaisā, meklēja, vai zem tām neslēpjas lapas, un, ja atrada, tad — fi-ū! — dzinās tām pakaļ, ko mācēja, un neatkāpās ne soli!

Pārbiedētās lapas tikai traucās vēl ātrāk, un skriešanās sacīkstes bija pilnā sparā; lapas iemaldījās tādās vietās, kur ārā vairs netika, un to vajātājs tad varēja svaidīt un mētāt tās pēc patikas; tās paspruka zem palobelēm, kļāvās kā sikspārņi ap siena kaudzēm, metāsvaļējos logos, slēpās dzīvžogos — vārdu sakot, bija gaInvns meklēt glābiņu visur. Taču vistrakāko joku tās izdarīja, izmantojot negaidīti atvērtās parādes durvis mistera Peksnifa mājā.; tās ielauzās priekšnamā, kur lam sekoja vējš; pēdējais, pamanījis, ka virtuves durvis ari vaļā, nopūta sveci mis Peksnifas rokā un tik spēcīgi cirta parādes durvis pretī ienākošajam misteram Peksnifam, ka notrieca to zemē un tas vienā mirklī atradās uz muguras pats sava lieveņa priekšā. Tad, apnicis dzīt vieglprātīgus jokus, trakulis vējš triumfējot aizauļoja, aurojot pāri purviem un pļavām, pakalniem un lidzenumiēm, kamēr sasniedza jūru, kur sastapās ar citiem vējiem, tādiem pašiem pārgalvjiem, un nolīksmoja ar tiem visu nakti.

Tikmēr misters Peksnifs, saņēmis no priekšpēdējās lieveņa pakāpes asās šķautnes tādu belzienu pa galvu, no kura cietējam parasti sāk virpuļot acu priekšā neesošas iluminācijas ugunis, gulēja nekustēdamies un blenza pats savās parādes durvīs. Likās, šīs durvis spējīgasmodināt dziļākas pārdomas nekā visas pārējās durvis,, jo misters Peksnifs gulēja jau diezgan ilgi, nemaz nevēlēdamies pārliecināties, vai nav sasities; pat kad mis Peksnifa uzsauca pa atslēgas caurumu: — Kas tur ir? — tik spalgā balsī, kādā varētu runāt palaidnis vējš, misters Peksnifs neatbildēja ne vārda; pat kad mis Peksnifa atvēra durvis no jauna un, aizsegusi sveci ar roku, sāka lūkoties visapkārt — gan ap misteru Peksnifu, gan viņam blakus, gan virs viņa, tikai ne uz viņu, — viņš neizdvesa ne skaņas un pat nelika manīt,, ka vēlētos, lai palīdz tikt viņam uz kājām.

—   Redzu, redzu! — mis Peksnifa uzsauca iedomātajam nerātnim aiz stūra. — Gan jūs dabūsiet, ser!

Misters Peksnifs tomēr neatbildēja ne vārda, varbūt lāpēc, ka bija jau dabūjis.

—   Nu, vai sapratāt? — sauca mis Peksnifa. Viņa sauca tā uz labu laimi, taču viņas vārdi bija īsti vietā, jo misters Peksnifs, kura acu priekšā cita pēc citas aši dzisa jau minētās iluminācijas ugunis un durvju vara rokturu skaits (kuri lēkāja gluži neiedomājamā kārtā)

samazinājās no pieci vai četri simti līdz dažiem desmitiem, sāka patiešām atjēgties un, varēja pat sacīt, nāca pie prāta.

Spiedzīgi nobrēkusi brīdinošu atgādinājumu par cietumu un policiju, par bluķiem un karātavām, mis Peksnifa jau dzīrās aizvērt durvis, kad misters Peksnifs (kas vēl aizvien gulēja pie lieveņa) paslējās uz elkoņa un nošķaudījās.

—   Viņa balss! — iesaucās mis Peksnifa. — Mūsu tētis!

Šo saucienu dzirdot, no viesistabas izskrēja otra mis Peksnifa, un abas mis Peksnifas, kaut ko nesakarīgu klaigādamas, ar kopīgām pūlēm uzdabūja misteru Peksnifu vertikālā stāvoklī.

—   Tēt! — abas sauca vienā balsī. — Tēt! Runājiet, tēt! Kāds jums briesmīgs izskats, mīļais tēt!

Bet, tā kā džentlmeņa izskats, it īpaši tādos apstākļos, nav no viņa atkarīgs, tad misters Peksnifs joprojām raudzījās uz savām meitām, izbolījis acis un ieplētis muti kā koka rotaļlieta — riekstkodis ar atkārušos apakšējo žokli; tā kā platmale viņam bija nokritusi, seja bāla, mati saslējušies stāvu, drēbes novārtītas dubļos, tad šī aina tiešām bija tik bēdīga, ka abas mis Peksnifas, nevarēdamas savaldīties, neviļus iebrēcās.

—   Pietiek, pietiek! — misters Peksnifs ierunājās. — Man jau labāk.

—  Viņš ir atjēdzies! — izsaucās jaunākā mis Peksnifa.

—   Viņš runā! — piebalsoja vecākā.

Pie šiem prieka pilnajiem vārdiem viņas noskūpstīja misteram Peksnifam abus vaigus un ieveda viņu iekšā. Jaunākā mis Peksnifa tūliņ atkal izskrēja pagalmā, pievāca tēva platmali, sainīti ietinamā papīrā, lietussargu, cimdus un pārējos sīkumus, tad aizslēdza durvis, un abas jaunās lēdijas stājās pie mistera Peksnifa brūču apkopšanas mazajā viesistabā.

Brūces nebija diezin cik nopietnas: misteram Peksnifam bija tikai nobrāztas tās ķermeņa daļas, ko vecākā mis Peksnifa dēvēja par «skriemeļiem», tas ir, elkoņi un ceļgali, un pakausī bija radies frenologiem līdz

•.un nepazīstams jauns orgāns. Kad šos bojājumus apflrstēja ārīgi ar etiķī apmērcētām ietinamā papīra strēmelēm, bet pašu misteru Peksnifu iekšķīgi ar glāzīti liin/.liet atšķaidīta brendija, vecākā mis Peksnifa atsēdās pie jau apklātā tējas galda ieliet tēju. Tikmēr jaunākā mis Peksnifa atnesa no virtuves kūpošu bļodu ar ceptām olām un šķiņķi un, nolikusi to tēvam priekšā, nosēd;is uz zema soliņa pie viņa kājām, t-ā ka viņas acis atradās vienā līmenī ar tējas galdu.

No šās pazemīgās pozicijas nevajag secināt, ka jaunākā mis Peksnifa būtu tik jauniņa, ka nepieciešamība spiestu viņu sēdēt uz tik zema soliņa, — tas ir, ka viņas kājiņās būtu tik īsiņas. Mis Peksnifa apsēdās uz soliņa tāpēc, ka viņa bija vientiesīga un bērnišķīgi nevainīga visaugstākā, patiešām visaugstākā mērā. Mis Peksnifa lā sēdēja tāpēc, ka viņa bija iemiesota draiskulība un meitenīga bezbēdība, ka viņa bija patvaļīga un rotaļīga kā kaķēns. Viņa bija visšķelmīgākā būtne, kādu vien var iedomāties, un tai pašā laikā vistālāk no viltības, — tāda bija jaunākā mis Peksnifa. Seit slēpās viņas lielā pievilcība. Viņa bija pārāk lielā mērā bez vainas un bez viltus, pārāk pilna tīri bērnišķīgas rotaļības, lai nēsātu ķemmes mātos vai uzspraustu tos, safrizētu vai sapītu bizēs. Viņa nēsāja tos vaļējus, tā ka rindās sakārtotās sprogas krita viņai uz pleciem, un šo rindu bija tik daudz, ka pašā galvvirsū atlika vieta tikai vienai sprodziņai. Viņas augumiņš bija diezgan pilnīgs un turklāt visai sievišķīgs, un tomēr dažreiz, — zināms, tikai dažreiz, — viņa mēdza aizsieties bērna priekšautiņu, un kā tas viņai piestāvēja! Jā, šī jaunākā mis Peksnifa patiešām bija «burvīga būtne», kā viņu dzejā bija raksturojis kāds jauns džentlmenis provinces laikraksta «Poēzijas stūrītī».

33

Misters Peksnifs bija tikumīgs cilvēks, nopietns cilvēks, cilvēks ar cildenām jūtām un valodu, tāpēc viņš bija nosaucis savu meitu par Mersiju. Līdzcietība! Cik jauks vārds tādam šķīstam bērnam kā jaunākajai mis Peksnifai! Viņas māsu sauca Čeritiju. Cik brīnišķīgi! Mersija un Čeritija! Līdzcietība un Žēlsirdība! Arī Čeritija, kurai piemita teicams veselīgs saprāts un lēnprā

tīga, nevainojama stingrība, bija dabūjusi piemērotu vārdu un bija visai piemērots fons un papildinājums savai jaunākajai māsai. Cik patīkami bija vērot šīs jaunavas, tik pretējas savā uzvedībā, redzēt, cik ļoti viņas mii un izprot viena otru, cik liela viņu savstarpējā uzticība un pieķeršanās, kā viena papildina un izlabo otru, uzņemoties, tā sakot, pretindes lomu. Katra no šīm jaunavām, neliekuļoti dievinādama savu māsu, vadīja savu veikalu pati uz savu roku un uz pilnīgi citiem pamatiem nekā dārgā māsiņa un visādi izrādīja, ka tai nav nekā kopīga ar konkurējošo firmu, bet, sak, ja preču kvalitate kaimiņu veikalā jūs neapmierina, laipni lūdzam pagodināt mani ar savu apmeklējumu. Un visu šo burvīgo cenrādi vainagoja tas apstāklis, ka abiem daiļajiem radījumiem nebija par notiekošo ne jausmasl Viņām tas nenāca ne prātā. Viņas nevarēja to iedomāties pat ne sapnī un misters Peksnifs tāpat. Pati daba bija viņas radījusi kā pretstatus, un abas mis Peksnifas tur nebija pielikušas savu roku ne par mata tiesu.

Kā jau minējām, misters Peksnifs bija tikumīgs cilvēks. Tāds viņš patiešām bija. Iespējams pat, ka pasaulē nav bijis neviena tikumīgāka cilvēka par misteru Peksnifu, it sevišķi vārdos un sarakstē. Kāds vientiesīgs cienītājs reiz izsacījās, ka misters Peksnifs esot tikumu ziņā īsts pilnības rags. Viņu varēja salīdzināt ar pasaku princesi, kam no mutes birst īsti dimanti, vienīgi Peksnifam tie bija skaisti noslīpēti, žilbinoši spoži stikla gabaliņi. Uzvedība viņam bija taisni priekšzīmīga: morālu pamācību ziņā viņš pārspēja jebkuru sprediķu grāmatu. Daži paziņas mēdza viņu salīdzināt ar stabu ceļu krustojumā, kas ceļu gan rāda, bet pats pa to neiet, taču tie varēja būt tikai viņa ienaidnieki, ēnas, kas steidzās slēpties no viņa spožuma, nekas cits. Pat viņa kakls izskatījās tikumīgs. Tas bija visiem labi saredzams. Ieskatoties pāri zemajam žodziņam, ko veidoja baltais kaklauts (kura mezgls palika visiem noslēpums, jo bija sasiets mugurpusē), pavērās gaiša, vaigubārdas neaizēnota ieleja, kas plētās starp abiem apkaklītes augstajiem izciļņiem. Tā šķita runājam mistera Peksnifa vietā: «Nekādas krāpšanas te nav, lēdijas un džentlmeņi, te vnhi.i lēnprātībā un svēts miers.» To pašu' liecināja Imlniilc mati ar tērauda atspulgu, atsukāti atpakaļ un hii .lrju .ies stāvus gaisā vai dažkārt mazliet nokārušies ļimi acīm līdzīgi smagajiem plakstiem. To pašu pauda Vlpu apaļīgais, lai arī no liekiem taukiem brīvais tUKlinis. To pašu vēstīja viņa piemīlīgās un pieglaudīga-. manieres. Vārdu sakot, pat viņa nopietnais, melnais «pjļerbs, viņa atraitnība, pat lornete, kas kuļājās Icnlr, viss kalpoja vienam mērķim un skaļi sauca: • '•»Kaliet tikumīgo misteru Peksnifu!»

Pie ieejas durvīm uz vara plāksnītes (un tā nevarēja (lielot, jo piederēja misteram Peksnifam) bija rakstīts: l'« l nifs, architekts.» Šim uzrakstam misters Peksnifs l'i(metināja uz savām vizitkartēm — «un mērnieks». Viena ziņā — un tikai šai vienīgajā — viņu varēja gan nniikt par mērnieku ar diezgan plašu darbības lauku: viņa mājas logu priekšā stiepās plata zemes strēmele, ko viņš varēja izmērīt ar skatienu. Par viņa architekta darbību nekas nebija skaidri zināms, izņemot to, ka viņš llekad nebija neko projektējis, ne cēlis, taču vispārējā pārliecība bija tāda, ka viņa zināšanas šai nozarē ir taisni neiedomājami dziļas.

Mistera Peksnifa galvenā vai pat vienīgā nodarbošanās bija skolēnu pieņemšana, jo ienākumu iekasēšana, kas retumis dažādoja un aizvietoja viņa nopietnākos darbus, stingri ņemot, diezin vai ietilpst architekta pienākumos. Viņa talanti izpaudās cilpu izlikšanā vecākiem un aizbildņiem un atalgojuma ievākšanā par apfliacību. Tiklīdz jaunā džentlmeņa mācības nauda bija samaksāta un viņš pats pārcēlies uz dzīvi mistera Peksnifa namā, misters Peksnifs aizņēmās viņa rasēšanas Instrumentu kasti (ja tā bija izrotāta ar sudraba apkalumiem vai vērtīga no kāda cita viedokļa) un lūdza Jaunekli ar šo brīdi justies kā paša mājās; pēc tam, Visai glaimojoši atsaucies par viņa vecākiem vai aizl'ildņiem, skatoties pēc apstākļiem, misters Peksnifs deva viņam pilnīgu rīcības brīvību ērtajā trešā stāva Istabā, kur vairāku rasējamo dēļu, leņķmēru, visai stīvu cirkuļu un divu vai triju citu jaunu džentlmeņu sabiednl>a viņš papildinājās zināšanās no trim līdz pieciem gadiem — saskaņā ar kontrakta noteikumiem, rasēdams Solsberijas katedrali no visām iespējamām debess pusēm, kā arī celdams gaisā neskaitāmas pilis, parlamenta namus un citas sabiedriskas ēkas. Varbūt nekur zemes virsū nav būvēts tik daudz krāšņu šāda veida celtņu kā šeit mistera Peksnifa uzraudzībā, un, ja parlamenta komisija būtu pieņēmusi kaut divdesmito daļu no tām baznīcām, kas tika projektētas šai istabā (ar vienu no mis Peksnifām līgavas un jauno architektu līgavaiņa lomā), tad vismaz turpmākajos piecos gadsimtos varētu pilnīgi iztikt bez baznīcu celšanas.

—   Pat laicīgajos labumos, ko nupat esam baudījuši, — ierunājās misters Peksnifs, beidzis ēst un pārlaizdams skatienu galdam, — pat krējumā, cukurā, tējā, maizē, šķiņķī…

—   Un olās, — Ceritija pusbalsī piemetināja.

—  Un olās, — misters Peksnifs atkārtoja, — pat tur slēpjas sava pamācība. Skatiet, cik ātri tas viss nāk un iet! Ikviens prieks ir pārejošs. Pat ēšanai mēs nevaram nodoties neierobežoti. Ja mēs uzņemam pārāk daudz šķidruma, mums draud ūdenskaite, ja pārmērīgi lietojam alkoholu — piedzeramies. Kas tā par remdinošu domu!

—  Nesakiet, ka mēs piedzeramies, tēt! — vecākā mis Peksnifa aizrādīja.

—  Ja es saku mēs, mana dārgā, — atbildēja viņas tēvs, — tad es domāju cilvēci visumā, cilvēku dzimumu kā vienotu veselu, nevis atsevišķas personas. Morāle nepazīst personīgus aizskārumus, mīlulīt. Pat šāda parādība, — viņš turpināja, pielicis rādītāja pirkstu pie galvvidum uzlīmētās papīra strēmeles, — kaut tā ir gluži nejaušs nobrāzums, atgādina mums, ka mēs esam tikai … — misters Peksnifs gribēja jau sacīt: — Zemes tārpi, — bet, atcerējies, ka tārpiem neaug mati uz galvas, nobeidza: — Zemes pīšļi.

—  Taču arī tādas domas, — misters Peksnifs atsāka pēc brītiņa, kurā acīm redzot bez sevišķiem panākumiem bija meklējis jaunu temu pamācībām, — arī tādas domas ir remdinošas. Mersij, dārgā, sabiksti ogles un izkrati pelnusl

ļaunā lēdija paklausīja un, paveikusi šo darbu, atkal apsedās uz soliņa, un, pārlikusi tēva celim pāri roku, piekļāva pie tās sārto vaidziņu. Mis Čeritija pievilka savu krēsluu tuvāk kaminam, it kā rīkodamās uz garāku sarunu, un pievērsa skatienu tēvam.

—   Jā, — misters Peksnifs ierunājās, kad bija laiciņu klusējis, smaidījis un vēries kaminā, galvu šūpodams, — man atkal palaimējās sasniegt savu mērķi. Anamā drīz ieradīsies jauns iemītnieks.

—   Vai jauns arī gados, tēt? — iejautājās Ceritija.

—  Jā, jauns, — misters Peksnifs atbildēja. — Viņam būs tā retā izdevība apvienot visas priekšrocības, Lidas architektam sniedz zinību apgūšana praksē, ar ģimenes mājību un pastāvīgiem sakariem ar personām, Kuras, lai cik aprobežotas viņu spējas un pieticīga viņu sfēra, tomēr pilnīgi apzinās savu morālo atbildību.

—  Ak tēt! — izsaucās Mersija, šķelmīgi draudot ar pirkstiņu. — «Skat. sludinājumu»! 1

—   Jautrā … jautrā dziedone! — noteica misters Peksnifs.

Pie reizes — sakarā ar to, ka misters Peksnifs nosauca savu meitu par dziedoni, jāaizrāda, ka viņai nemaz nebija balss, bet ka misteram Peksnifam bija paradums bieži iepīt sarunā jebkuru vārdu, kas pagadījās uz mēles, daudz nedomājot par tā nozīmi, ja vien tas skanīgs un labi noslēdz teikumu. To viņš mēdza darīt ar lādu pārliecību un tik iespaidīgi, ka nereti ar savu daiļrunību iedzina strupceļā pašus gudrākos vīrus un tie acis vien noblisināja.

Starp citu, viņa ienaidnieki mēdza apgalvot, ka misters Peksnifs visur paļaujoties uz tukšu vārdu un frāžu spēku — tā esot viņa rakstura galvenā īpašība.

—   Vai viņš ir glīts, tēt? — jautāja jaunākā meita.

—  Muļķīte Merrija!—atteica vecākā; «Merriju» viņa lietoja kā mīlināmo vārdu «Mersijas» vietā. — Pasakiet labāk, tēt, cik viņš maksās!

—  Žēlīgais dievs, Čeritij! — izsaucās mis Mersija, sasizdama rokas un smiedamās visburvīgākos smieklus pasaulē. — Cik tu esi mantkārīga! Ak tu viltīgā aprēķinātāja, nejaukā skuķe!

Tas bija patiešām aizkustinoši, taisni pastoraļu laikmeta garā, kad abas mis Peksnifas vispirms viegli iepliķēja viena otru un tad metās apkampienos, izpauzdamas pie tam visu savu raksturu dažādību.

—   Viņš ir glīts, — misters Peksnifs gausi noteica, visai skaidri izrunājot vārdus, — jā, tīri glīts. Bet, ka viņš drīzumā samaksās mācību naudu, to gan es neceru.

Lai gan abas māsas bija pavisam pretēja rakstura, taču, to dzirdot, viņas vienādi plati ieplēta acis un pavērās tēvā ar tādu skatienu, it kā ne par ko citu nebūtu domājušas kā vien par nicināmo pašlabumu.

—   Nu,kas par to? — turpināja misters Peksnifs, joprojām uzsmaidīdams ugunij kaminā. — Pasaulē taču mīt vēl nesavtība, vai ne? Mēs taču visi vēl neesam sadalījušies divās naidīgās nometnēs: vienā pāridarītāji, otrā pārestību cietēji. Vēl ir sastopami arī tādi, kas turas vidū, nepieslejas nevienai pusei un sniedz palīdzību visiem, kam tā vajadzīga. Ko?

Šai filantropijas vinegretā slēpās kaut kas tāds, kas nomierināja abas māsas. Viņas apmainījās ar skatieniem un taisni vai atplauka.

—   Ak, kāpēc mums vienmēr jāaprēķina, jāprāto, jānodarbojas ar nākotnes plāniem! — sacīja misters Peksnifs, smaidīdams aizvien plašāku smaidu un raudzīdamies kaminā ar tādu izteiksmi, it kā dzītu jokus ar uguni. — Man derdzas šādi paņēmieni. Ja mums ir tieksme būt labiem un augstsirdīgiem, nebīsimies un jausim sev vaļu, kaut arī tas nestu mums zaudējumus peļņas vietā. Vai ne, Čeritij?

Pacēlis pirmo reizi acis, kopš sāka šos skaļos prātojumus, un ieraudzījis, ka abas meitas uzsmaida viņam, misters Peksnifs aplaimoja viņas ar tik rotaļīgu skatienu, ka jaunākā jutās aicināta mesties viņam klēpī, apskaut viņa kaklu ar daiļajām rociņām un noskūpstīt viņu reižu divdesmit. Pie tam šīs aizkustinošās ainas

Laika viņa smējās tik aizraujoši, ka viņas nevaldāmajai jautrībai pievienojās ari nosvērtā Čeritija.

Pietiek, pietiek! — sacīja misters Peksnifs un, atbīdījis savu pastarīti un izbraucis ar pirkstiem caur malieni, atguva atkal cienīgu sejas izteiksmi. — Kas par aplamībām! Nesmiesimies bez iemesla, lai vēlāk nav jāraud. Kas mājās jauns kopš vakardienas? Ceru, ka Džons Vestloks ir aizbraucis.

—   Ne uz to pusi, — atbildēja Ceritija.

—   Un kāpēc tad ne? — noprasīja tēvs. — Termiņš viņam bija vakar. Arī viņa mantas ir iesaiņotas, es zinu: pats no rīta redzēju, ka viņa soma iznesta priekšnamā.

—  Vakarnakt viņš pārgulēja «Pūķī», — paskaidroja jaunā lēdija, — un bija uzaicinājis misteru Pinču tur uz pusdienām. Pēcpusdienu viņi pavadīja kopā, un misters Pinčs ieradās mājās pavisam vēlā vakara stundā.

—   Un, kad es šorīt viņu sastapu uz kāpnēm, — iejaucās Mersija ar savu parasto spridzību, — ak debess, cik viņš bija šausmīgs! Ģīmis taisni neredzētā krāsā, acis sarkanas kā raudai, galva plīst vai pušu aiz sāpēm, — tas bija manāms pirmajā acu uzmetienā, bet drēbes piesūkušās, nu, vienkārši līdz pēdējai iespējai, — te jaunā lēdija nodrebinājās, — ar punša un tabakas smaku.

—   Man šķiet, — misters Peksnifs sacīja ierastajā lēnībā, lai gan ar upura izteiksmi, kurš nekurnēdams pacieš netaisnību, — man šķiet, ka misters Pinčs veltīgi izraudzījies sev par biedru tādu cilvēku, kas mūsu ilggadīgās pazīšanās noslēgumā pūlējās, kā tas viņam labi zināms, aizvainot manas jūtas. Neesmu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir smalkjūtīgi no mistera Pinča puses. Neesmu arī pilnīgi pārliecināts, ka tas ir taktiski no mistera Pinča puses. Iešu vēl tālāk un sacīšu: es neesmu pilnīgi pārliecināts, vai te saskatāma pati elementārākā pateicība no mistera Pinča puses.

—   Ko tad var gaidīt no mistera Pinča! — izsaucās Ceritija, tik stipri un nievājoši uzsverot šo vārdu, ka likās — viņa ar vislielāko baudu būtu iecirtuši šim džentlmenim spēcīgu pļauku.

—  Jā, jā, — pārtrauca viņas tēvs, lēnprātīgi paceldams roku, — viegli jau runāt: «Ko mēs varam gaidīt no mistera Pinča,» — bet misters Pinčs taču ir mūsu tuvākais, mana dārgā; misters Pinčs ir viena vienība cilvēces kopsumā, mana mīļā, un mums ir tiesības, jā, pat pienākums prasīt, lai misters Pinčs kaut mazliet izkopj sevī tās labākās rakstura īpašības, kuras iedveš mums pazemīgu pašcieņu, kad apzināmies tās sevī iemītam. Nē! — turpināja misters Peksnifs. — Nē! Dievs pasarg, ka es sāktu teikt, it kā no mistera Pinča nevar gaidīt nekā laba, vai ka es sāktu teikt, ka nekā laba nevar gaidīt ne no viena cilvēka (pat no galīgi samaitāta, par kādu misteru Pinču nebūt nevar uzskatīt); taču es esmu vīlies misterā Pinčā, viņš mani apbēdinājis, tāpēc mainījušies uz slikto pusi mani uzskati par misteru Pinču, bet nevis par cilvēka dabu vispār. Nē, nē!

—   Klau! — mis Čeritija sacīja, paceldama pirkstu, jo tobrīd kāds piesardzīgi pieklauvēja pie ieejas durvīm. — Nu viņš ir klāt! Pieminiet manus vārdus, viņš ir ieradies kopā ar Džonu Vestloku pēc somas un palīdzēs aiznest to līdz diližansa pieturai. Pieminiet manus vārdus, taisni tas viņam prātā!

Kamēr viņa tā runāja, somu laikam gatavojās nest ārā, bet pēc īsas apspriešanās čukstus nolika atkal uz grīdas, un kāds pieklauvēja pie viesistabas durvīm.

—   Iekšā! — misters Peksnifs iesaucās — ne stingri, bet tikumīgi. — Iekšā!

Šo uzaicinājumu tūliņ izmantoja tūļīgs, neizskatīgs, stipri tuvredzīgs vīrietis ar priekšlaicīgi nogājušiem matiem; ieraudzījis, ka misters Peksnifs uzgriezis muguru un raugās ugunī, ienācējs neapņēmigi apstājās, turēdamies pie durvju roktura. Par skaistuli neviens viņu nebūtu saucis, un slikti piegrieztās drēbes tabakas krāsā, galīgi saburzītas un sagrumbotas, zaudējušas jebkuru fasonu aiz ilgas valkāšanas, nepadarīja viņu glītāku, tāpat kā stipri uzkumpušais augums un smieklīgais paradums pastiept galvu uz priekšu, taču tam visam par spīti nevienam nenāktu prātā uzskatīt viņu par nelāgu cilvēku, ja nu vienīgi paļaujoties uz mistera Peksnifa vārdiem. Viņam bija gadi trīsdesmit, taču pēc izskata

varēja dot, cik patīk, no sešpadsmit līdz sešdesmit; šis cilvēks piederēja pie tiem dīvainajiem radījumiem, kas nekad nekļūst par īstiem graustiem, tāpēc ka izskatās ka sirmgalvji jau agrā jaunībā un, pieņemoties gados, kļūst aizvien jaunāki.

Joprojām turēdamies pie roktura, ienācējs vairākkārt ļļ';ava skatienam slīdēt no mistera Peksnifa uz Mersiju, no Mersijas uz Čeritiju, no Ceritijas atkal uz misteru Peksnifu, bet, tā kā jaunās lēdijas raudzījās ugunī tikpat stūrgalvīgi kā viņu tēvs un neviens no trim nelikās Ienācēju redzot, viņš beidzot jutās spiests sākt runāt.

—  Atvainojiet, mister Peksnif, atvainojiet par traucējumu, bet…

—  Nav nekāda traucējuma, mister Pinč, — šis džentlmenis atbildēja ļoti lēnprātīgi, taču neatskatīdamies. — Sēdieties, lūdzami, mister Pinč! Un esiet tik l aipni, aizveriet durvis, mister Pinč, ja tas jums nav par grūtu!

—  Jā, ser, protams, — Pinčs atsaucās, taču pavēra durvis vēl plašāk vaļā un nervozi meta ar galvu kādam viņpus sliekšņa. — Misters Vestloks, ser, uzzinājis, ka jus esat atgriezies …

—  Mister Pinč, mister Pinč! — misters Peksnifs sacīja, apgriezies ar visu krēslu un lūkodamies Pinčā ar visdziļāko sāpju izteiksmi sejā. — To es negaidīju no jums! To es neesmu pelnījis no jums!

—   Bet, nudien, ser… — misters Pinčs negribēja piekāpties.

—  Jo mazāk jūs runāsiet, mister Pinč, — Peksnifs viņu pārtrauca, — jo labāk. Es nesūdzos. Nesāciet taisnoties!

—  Nē, ser, atļaujiet, — Pinčs izsaucās visai dedzīgi, — es jūs lūdzu! Misters Vestloks, ser, pamezdams šejieni uz visiem laikiem, vēlas šķirties no jums kā no drauga. Jums nesen gadījās mazs pārpratums ar misteru Vestloku; jums arī agrāk gadījās mazi pārpratirmi …

—  Mazi pārpratumi! — izsaucās Ceritija.

—  Mazi pārpratumi! — kā atbalss noskandeja Mersija.

—  Mani mīļie! — sacīja misters Peksnifs, tai pašā cildenajā pazemībā paceldams roku pret debesīm.

—   Mani dārgie! — Un pēc svinīgas pauzes viņš pielaidīgi pamāja misteram Pinčam, it kā uzaicinādams: «Turpiniet,» — taču misters Pinčs tā samulsa un tik nelaimīgs vērās abās lēdijās, ka saruna droši vien ar to būtu beigusies, ja skaists jauneklis, nule sasniedzis pieauguša gadus, nebūtu ienācis istabā un uztvēris vārdu maiņas pavedienu tai pašā vietā, kur tas bija pārtrūcis.

—   Klau, mister Peksnif, — viņš smaidot sacīja,

—  nešķirsimies ar ļaunumu sirdī, es jūs lūdzu! Es ļoti nožēloju, ka mēs nevarējām saprasties, un it sevišķi nožēloju, ja esmu jūs kaut kā aizvainojis. Neturiet vairs uz mani ļaunu prātu, ser!

—  Es nevēlu ļaunu nevienam cilvēkam visā pasaulē, — misters Peksnifs lēnprātīgi atbildēja.

—  Es jau jums sacīju, — misters Pinčs skaļi nočukstēja, — es jau to sen zināju! To es no viņa esmu vienmēr dzirdējis.

—  Tad jūs sniegsiet man roku, ser? — izsaucās Džons Vestloks, pasperdams dažus soļus uz priekšu un ar skatienu uzaicinādams misteru Pinču vērīgi sekot visam.

—  Hm! — noteica misters Peksnifs vismīlīgākā balsī.

—  Jūs sniegsiet man roku, ser?

—  Nē, Džon, — misters Peksnifs atbildēja gandrīz pārcilvēcīgā mierā, — nē, roku es jums nesniegšu. Es jums esmu piedevis. Es jums sen jau esmu piedevis — vēl tolaik, kad jūs man pārmetāt un ņirgājāties par mani. Es esmu samierinājies ar jums iekš Kristus, Džon, un tas ir daudz labāk nekā rokas sniegšana.

—  Pinč, — jauneklis sacīja, vairs neslēpdams savu nicināšanu pret bijušo skolotāju, — ko es jums teicu?

Nabaga Pinčs apjucis palūkojās misterā Peksnifā, kurš kopš paša sarunas sākuma nebija nolaidis no viņa skatienu, un, nezinādams, ko atbildēt, pacēla acis uz griestiem.

—    Kas attiecas uz jūsu piedošanu, mister Peksnif, — jauneklis turpināja, — tad ar tādiem noteikumiem es to nepieņemu. Es nevēlos, ka jūs man piedodat.

—  Jūs nevēlaties, Džon? — misters Peksnifs smaidot atsaucās. — Jums tomēr vajadzēs to pieņemt. Jūs nevarat tam pretoties. Piedošana ir debesu dāvana, tas ir pats cēlākais tikums; tas ir ārpus jūsu kontroles un ietekmes, Džon. Jūs nepiespiedīsiet mani atcerēties ļaunumu, ko esat man nodarījis, Džon.

—   Ļaunumu! — Džons izsaucās visā jaunības dedzībā un straujumā. — Tas ir ko vērts! Ļaunumu! Es viņam esot nodarījis ļaunumu! Viņam pat prātā nav tās pieci simti mārciņas, ko viņš man izvīlis ar visādiem ieganstiem, un tās septiņdesmit mārciņas gadā par dzīvokli un uzturu, kad jau ar septiņpadsmit būtu dārgi samaksāts! Un viņš vēl izliekas par mocekli!

—   Nauda, Džon, — misters Peksnifs aizrādīja,

—  ir visa ļaunuma sakne. Man sāpīgi redzēt, ka jūs esat padevies tās postošajai ietekmei. Es turpretī nemaz negribu zināt, ka tā ir pasaulē. Tāpat es negribu atcerēties, kā uzvedās šis maldos noklīdušais cilvēks, — te misters Peksnifs, kas līdz šim bija runājis tā, it kā būtu atlaidis grēkus visai pasaulei, pacēla balsi, kā gribēdams teikt: «Es tev, nelietim, cauri redzu,» — šis maldos noklīdušais cilvēks, kas šovakar atveda jūs uz šejieni, mēģinādams traucēt (par laimi — veltīgi) tā vīra sirds mieru un garīgo pasauli, kuram nebūtu žēl atdot par viņu savu pēdējo asins lāsi.

Te mistera Peksnifa balss iedrebējās, viņa meitas dobji ieelsojās. Šķita, it kā divas garu balsis klīst gaisā, viena saukdama: — Nezvērs! — otra: — Necilvēks!

—   Spēja piedot, — turpināja misters Peksnifs,

—   piedot pilnā mērā un neierobežoti nav nemaz tik nesavienojama ar ievainotu sirdi. Varbūt, jo dziļāk sirds ievainota, jo lielāku tikumu tā iemanto. Lai gan manas krūtis vēl joprojām krata šermuļi aiz sāpēm par šā cilvēka nepateicību, taču es ar lepnumu un prieku varu teikt, ka piedodu viņam. Nē, es lūdzu, — misters Peksnifs atkal pacēla balsi, redzēdams, ka Pinčs grasās runāt, — es lūdzu šo personu nepārtraukt mani ar piezīmēm; būšu ļoti pateicīgs, ja viņš tagad nesacīs ne vārda. Es neesmu pārliecināts, ka man pietiks spēka paciest šo pārbaudījumu. Ceru, ka pēc īsa brītiņa es atradīšu sevī pietiekami daudz stingrības, lai turpinātu ar viņu sarunu tā, it kā šo starpgadījumu nebūtu bijis. Tikai ne tagad, — noteica misters Peksnifs, atkal pievērsdamies ugunij un mādams ar roku uz durvju pusi,

—   tikai ne tagad!

—  Fi! — izsaucās Džons Vestloks ar visu nicināšanu un sašutumu, kādu spēj izpaust šis īsais vārdiņš. — Ar labvakaru, lēdijas! Iesim, Pinč, nav vērts par to galvu lauzīt. Man bija taisnība, un jūs maldījāties. Tas nav tik svarīgi, nākamreiz būsiet gudrāks.

To teicis, viņš uzsita uz pleca nošņurkušajam biedram, apsviedās un izgāja gaitenī, kur nabaga misters Pinčs, neapņēmīgi pamīņājies viesistabā, sekoja viņam ar visdziļāko nospiestības un bēdu izteiksmi sejā. Viņi par abiem paķēra somu un devās uz diližansa pieturu.

Šis veicīgais satiksmes līdzeklis ik vakaru brauca garām ielu krustojumam, uz kurieni abi gājēji tagad devās. Dažus mirkļus viņi soļoja pa ielu klusēdami, kamēr jaunais Vestloks sāka skaļi smieties. Viņa smiekli atkārtojās vairākiem lāgiem, taču viņa ceļabiedrs tiem nepievienojās.

—  Zināt, ko es jums teikšu, Pinč? — Vestloks pēkšņi iesāka pēc jaunas un krietni ieilgušas pauzes. — Jums ir maz dusmu. Ko es saku, maz! Jums nav nemaz!

—  Ko tur! — Pinčs nopūtās. — Nezinu, nudien. Varbūt tas pat glaimojoši. Varbūt taisni labi, ka man to nav.

—  Taisni labi! — viņa ceļabiedrs zobojās. — Taisni slikti, jūs gribējāt teikt.

—  Un tomēr, — turpināja Pinčs, iegrimis domās un nemaz nedzirdēdams sava drauga pēdējo piezīmi,

—  man laikam piemīt ne mazums tā, ko jys dēvējat par dusmām, jo kā citādi es varēju tā apbēdināt Peksnifu? Man ļoti negribējās viņu aizvainot — lūdzami, nesmejieties! — negribējās ne par kādu naudu, bet tā man, nudien, būtu ļoti vajadzīga, Džon. Kā viņš noskuma!

—   Viņš noskuma! — Džons ironiski atkārtoja.

—    Vai tad jūs nepamanījāt, ka viņam saskrēja asaras acīs? — izsaucās Pīnēs. — Lai dievs pasarg, Džon, tie nav vis joki — redzēt, ka cilvēks tā uztraucies, un apzināties, ka pats esi vainīgs! Un vai jūs dzirdējāt, kā viņš sacīja, ka nežēlotu manā labā savu pēdējo asins lasi?

—   Un jums ļoti vajadzīga šī pedeja lase? — Džons diezgan skarbi atcirta. — Ja viņš nežēlotu jūsu labā to, kas jums patiešām vajadzīgs, tad būtu cita runa. Bet viņam taču žēl dot jums godīgu darbu, žēl dot kabatas naudu, žēl iemācīt jums ko derīgu! Viņam pat žēl pasniegt jums pusdienās gaļu samērīgā proporcijā ar kartupeļiem un dārzeņiem!

—   Manuprāt, — Pinčs atkal nopūtās, — es esmu liels izēdājs. Tas jau nav noslēpjams, ka es tāds esmu. Un jūs arī to zināt, Džon.

—   Jūs liels izēdājs? — atkārtoja viņa ceļabiedrs tikpat lielā sašutumā ka iepriekš. — Kāds pamats jums tā domāt?

Redzams, šinī jautājumā slēpās liels pārliecības spēks, jo misters Pinčs tikai čukstus piebilda, ka tam esot stipras aizdomas šai ziņā un lielas bailes, ka tā tas arī būšot.

—   Taču, vai nu tā ir vai nav, — viņš piemetināja, — tas nav svarīgi. Galvenais ir tas, ka misters Peksnifs uzskata mani par nepateicīgu. Manuprāt, Džon, pasaulē nav brēcošāka nozieguma par nepateicību, un, ja viņš man to pārmet un domā, ka esmu šādu pārmetumu pelnījis, tad man tas kā nazis sirdī!

—   Vai domājat, ka viņš to nezina? — Džons nievājoši atbildēja. — Nu labi, Pinč, es ar jums nestrīdēšos, tikai pamēģiniet pats tikt skaidrībā, par ko jums Peksnifam jāpateicas, jā? Vispirms pārmainīsim rokas, soma ir smaga. Nu ir kārtībā. Tagad runājiet!

—   Pirmkārt, — Pinčs iesāka, — viņš pieņēma mani mācībā par daudz lētāku maksu, nekā sākumā bija aprēķinājis.

—   Pieņemsim, — atbildēja viņa draugs, ko nemaz neaizkustināja tāda augstsirdība. — Un otrkārt?

—   Kas par otrkārt? — Pinčs iesaucās gandrīz vai izaicinoši. — Otrkārt ir viss pārējais! Mana nabaga vccmamuļa nomira aplaimota, ka nodevusi mani amatā pie tik lieiiska vīra. Es uzaugu viņa namā, es tagad esmu viņa uzticības persona, viņa palīgs, viņš maksā man algu; kad viņa apstākļi uzlabosies, arī manas izredzes grozīsies uz labo pusi. Te jums ir tas otrkārt un vēl daudz kas cits piedevām! Un tas lai būtu ievads un priekšvārds visiem pirmkārt un otrkārt, Džon: jums jāzina tas, ko neviens neapzinās labāk par mani, proti, ka neesmu dzimis augstiem un cildeniem darbiem, ka no architekta profesijas maz ko sajēdzu un dāvanu uz to man nav; īstenībā es ne uz ko neesmu spējīgs, atskaitot visādus sīkumus un niekus, kas nevienam nenes nekāda labuma.

Viņš to teica tik nopietni un izjusti, ka viņa ceļabiedrs neviļus mainīja savu izturēšanos un, apsēdies uz somas (viņi tikmēr bija sasnieguši ceļa rādītāju krustojumā), ar žestu uzaicināja Tomu nosēsties blakus, un uzlika roku viņam uz pleca.

—  Tom Pinč, — viņš sacīja, — es domāju, ka labāka cilvēka par jums nav vairs visā pasaulē.

—   Ko jūs runājat! — Toms atbildēja. — Ja jūs pazītu Peksnifu tā, kā es viņu pazīstu, tad sacītu par viņu to pašu un, nudien, nekļūdītos.

—   Es sacīšu par viņu visu, ko vien jūs vēlaties, — jauneklis atteica, — un nebildīšu ne vārda viņam par ļaunu.

—  Tad tas jau būs manis, nevis viņa dēļ, — Toms skumīgi papurināja galvu.

—  Viss viens, kura dēļ, Tom, ja vien jums tas iet pie sirds. Jā! Viņš ir lielisks cilvēks! Viņš taču nav sagrābis un ievilcis savā kabatā jūsu nabaga vecmāmuļas pēdējo ietaupījumu, — viņa, šķiet, bija saimniecības vadītāja, Tom?

—  Jā, — misters Pinčs atbildēja, apskāvis savu kaulaino ceļgalu un mādams ar galvu, — viņa vadīja saimniecību kādam džentlmenim.

—   Viņš nav sagrābis un ievilcis savā kabatā viņas sūri grūti iekrāto naudu, sagrozīdams viņai galvu ar jūsu spožajām nākotnes izredzēm, lai gan pārāk labi zināja (labāk par jebkuru citu!), ka nekas tamlīdzīgs nenotiks! Viņš nav izvīlis tai naudu, izmantodams tās vājību, zinādams, ka viņa lepojas ar jums, ka viņa uzaudzinājusi jūs un cer padarīt par džentlmeni! Viņš to nav darījis, Tom!

—   Nuja, ka ne, — Toms Pinčs piekrita, ieskatīdamies draugam acīs, it kā šaubītos par viņa vārdu nozīmi, — zināms, ka viņš to nav darījis!

—   Es jau saku to pašu, — jauneklis atbildēja, — zināms, ka ne. Viņš nebūt nesaņēma no jums mazāk par cerēto, jo vecītei tas bija viss, un tas bija daudz vairāk, nekā viņš bija gaidījis. Viņš to nav darījis! Viņš tur jus par palīgu ne jau tāpēc, ka esat viņam noderīgs; ne jau tāpēc, ka jūsu apbrīnojamā ticība viņa šķietamajiem tikumiem aizsargā viņu dažādās blēdībās; ne jau tāpēc, ka jūsu godīgumu piedēvē viņam; ne jau tāpēc, ka runas par to, ka jūs savus brīvos brīžus pavadāt pie grāmatām senās un jaunās valodās, sasniegušas pat Solsberiju un padarījušas mūsu skolotāju Peksnifu par mācītu vīru un svarīgu personu. Protams, Tom, viņam no jums nav nekāda labuma!

. — Nuja, ka nav, — Pinčs apstiprināja, lūkodamies savā draugā vēl vairāk samulsis. — Kāds Peksnifam var būt labums no manis? Kas par niekiem!

—   Vai tad es nesaku, — Džons piebalsoja, — ka smieklīgi būtu pat domāt par to?

—     Tas būtu neprāts, — Toms noteica.

—   Neprāts, kā tad! — uztvēra jaunais Vestloks. — Zināms, ka tas ir neprāts! Tikai neprātis var domāt, it kā misteram Peksnifam patīkami dzirdēt, ka tas jaunais cilvēks, kas spēlē svētdienās ērģeles un dažkārt muzicē vasaras vakaru krēslā, ir tas pats, kas kalpo pie viņa, — vai ne, Tom? Tikai neprātis var domāt, ka tāds vīrs ir spējīgs uz visādām sīkām blēdībām un piedēvē sev visus tos neskaitāmos sīkos niekus, ko darāt jūs (un ko viņš, protams, jums iemācījis), — vai ne, Tom? Tikai neprātis var domāt, ka tas esat jūs, kas padara viņu populāru un pie tam daudz drošākā un lētākā veidā nekā ar afišu palīdzību, — vai ne, Tom? Tikpat labi var domāt arī pretējo: ka viņš nebul nav pret jums vaļsirdīgs, ka arī atalgojumu viņš jums maksā ne pārāk lielu un ne pārāk bagātīgu, un, lai cik tas dīvaini un neticami izklausās, taču var domāt, — te runātājs sita ar pirkstu Tomam pa krūtīm pie katra vārda, — ka Peksnifs dibina savus aprēķinus uz jūsu raksturu, bet jūsu raksturs ir bikls, un «jums ir tieksme ticēt nevis sev, bet citiem un visvairāk tiem, kas vismazāk pelnījuši uzticību. Tas gan būtu neprāts, Tom!

Misters Pinčs noklausījās viņa vārdos galīgi apjucis, kas izskaidrojams daļēji ar to saturu, daļēji ar runātāja straujumu un dedzību. Kad Džons beidzot apklusa, misters Pinčs dziļi nopūtās un skumji ieskatījās draugam acīs, it kā nespēdams izšķirties, ko tās īsti izteic; likās, viņš cerēja, neraugoties uz tumsu, izdibināt Džona vārdu īsto jēgu un jau dzīrās tam atbildēt, kad pēkšņi pasta taures skaņas līksmi atplūda līdz viņu ausīm, izbeidzot sarunu; tas šķita liels atvieglojums jaunākajam sarunu biedram, kurš mundri uzlēca kājās un sniedza roku misteram Pinčam.

—  Abas jūsu rokas, Tom! Es jums rakstīšu no Londonas, nepiemirstiet mani!

—  Jā, — Toms atbildēja. — Jā. Rakstiet, lūdzams! Ardievu, ardievu! Grūti ticēt, ka jūs braucat projām. Liekas, jūs tikai vakar ieradāties. Ardievu, mans dārgais draugs!

Džons Vestloks tikpat sirsnīgi atvadījās no viņa un tad uzlēca savā sēdeklī diližansa augšā. Kariete aizjoņoja pa tumšo ceļu; spoži nomirgoja laternas, un pasta taure modināja tuvas un tālas atbalsis.

—   Ej savu ceļu, — Pinčs nosacīja nopakaļ diližansam. — Grūti ticēt, ka tu neesi dzīvs radījums, kāds milzu briesmonis, kas laiku pa laikam apmeklē šejieni, aizvedot manus draugus tālā svešumā. Šoreiz, man šķiet, tu līksmo un plosies vairāk nekā parasti. Un kā lai negavilē par tādu laupījumu, jo Džons ir jauks zēns, brīnišķīgs zēns, un, cik man zināms, viņam piemīt tikai viens trūkums: lai gan viņš to neapzinās, taču ir šausmīgi netaisns pret misteru Peksnifu!

## III NODAĻA, kurĀ MĒS IEPAZĪSTAMIES AR DAŽĀM CITĀM PERSONĀM IEPRIEKŠĒJĀS NODAĻAS APSTĀKĻOS.

Jau vairākkārt tika pieminēts kāds pūķis, kas, žēli čīkstēdams, šūpojās virs ciema viesnīcas durvīm. Tas bija noplucis un vecs pūķis; daudzu ziemu vētras kopā ar salnām, lietu, sniegu un krusu bija pārvērtušas to no koši zila netīri pelēkā un blāvā. Tomēr viņš aizvien vēl karājās virs durvīm, atplētis rīkli un stulbi saslējies pakaļkājās, un balēja un pluka ar katru dienu vairāk, tā ka skatītājam likās: pūķis ir iesūcies izkārtnē un kļūs redzams otrā pusē.

Tas bija visai pieklājīgs un labi audzināts pūķis, vai varbūt tādi tikumi tam piemita tālajā pagātnē, kad tas vēl nebija galīgi izbalējis, jo pat tagad viņš vēl turēja vienu priekšķetnu pie deguna, it kā sacīdams: «Nebīstieties, es tikai jokoju!» — bet otru bija pastiepis uz priekšu ar visai laipnu un viesmīlīgu žestu. Patiešām jākonstatē, ka mūsu laikos viss pūķu dzimums spēris lielu soli uz priekšu civilizācijās un tikumu izkopšanas ziņā. Pūķi vairs nepieprasa ik rītus brokastīs daiļu jaunavu ar tādu pašu pedantiskumu kā miermīlīgi vientuļi džentlmeņi svaigi ceptu baltmaizi, bet daļa no tiem jau apmierinās ar laisku vecpuišu vai uzdzīvotāju ģimenes tēvu sabiedrību; tagad pūķus vairāk raksturo atturība attiecībā uz daiļo dzimumu un izvairīšanās no tā vizitēm (it sevišķi sestdienas vakaros) nekā savas sabiedrības uzspiešana dāmām, nepainteresējoties par to gaumi, kā tas mēdza notikt senos laikos.

Taču šis kompliments civilizētiem pūķiem nebūt neaizvedīs mūs tik tālu dabas zinātņu džungļos, kā tas var likties pirmajā acu uzmetienā, jo mūsu uzdevums ir nodarboties ar to pūķi, kas savu midzeni ierīkojis mistera Peksnifa nama tuvumā, un, tā kā šis labi audzinātais nezvēfs jau parādījies uz skatuves, tad nekas mūs vairs nekavē iepazīties ar viņu tuvāk.

Jau ilgus gadus šis pūķis šūpojās, čīkstēja un grabēja pie parādes guļamistabas logiem tai viesmīlīgajā iestādē, kas bija nosaukta viņa vārdā, taču visos tajos gados, kamēr viņš bija šūpojies, čīkstējis un grabējis, vēl nebija pieredzēta tāda kņada viņa patumšajā mītnē kā tai vakarā, kas sekoja iepriekšējā nodaļā sīki aprakstītajiem notikumiem; nekad vēl nebija pieredzēta tāda skraidīšana augšup un lejup pa kāpnēm, tāds daudzums uguņu, tāda sačukstēšanās, nekad tā nebija dūmojusi un sprakšķējusi malka, nule iekurta atvilgušajā kaminā, tā vēdināti palagi, tā odusi visa māja pēc sakarsētiem gultas sildītājiem, nekad vēl nebija tik daudz raižu sagadajusi mājturība; vārdu sakot, nekas tamlīdzīgs nebija piemeklējis ne pūķi, ne grifu, ne vienradzi vai kādu citu viņu dzimuma pārstāvi, kopš tie sākuši interesēties par mājsaimniecību.

Kāds vecs džentlmenis un jauna lēdija, kas brauca divatā, bez pavadoņiem, noplukušā, vecā karietē ar pasta zirgiem un devās nezin no kurienes un sazin uz kurieni, pēkšņi bija nogriezušies no lielceļa un apstājušies pie «Zilā pūķa»; šis pats džentlmenis, kurš ceļā bija negaidot saslimis un tikai tāpēc riskējis apmesties šeit, nu mocījās ar šausmīgiem krampjiem un elpas trūkumu, taču neparko nebija pierunājams atsaukt ārstu un negribēja lietot nekādas citas zāles kā tikai tās, ko jaunā lēdija veda līdzi mazā medikamentu somiņā, un vispār nevēlējās itin neko, tikai noveda saimnieci galīgā izmisumā, kategoriski atsacīdamies no visa, ko viņa tam piedāvāja. No visiem piecsimt līdzekļiem, ko šī krietnā sieviete nepilnā pusstundā paguva ieteikt viņa ciešanu atvieglošanai, viņš pieņēma tikai vienu, un proti — došanos pie miera. Un tāpēc mājoklī, aiz kura logiem karājās pūķis, radās visa šī kņada, jo svešajam klāja gultu un uzposa istabu.

Viņš, bez šaubām, bija stipri slims un cieta ārkārtīgas sāpes, tomēr turējās braši, jo bija spēcīgs un izturīgs vecs džentlmenis ar dzelžainu raksturu un vara balsi. Un ne bažas par savu dzīvību, kuras viņam lāgiem uzmācās, ne lielās sāpes, kas viņu plosīja, nespēja nekādi ietekmēt viņa lēmumu. Viņš nevēlējās sūtīt ne pēc viena. Jo ļaunāk viņš jutās, jo stingrāka un negrozāmāka kļuva viņa apņemšanās. Ja atsaukšot kādu palīdzības sniedzēju, tad viņš tai pašā mirklī pametīšot šo māju (tā viņš izsacījās), kaut viņam vajadzētu aiziet no šejienes kājām vai pat mirt uz šā nama sliekšņa.

Ciemā nedzīvoja neviens praktizējošs ārsts, vienīgi kāds nabaga aptieķnieks, kas tirgojās arī ar pārtikas precēm un dažādiem sīkumiem, un saimniece pati uz savu galvu pirmajā nobīlī aizsūtīja pēc viņa. Pats par sevi saprotams, ka taisni tad, kad aptieķnieks bija vajadzīgs, tas neatradās mājās. Viņš bija izbraucis vairākas jūdzes tālu, un to gaidīja atgriežamies tikai vēlu naktī, tāpēc saimniece, kas tikmēr bija pilnīgi zaudējusi galvu, aizdzina to pašu sūtni pēc mistera Peksnifa, jo tas kā izglītots cilvēks neapšaubāmi varētu uzņemties daļu atbildības un kā tikumīgs cilvēks prastu pateikt kādu mierinošu vārdu cietējai dvēselei. Ka viņas viesim ir sevišķa vajadzība pēc šādiem pakalpojumiem, to pietiekami skaidri rādīja satraukti izsaucieni, kas viņam lāgiem izlauzās, lai gan tie liecināja, ka slimais raizējas vairāk par šās zemes nekā par debesu lietām.

Taču sūtnim, kas bija aizsteidzies ar šo slepeno uzdevumu, nelaimējās arī šoreiz: mistera Peksnifa nebija mājās. Slimnieku tomēr izdevās apguldīt arī bez Peksnifa palīdzības, un pēc dažām stundām tam kļuva jau krietni labāk, jo krampju lēkmes atkārtojās daudz retāk un pamazām norima pavisam, tikai slimniekam lāgiem uzmācās tāds vājums, kas modināja ne mazākas bažas kā lēkmes.

Kādā no šiem atelpas brīžiem slimais, modri pavērdamies visapkārt, uzslējās starp savām spilvenu grēdām un ar dīvainu noslēpumainības un neuzticības izteiksmi sejā sāka ko rakstīt, jo pēc viņa rīkojuma viesnīcas saimniece, kas pašlaik kopā ar jauno lēdiju sēdēja tepat katnina priekšā, bija nolikusi rakstāmos piederumus viņa gultai blakus uz galdiņa.

«Zilā pūķa» saimniece izskatījās tieši tāda, kādai jābūt viesnīcas saimniecei: apaļīga, veselīga, labsirdīga un piemīlīga, ar košu, sārti baltu seju, kuras jautrā izteiksme pauda, ka saimniece labprāt mēdz iebaudīt no visiem ēdamā un dzeramā krājumiem savā pieliekamā un pagrabā un ka tas viņai iet labumā. Viņa bija atraitne, bet sēru laiku sen aizvadījusi, paspējusi no jauna uzplaukt un vēl līdz šim bija pilnos ziedos. Viņa ziedēja arī tagad: rozes bija uz viņas kuplajiem svārkiem, rozes uz ņiebura, rozes uz galvsegas, rozes uz vaigiem, — jā, arī uz viņas lūpām ziedēja rozes, kuras patiešām bija vērts plūkt. Viņai arī vēl tagad bija spridzīgas, melnas acis un piķa melni mati, valdzinošas bedrītes vaigos un augums reizē kupls un tvirts kā zaļa ērkšķoga; zināms, viņa nebija vairs pirmajā jaunības plaukumā, tomēr dažs labs būtu gatavs dot goda vārdu vai pat apzvērēt jebkuram kristīgam tiesnesim vai mēram, ka pasaulē nebūs vis daudz tādu meiču (lai dievs tās visas svētī un aplaimo!), kas varētu tā iepatikties sirdij un prātam kā «Zilā pūķa» dzīvespriecīgā saimniece.

Sēžot pie kamina, pievilcīgā atraitne laiku pa laikam ar īpašnieces likumīgo lepnumu pārlaida skatienu istabai — plašai telpai, kāda nereti sastopama lauku mājās, ar zemiem griestiem un iegrimušu grīdu, kas slīpi sliedzās no sliekšņa uz istabas vidu, un diviem pakāpieniem tik negaidītā vietā, ka ikviens, pirmo reizi ienākdams, par spīti brīdinājumiem ienira ar galvu pa priekšu kā peldbaseinā. Tā vis nebija mūsdienu vieglprātīgā un aušīgi gaišā guļamistaba, kas tā neatbilst savam uzdevumam, ka tur neviens konsekventi domājošs cilvēks nevar acu aizdarīt; tā bija lieliska vienmuļības, garlaicības un miegainības pilna telpa, kur ikviens priekšmets atgādina ienācējam, ka viņš ieradies šeit gulēt un ka taisni to no viņa gaida. Te nešaudījās nemierīgs uguns atspulgs kā tajās modernajās guļamistabās, kur pat tumšākajās naktīs duras acīs franču lakojums; te senlaicīgas sarkankoka mēbeles tikai šad tad pamirkšķināja ugunij kā nomiegojies kaķis vai suns, vairāk nekā. Paši gultas, drēbju skapja, pat krēslu un galdu apmēri, formas un bezcerīgā nekustība uzdzina miegu; mēbeles bija ar apoplektisku miesas būvi un noskaņotas uz nosnaušanos. No sienām nerēgojās portreti, pārmezdami gulētāja slinkumu, gultas aizkari nebija izrotāti ar neciešami uzmācīgiem putniem, kuru pretīgi platās acis nepazīst miega. Biezi, tumši aizsegi, cieši aizdarīti aizvirtņi un smagā segu grēda — viss gādāja par to, lai ilgāk aizturētu miegu un neielaistu no āra ne gaismu, ne skaņu. Pat vecā, izbāztā lapsa uz skapja bija zaudējusi pēdējās modrības paliekas, jo tās vienīgā stikla acs bija izkritusi un tā snauda, kājās stāvēdama.

«Zilā pūķa» īpašnieces izklaidīgā uzmanība maldījās starp šiem priekšmetiem, nevienam neveltīdama ilgāku vērību. Drīz vien tā pavisam novērsās no mēbelēm un pat no gultas ar tās pašreizējo slogu tās jaunās būtnes dēļ, kas sēdēja saimniecei līdzās, iegrimusi klusās pārdomās un nenolaizdama acu no uguns.

Meitene bija ļoti jauna, ne vecāka par setiņpadsmit gadiem, kautra un bikla, taču apveltīta ar lielāku pašsavaldīšanos un prasmi slēpt savas jūtas, nekā tas parasts solidāka vecuma sievietēm. To viņa nupat bija ļoti labi pierādījusi, rūpēdamās par slimo džentlmeni. Viņa bija neliela auguma un slaida, kā piederas tādā vecumā, bet viss meitenības un jaunības daiļums rotāja viņas stāvu un mīlīgo galviņu. Seja viņai bija stipri bāla, — jādomā, daļēji aiz pārciestā uztraukuma. Tumšbrūnie mati aiz tā paša iemesla vairs kārtīgi neturējās sasukā un iziruši nokārās uz pleciem, bet par šīm untumainajām cirtām neviens vīriešu dzimuma vērotājs nebūtu spējīgs viņu nosodīt.

Viņa bija ģērbusies kā meitene no labākajām aprindām, lai gan ļoti vienkārši, un visā viņas stājā pat tagad, kad tā sēdēja nekustēdamās, izpaudās kaut kas piemīlīgs, pilnīgi atbilstošs pieticīgajam, neizmeklētajam tērpam. Sākumā viņa šad tad meta bažīgus skatienus uz gultu, bet, pārliecinājusies, ka slimais nomierinājies un sāk rakstīt, klusu piebīdīja krēslu tuvāk ugunij — acīm redzot instinktivi juzdama, ka liecinieki te nav vēlami, un varbūt gribēdama, slimajam nemanot, ļaut vaļu savām līdz šim valdītajām jūtām.

«Zilā pūķa» sārtvaidzīgā saimniece paspēja pamanīt to visu un pat vēl vairāk un arī pilnīgi saprast, kā vien sieviete var saprast sievieti. Beidzot viņa ierunājās ar nodomu klusā balsī, lai gulētājs nedzirdētu:

— Vai jums agrāk gadījies novērot džentlmenim tādas lēkmes, mis? Vai tās viņu bieži piemeklē?

—  Man gadījies redzēt viņu ļoti slimu, bet tik Jauni ka šovakar nekad nav bijis.

—   Kāda laime, mis, — saimniece turpināja, — ka jums bija līdzi visas receptes un zālesl

—  Tas jau paredzēts tādiem gadījumiem. Mēs bez tām nekur nebraucam.

«Ahā,» saimniece nodomāja, «tātad jūs esat paraduši braukāt, turklāt abi kopā.»

Viņa tā baidījās, ka tikai šī doma neatspoguļojas tās sejā, ka, sastapusi jaunās meitenes skatienu un būdama godīga sieviete, gandrīz vai samulsa.

—  Šis džentlmenis … jūsu vectēvs… — viņa atkal uzsāka pēc neliela starpbrīža, — jums laikam sagādā lielas bažas, tāpēc ka viņš negrib nekādas palīdzības!

—   Šodien es stipri nobijos. Viņš … viņš nav man vectēvs.

—   Es gribēju sacīt — tēvs, — saimniece atbildēja, juzdama, ka misējies.

—  Arī tēvs ne, — jaunā lēdija sacīja. — Un tēvocis arī ne, — viņa piemetināja, aši pasmaidot, aizsteigdamās priekšā saimnieces varbūtējiem minējumiem. — Mēs neesam rada.

—   Ak kungs! — saimniece izsaucās, vēl vairāk apjukusi. — Kā es tā varēju kļūdīties! Es taču labi zinu kā kurš katrs veselā prātā, ka džentlmenis izskatās daudz vecāks par saviem gadiem, kad ir slims! Un es vēl uzrunāju jūs «mis»! — Bet, to izteikusi, viņa neviļus pameta acis uz meitenes kreiso roku un atkal aprāvās, jo uz vidējā pirksta nebija gredzena.

—   Kad es sacīju, ka mēs neesam rada, — meitene lēnīgi un savukārt apmulsusi paskaidroja, — tad gribēju teikt, ka mēs esam pavisam sveši, tātad vīrs un sieva arī ne. Vai jūs saucāt mani, Martin?

—  Vai es jūs saucu? — vecais džentlmenis noteica, uzmezdams viņai ašu skatienu un steidzīgi paslēpdams zem segas aprakstīto papīru. — Nē.

Viņa jau bija paspērusi dažus soļus uz gultas pusi, bet nu apstājās un negāja tālāk.

—   Nē, — viņš sirdīgi atkārtoja. — Kāpēc jūs tā prasāt? Ja es būtu jūs saucis, kāda vajadzība to jautāt?

—  Manuprāt, ser, tur čīkstēja izkārtne aiz loga, — saimniece piezīmēja, tūliņ pēc tam aptverdama, ka šāds pieņēmums nebūt nav glaimojošs vecā džentlmeņa balsij.

—   Nav svarīgi, kas tur bija, cienītā, — viņš atcirta,

—  tikai ne es. Nu, ko jūs tur palikāt stāvam, it kā man būtu mēris? Visi no manis bīstas, — viņš piebilda, bezspēkā atlaizdamies spilvenos, — visi, pat viņa! Taisni kā lāsts! Ko nu var vairs gaidīt!

—  Tad nē jel, ko jūs runājat! — iejaucās labsirdīgā saimniece, pieceldamās un pienākdama pie viņa. — Saņemieties, ser! Tā ir tikai tāda slimīga iedoma.

—   Kas par slimīgu iedomu? — vecais uzbruka viņai.

—  Ko jūs jēdzat no iedomām? Kas jums ko stāstījis par iedomām? Kas vēl nebūs! Iedoma!

—   Nu, redziet nu, kā jūs man neļaujat ne muti pavērt, — «Zilā pūķa» saimniece atbildēja nesatricināmā miermīlībā. — Dieviņ tu manu mīļo, tai vārdā nav nekā slikta, lai nu tas ir vecs vārds. Arī veseliem cilvēkiem piemetas savas iedomas un vēl dažnedažādas.

Lai cik nevainīgi bija viņas vārdi, tie tomēr iedarbojās uz aizdomu pilno viesi kā eļļa uz uguni. Viņš pacēla galvu no spilvena, pievērsa saimniecei savas tumšās acis, kuru spīdumu pastiprināja iekritušo vaigu bālums, ko savukārt šķita padarām bālākus nokārušās garo, sirmo matu šķipsnas un cieši galvai uzspīlētā melnā samta cepurīte, un ieurbās ar skatienu viņas acīs.

—  A, jūs sākat pārāk ātri"! — viņš noteica tik klusā balsī, ka to drīzāk varēja uzskatīt par skaļu domāšanu.

—   Laiku jūs vis negribat zaudēt. Jūs pildāt, kas jums uzdots, un cerat saņemt savu algu. Nu, kas tad īsti jūs sūtīja?

Saimniece izbrīnā paskatījas uz to, ko viņš bija nosaucis par Meriju, un, neatrazdama atbildi tās lejup noliektajā sejā, atkal pievērsās vecajam. Sākumā viņa bija gluži nobijusies, vai džentlmenis nav sajucis prātā, taču viņa gausā, nosvērtā runa un stingrā apņēmība, kas izpaudās tā stingrajos sejas pantos un galvenokārt cieši sakniebtajās lūpās, lika viņai domāt pretējo.

—    Nu, kas ir, — tas turpināja, — nosauciet man viņa vārdu! Kaut gan man nav grūti to uzminēt, ja jau mes atrodamies šeit, — esiet bez bažām!

—   Martin, — pārtrauca jaunā lēdija, uzlikdama roku viņam uz pleca, — padomājiet, cik īsu laiciņu mēs esam pavadījuši šai namā, kur pat jūsu vārds nav zināms!

—  Ja vien jūs … — viņš iesāka. Acīm redzot viņam gribējās izsacīt savas aizdomas, ka meitene nelietīgi izmantojusi viņa uzticību, atklādama kaut ko saimniecei, taču, vai nu atcerējies meitenes sirsnīgo gādību vai viņas sejas izteiksmes aizkustināts, apvaldījās un, ērtāk iekārtojies gultā, apklusa.

—   Re nu! — noteica misis Lupina, jo viņas vārdā «Zilajam pūķim» bija atļauts izrādīt viesmīlību tiklab cilvēkiem, kā dzīvniekiem. — Tagad jums drīz vien būs pavisam labi, ser. Jūs vienkārši piemirsāt uz mazu brītiņu, ka pie jums ir tikai draugi.

—Ak, — sirmgalvis nepacietīgi izdvesa, nemierīgi metadams roku virs segas, — kāpēc jūs runājat par draugiem? Jeb vai jūs domājat man mācīt, kas man ir draugi un kas ienaidnieki?

—  Vismaz šī jaunā lēdija ir jūsu draugs, par to es esmu pārliecināta, — lēnprātīgi, bet stingri palika pie sava misis Lupina.

—  Viņu nekas nevilina ienaidnieku pusē, — sirmgalvis izsaucās, it kā būtu galīgi pazaudējis cerību un paļaušanos uz cilvēkiem. — Domāju, ka viņa ir man draugs. Dievs vien to zina. Bet nu ļaujiet man iemigt! Svece lai paliek tepat!

Tiklīdz viņas abas atgāja nost no gultas, sirmgalvis izvilka papīru, uz kura tik ilgi bija rakstījis, un sadedzināja uz sveces līdz pēdējai strēmelītei. Tad viņš nodzēsa sveci, smagi nopūzdamies, aizgriezās uz sienas pusi, uzvilka segu pāri galvai un apklusa.

Misis Lupina bija ne mazumu pārsteigta, redzēdama iznīcinām rakstu, kuru sastādot bija izlietots tik daudz enerģijas, turklāt šī iznīcināšana draudēja ar ugunsgrēku «Zilajam pūķim». Bet jaunā lēdija, neizrādot ne izbrīnu, ne ziņkāri vai bažas, čukstus daudzkārtīgi pateicās par saimnieces uzmanību un palīdzību un lūdza to nekavēties vairs šeit, jo viņa viena uzmanīšot slimo, kā esot paradusi, un palasīšot grāmatu, īsinot laiku.

Misis Lupina pilnos apmēros un pat ar uzviju bija mantojusi to pienācīgo tiesu ziņkāres, kas piederas viņas dzimuma pārstāvēm, un droši vien jebkurā citā reizē nebūtu vis tik viegli piespiežama saprast šo mājienu. Taču patlaban šie dīvainie notikumi bija viņu tā samulsinājuši un pārsteiguši, ka viņa tūliņ atstāja istabu un, nekur nekavēdamās, nogāja lejā mazajā viesistabā, kur atsēdās atzveltnī nedabiskā mierā. Tieši šai kritiskajā brīdī gaitenī atskanēja soļi un misters Peksnifs, mīlīgi smaidot, ieskatījās pāri pazemajai letei šinī omulības un mājības ainavā un nočukstēja:

—   Labvakar, misis Lupinal

—  Ak dievs, seri — viņa izsaucās, pieceldamās, lai saņemtu atnācēju. — Kāds man prieks, ka jūs ieradāties!

—  Man arī prieks, ka ierados, — misters Peksnifs atbildēja, — ja varu būt noderīgs. Man liels prieks, ka ierados. Kas noticis, misis Lupina?

—   Kāds džentlmenis saslimis ceļā un atrodas augšstāvā, un ļoti slikti jūtas, ser, — paskaidroja saimniece, asarām birstot.

—  Kāds džentlmenis saslimis ceļā un atrodas augšstāvā, un Joti slikti jūtas, tā ja, — atkārtoja misters Peksnifs. — Nu, nul

Šinī piezīmē nebija nekā tāda, ko varētu saukt par oriģinālu, tāpat nevarēja sacīt, ka tanī slēptos kāda cilvēcei līdz šim nezināma īpaša gudrība vai ka tā atklātu kādu vēl nepazīstamu mierinājuma avotu. Taču misters Peksnifs lūkojās tik labvēlīgi, šūpoja galvu tik nomierinoši un ar visu stāju pauda tādu pārākuma apziņu, ka ikvienu misis Lupinās vietā būtu nomierinājusi jau šā cilvēka klātbūtne un balss skaņa, kaut viņš būtu pateicis tikai to, ka «darbības vārdam jāsaskan ar vietniekvārdu skaitlī un personā, mīļais draugs» vai «astoņreiz astoņi ir sešdesmit četri, mans dārgais» — arī tad klausītājs būtu dziļi pateicīgs misteram Peksnifam par tā cilvēkmīlestību un gudrību.

—   Un kā viņš patlaban jūtas? — vaicāja misters

Peksnifs, novilcis cimdus un sildīdams rokas pie uguns tik līdzcietīgi, it kā tās būtu kāda cita rokas, nevis viņa paša.

—   Viņam ir labāk, viņš nomierinājies, — misis Lupina atbildēja.

—  Viņam ir labāk, viņš nomierinājies, — misters Peksnifs atkārtoja. — Ļoti labi! Ļo-oti labi!

Un atkal, lai gan šis apgalvojums bija misis Lupinās, misters Peksnifs padarīja to par savējo un izsacīja to misis Lūpiņai par mierinājumu. Kad to pateica misis Lupina, tad tas nebija nekas sevišķs, bet mistera Peksnifa mutē tas kļuva par veselu atklājumu. Šķita, it kā viņš sacītu: «Es noskārstu un ar manu palīdzību visa tikumīgā cilvēce apjauš, ka viņam ir labāk un viņš ir nomierinājies.»

—   Taču viņa sirdi laikam nospiež kāds smagums, — saimniece turpināja, šūpodama galvu, — tāpēc ka viņš runā tik dīvaini, ser, kā jums nekad nebūs gadījies dzirdēt. Viņa prāts gaužām satraukts, un viņam ļoti derētu labs padoms, ja kāds krietns cilvēks to viņam sniegtu.

—   Tādā gadījumā, — misters Peksnifs sacīja, — es būtu pats piemērotākais cilvēks šim uzdevumam. — Lai gan viņš to izpauda pavisam nepārprotami, tomēr bez vārdiem. Viņš tikai nogrozīja galvu, it kā apšaubīdams savas spējas.

—   Es bīstos, ser, — saimniece turpināja, vispirms apskatīdamās visapkārt, vai kāds nenoklausās, un tad nolaizdama acis, — es ļoti bīstos, ser, ka viņa sirdsapziņai nedod miera tas, ka viņš nav radinieks … un nav pat vīrs … tai jauniņajai lēdijai .. .

—   Misis Lupina! — noteica misters Peksnifs, pasliedams roku augšup un rādīdams gandrīz vai skarbu seju, cik tas ar viņa lēnprātīgo raksturu bija iespējams. — Personai! Jaunajai personai!

—   Ļoti jaunai personai, ser, — misis Lupina pārlaboja un pietvīkusi pakniksēja. — Atvainojiet, ser, es esmu tik uztraukta šovakar, ka pati nezinu, ko runāju. Šī jaunā persona kopj viņu.

—   Šī jaunā persona kopj viņu, — skaļi prātoja misters Peksnifs, sildīdams savu muguru (tāpat, kā iepriekš sildīja savas rokas), it kā tā būtu atraitnes mugura, bāriņa mugura, ienaidnieka mugura vai vispār kāda sveša mugura, kurai cits, ne tik krietns cilvēks būtu mierīgi ļāvis salt. — Ak vai, ak vai!

—  Tai pašā laikā man jāsaka, un es to daru ar vistīrāko sirdsapziņu, — saimniece nopietni piezīmēja,

—   ka viņas izskats un izturēšanās nemodina ne mazākās aizdomas.

—  Jūsu aizdomas, misis Lupina, — misters Peksnifs svarīgi noteica, — ir pilnīgi dabiskas.

Sakarā ar šiem vārdiem lai atļauts piemetināt par kaunu šā krietnā cilvēka ienaidniekiem, ka tie pastāvīgi mēdza nesarkdami apgalvot, it kā misters Peksnifs vienmēr uzskatot visu slikto par pilnīgi dabisku un šādā kārtā neviļus atmaskojot pats sevi.

—  Jūsu aizdomas, misis Lupina, — viņš atkārtoja,

—   ir pilnīgi dabiskas un, manuprāt, visai pamatotas. Es ieiešu pie šiem jūsu mītniekiem.

To teicis, viņš novilka mēteli un, noglaudis matus, kautri aizlika roku aiz vestes un pameta ar galvu saimniecei, lai tā ietu pa priekšu.

—  Vai lai pieklauvēju? — misis Lupina ievaicājās, apstādamās pie guļamistabas durvīm.

—  Nē, — misters Peksnifs atbildēja, — ejiet, lūdzama, tāpat iekšā!

Viņi iegāja uz pirkstgaliem — pareizāk sakot, tik piesardzīgi rīkojās saimniece, jo misters Peksnifs vienmēr gāja bez trokšņa. Vecais džentlmenis gulēja joprojām iemidzis, un viņa jaunā ceļabiedre aizvien vēl sēdēja pie kamina ar grāmatu rokās.

—  Man rādās, — misters Peksnifs sacīja, apstādamies uz sliekšņa un likdams savai galvai melancholiski nošķiebties, — ka tas izskatās ne visai dabiski. Man rādās, misis Lupina, ka tas izskatās stipri nedabiski.

Nočukstējis šos vārdus, viņš panācās saimniecei priekšā; tai pašā mirklī jaunā lēdija, padzirdējusi soļus, piecēlās. Misters Peksnifs uzmeta ašu skatienu grāmatai, ko viņa turēja rokā, un ar vēl lielākām sirdssāpēm iečukstēja misis Lūpiņai:

—    Jā, cienītā, tā ir laba grāmata. Es jau iepriekš baidījos no tā. Es nojautu, ka mums darīšanas ar visai rūdītu personu!

—   Kas ir šis džentlmenis? — jautāja viņa tikumīgo šaubu objekts.

—  Ts! Nepūlieties, cienītā! — misters Peksnifs apsauca saimnieci, kas dzīrās ko paskaidrot. — Šī jaunā, — viņš tomēr neiedrošinājās teikt «persona» un izlietoja citu vārdu, — šī jaunā svešiniece atvainos manu īso atbildi: esmu šā ciema iedzīvotājs, kuram šeit ir zināma, varbūt nepelnīta ietekme, un esmu ieradies pēc jūsu aicinājuma. Esmu ieradies šeit tāpat, kā ierodos visur, kur mani sauc līdzjūtība pret slimiem un cietējiem.

Ar šādiem iespaidīgiem vārdiem misters Peksnifs tuvojās slimā gultai un, svinīgi paplikšķinājis pa segu, it kā šādā veidā būtu pilnīgi iespējams iespiesties pašā slimības būtībā, nosēdās lielā atzveltnī, kur ierīkojās ar visām ērtībām, un, domās kavēdamies, sāka gaidīt slimā uzmošanos. Kādus iebildumus misis Lupina dabūja dzirdēt no jaunās lēdijas, tas palika noslēpums, jo misteram Peksnifam nekas netika sacīts un misters Peksnifs arī neteica vairs ne vārda.

Pagāja vesela pusstunda, iekams vecais vīrs sakustējās, taču beidzot viņš sāka gultā grozīties, un, lai gan vēl nebija pamodies, tomēr dažas pazīmes rādīja, ka miegam drīz būs gals. Sega pamazām noslīdēja viņam no galvas, un viņš pagriezās uz mistera Peksnifa pusi. Pēc laiciņa viņa acis atvērās, un viņš mirkli samiegojies vērās savā apmeklētājā, īsti neaptverdams, kā tas te gadījies.

Šī pamošanās nebija ne ar ko ievērojama, atskaitot iespaidu, kādu tā radīja misterā Peksnifā: viņš vēroja to kā sevišķu dabas brīnumu. Viņa rokas aizvien stiprāk žņaudza atzveltņa malas, acis pārsteigumā spiedās vai ārā no pieres, mute pavērās, mati sacēlās virs pieres stāvāk nekā parasti, un beidzot, kad sirmgalvis izslējās gultā sēdus un savukārt tikpat pārsteigts sāka blenzt Peksnifā, tā šaubas galīgi izgaisa un viņš skaļi izsaucās: •

—  Tas ir Martins Čezlvits!

Peksnifs palika sēžam kā sastindzis tik neviltotā izbrīnā, ka sirmgalvim vajadzēja atzīt, ka tā nav liekuļota, lai kā viņš gribētu domāt pretējo.

—   Jā, es esmu Martins Čezlvits, — viņš īgni noteica, — un Martins Čezlvits vēlētos, kaut jūs būtu uzkāries, nevis staigātu apkārt un traucētu viņa miegu. Es taču sapnī viņu redzēju, šo cilvēku, — viņš turpināja, atlaizdamies gultā un pagriezdamies pret sienu, — nemaz vēl nezinādams, ka tas sēž man līdzās.

—   Dārgais brālēn … — misters Peksnifs iesāka.

—   Kā tad! Paši pirmie vārdi! — vecais vīrs sirdījās, svaidīdams sirmo galvu pa spilvenu un cilādams rokas. — Ar pašiem pirmajiem vārdiem viņš pieteicas man par radu! Es jau to zināju, ka viņi visi vienādi! Tuvs vai tāls, asinsradinieks vai no baltās ķēves septītajā augumā, — viens un tas pats! Fī! Un cik daudz krāpšanas un melu, un intrigu, tiklīdz kāds no tiem paver muti!

—   Lūdzu, nepārsteidzieties, mister Čezlvit! — Peksnifs brīdināja vislīdzcietīgākā un reizē visnosvērtākā balsī, jo viņš bija jau paspējis attapties un pilnīgi pārvaldīja visus savus tikumus. — Jūs to nožēlosiet, es esmu pārliecināts.

—   Viņš ir pārliecināts! — Martins nicinoši noteica.

—   Jā, — misters Peksnifs atbildēja. — Tieši tā, mister Čezlvit, un nedomājiet, ka gribu jums glaimot vai izdabāt, — man tas prātā nenāk. Jums nav arī jābīstas, ser, ka es atkārtošu to nepatīkamo vārdu, kas jūs tā aizskāra. Kāpēc man tas jādara? Vai es ko gaidu no jums, vai man kas vajadzīgs? Cik man zināms, mister Čezlvit, jums nepieder nekas tāds, kas nestu jums laimi un ko es varētu apskaust.

—   Tas gan taisnība, — vecais vīrs nomurmināja.

—   Arī bez šiem apsvērumiem, — misters Peksnifs turpināja, modri vērojot savu vārdu iedarbību, — jums vajadzētu saprast, ka tādā gadījumā, ja es būtu ieradies nolūkā iemantot jūsu uzticību, tad būtu piesargājies uzrunāt jūs kā radinieku, zinādams jūsu uzskatus un būdams iepriekš pārliecināts, ka sliktāku ieteikumu es nevarētu sameklēt.

Martins neteica neviena vārda, tikai ar izteiksmīgu kājas kustību zem segas lika saprast skaidrāk nekā ar visplašāko runu, ka Peksnifa domas pamatotas un iebildumi nav gaidāmi.

—   Nē, — misters Peksnifs runāja tālāk, aizlicis roku aiz vestes, it kā gatavodamies pēc pirmā pieprasījuma pasniegt Martinam Čezlvitam savu sirdi, — es te ierados piedāvāt savus pakalpojumus svešam ceļiniekam. Es nepiedāvāju tos jums, jo zinu, ka jūs izturētos pret mani ar neuzticību. Taču, kamēr jūs esat saistīts pie gultas, ser, es uzlūkoju jūs par svešinieku un interesējos par jums tikpat daudz, kā interesētos par svešinieku līdzīgos apstākļos. Turklāt jūs man esat pavisam vienaldzīgs, mister Čezlvit, tāpat kā es jums.

To sacījis, misters Peksnifs atlaidās atzveltni, starodams tik šķīstā godīgumā, ka misis Lupina pabrīnījās, kāpēc ap viņa galvu nav spožuma kā svēto tēliem baznīcā.

Iestājās ilgs klusums. Vecais vīrs pieaugošā nemierā grozījās gultā. Misis Lupina un jaunā lēdija klusēdamas noraudzījās uz gultas segu. Misters Peksnifs izklaidīgi rotaļājās ar lorneti un turēja acis aizvērtas, lai labāk varētu koncentrēties.

—   Ko? — viņš negaidot iejautājās, pēkšņi pavērdams acis un paliekdamies uz gultas pusi. — Piedodiet, man šķita, ka jūs ko teicāt. Misis Lupina, — viņš turpināja, gausi pieceldamies, — es neesmu pārliecināts, ka varētu šeit būt noderīgs. Džentlmenis jūtas labāk, un piemērotāku kopēju par jums viņš nekur neuzies. Ko?

Šis pēdējais jautājums bija domāts vecajam vīram, kas atkal bija pārmainījis stāvokli un pirmo reizi visā sarunas laikā pievērsis misteram Peksnifam seju.

—   Ja jūs vēlaties man ko sacīt, ser, iekams aizeju, — šis džentlmenis turpināja pēc jaunas pauzes, — tad esmu jūsu rīcībā, vienīgi ar noteikumu, ka jūs runāsiet ar mani kā ar svešinieku, tikai kā ar svešinieku.

Ja kāds Martina Čezlvita žests bija licis saprast misteram Peksnifam, ka Martins vēlas ar viņu runāt, tad Peksnifs varēja par to spriest, tikai pamatojoties uz noteikumiem, uz kādiem dibinās melodrāmās, kurās vecais fermeris un tā vientiesis dēls allaž zina, ko grib "sacīt mēmā meiča, kad tā, atskrējusi viņu dārzā, ar galīgi nesaprotamas pantomimas palīdzību stāsta par savām likstām. Taču Martins Čezlvits arī tagad nebilda ne vārda, tikai pamāja savai jaunajai ceļabiedrei, lai tā atstāj istabu, ko tā arī izdarīja kopā ar misis Lupinu, pametot veco vīru vienatnē ar misteru Peksnifu. Kādu brīdi tie klusēdami lūkojās viens otrā, — pareizāk sakot, sirmgalvis lūkojās misterā Peksnifā, jo tas bija atkal aizdarījis acis un, novērsies no materialās pasaules priekšmetiem, iegremdēja savu garīgo skatienu paša dvēseles dzīlēs. Viņa sejas izteiksme pauda, ka šī nodarbība bagātīgi atalgo viņa pūles un paver aizraujošas un ielīksminošas perspektivas.

—  Jūs vēlaties, lai runāju ar jums kā ar pilnīgi svešu personu, vai ne? — vecais vīrs jautāja.

Misters Peksnifs ar tikko manāmu plecu kustību un aizdarīto acu vieglu pabolīšanu lika saprast, ka joprojām spiests pastāvēt uz to, lai šo viņa vēlēšanos ievēro.

—   Lai notiek, kā jūs vēlaties, — Martins sacīja. — Ser, es esmu bagāts cilvēks. Varbūt ne tik bagāts, kā daži domā, tomēr pārticis. Es neesmu sīkstulis, ser, lai gan esmu dzirdējis, ka man pārmet arī to un daudzi tam notic. Nauda man nesagādā nekāda prieka. Tas velns, ko mēs dēvējam par bagātību, nevar dot man nekā cita, izņemot nelaimi.

Diezin vai būtu pareizi, aprakstot mistera Peksnifa piemīlīgo izturēšanos, atsaukties uz pazīstamo parunu un teikt, ka viņš pat mušai pāri nenodarīs vai ka viņš nepratīs sviestu nolaizīt pat tad, kad to viņam uz lūpām uzziestu. Vēl vairāk — šķita, ka no viņa paša varētu iegūt krietnu daudzumu sviesta, ja vien būtu iespējams sakult sviestā tās cilvēkmīlestības straumes, kas plūda no viņa sirds.

—   Aiz tā paša iemesla, kāpēc es nekrāju naudu, — vecais vīrs turpināja, — es to arī nešķiežu. Vieniem prieku sagādā krāšana, otriem šķiešana, bet mani tas nevilina. Bēdas un sarūgtinājums ir vienīgais, ko nauda var man dot. Es nīstu naudu. Tā seko man kā rēgs un saindē visu prieku, ko sniedz satiksme ar cilvēkiem.

Acīm redzot Peksnifa smadzenēs pazibēja kāda doma, kas tūdaļ atspoguļojās viņa sejā, jo citādi Martinš Čezlvits nebūtu pabeidzis savu runu tik strupi un skarbi:

—  Jūs, protams, dotu man padomu mana dvēseles miera labad šķirties no šā visa ļaunuma avota un atvēlēt naudu citam, kam tā nebūtu apgrūtinājums. Pat jūs varbūt vēlētos uzņemties nastu, kas mani tik smagi spiež. Taču, laipnais svešiniek, — vecais virs turpināja, un viņa seja satumsa pie šiem vārdiem, — laipnais un kristīgais svešiniek, tās jau ir manas galvenās bēdas. Man zināms, ka nauda atnes, ne mazumu laba; man zināins>, ka tā ne vienreiz vien palīdzējusi gūt uzvaru, daudzi to pelnīti uzskata par burvju atslēgu, kas atdara slēgtos vārtus un ļauj tikt pie pasaulīga goda, mantas un laimes. Kādam cilvēkam, kādai cienījamai, godīgai, neuzpērkamai būtnei es varu uzticēt šo talismanu tagad vai pēc manas nāves? Vai jūs pazīstat šādu personu? Jūsu tikumi, protams, ir nenovērtējami, bet vai jūs varat nosaukt man kādu citu cilvēcisku būtni, kas nemainītos uz ļaunu manā tuvumā?

—  Jūsu tuvumā, ser? — misters Peksnifs atsaucās kā atbalss.

—  Jā, — sirmgalvis atkārtoja, — manā tuvumā, — manā! Vai jūs esat dzirdējis par kādu nelaimīgo, kam piepildījusies paša aplamā vēlēšanās un viss, kam viņš pieskāries, pārvērties par zeltu? Tas ir manas dzīves lāsts, ka arī man šī neprātīgā vēlēšanās ir piepildījusies un man lemts pārbaudīt cilvēkus ar zeltu un atrast viņos tikai viltu un tukšību.

Misters Peksnifs papurināja galvu un noteica:

—Tā jums tikai šķiet.

—   Nē, nešķiet vis! — sirmgalvis izsaucās. — Un arī jūsu nupat teiktajos vārdos es dzirdu tā metala īsto skaņu, no kura jūs esat izliets. Saprotiet taču, — viņš turpināja vēl lielākā sarūgtinājumā, — ka man, kam tagad pieder bagātība, savā mūžā ir bijušas darīšanas ar daudziem cilvēkiem: radiem, svešiem, paziņām; ar cilvēkiem, kam uzticējos, būdams vēl nabags, un uzticējos pelnīti, jo tolaik tie ne reizi nepiekrāpa mani un

necentās manās acīs nomelnot cits citu. Taču ne reizi man nav gadījies sastapt cilvēku, — nē, ne reizi, — kurā es, būdams bagāts un neatkarīgs, nebūtu atklajis apslēptu nekrietnību, kas it kā gaidījusi savu laiku, kad es tai palīdzēšu tikt dienas gaismā. Nodevība, krāpšana, zemas intrigas; naids pret īstiem vai iedomātiem konkurentiem, kas sacenšas pēc manas laipnības; savtība, meli, zemiskums un verdziska iztapība vai, — te viņš cieši ielūkojās acīs savam radiniekam, — vai liekuļots godīgums un neatkarība, kas gandrīz vēl ļaunāk, — tie ir tie jaukumi, ko atmaskojusi mana bagātība. Brālis pret brāli, dēls pret tēvu, draugi, kas min kājām cits citu» — tā ir tā sabiedrība, kurā esmu pavadījis savu mūiu. Visi mēs esam dzirdējuši stāstus — nezinu, izdomātus vai patiesus — par bagātniekiem, kas, tērpti ubagu skrandās, meklējuši tikumus, lai tos apbalvotu. Nelgas un vientieši, kāpēc viņiem bija vajadzīgas veltīgas pūles! Viņiem vajadzēja doties meklēt pašiem savā izskatā. Kāds labs guvums tie būtu visādiem blēžiem un laupītājiem, zemiskiem intrigantiem un krāpniekiem, kuri ar prieku uzspļauj apmuļķotā upura zārkam; tad šī meklēšana beigtos tāpat kā manējā un meklētāji nonāktu turpat, kur es esmu nonācis.

Misters Peksnifs bija galīgā neziņā, ko teikt īsajā starpbrīdī, kas sekoja Martina vārdiem; viņš tikai visiem spēkiem pūlējās parādīt, ka grasās izsacīt kādu augstu gudrību, būdams stingri pārliecināts, ka vecais džentlmenis pārtrauks viņu pusvārdā. Un viņš nemaldījās, jo Martins Čezlvits, atvilcis elpu, runāja tālāk:

— Uzklausiet mani līdz galam; spriediet pats, kādu labumu jūs varat gūt, atkārtojot savu apmeklējumu, un lieciet mani mierā! Ikvienam cilvēkam, kas nācis saskarē ar mani, es esmu samaitājis raksturu, sēdams tā sirdī savtīgus nodomus un .cerības; es esmu sacēlis tik daudz ķildu un nesaskaņu pat starp savas ģimenes locekļiem; es esmu bijis kā degoša lāpa, kas, ienesta mierīgā mājā, liek uzliesmot visām sprāgstošām gāzēin un tvaikiem tās moralajā atmosfērā, kas citādi būtu palikuši neskarti; galu galā esmu spiests bēgt no visiem, kas mani pazīst, un, slapstīdamies nevienam nezināmās paslēptuvēs, dzīvot kā trimdinieks. Tā jaunā meitene, ko jūs nupat redzējāt… Ahā, jūsu acis iedegās, līdzko es viņu pieminēju! Jūs jau nīstat viņu, jā gan!

—  Dodu jums savu goda vārdu, ser! — misters Peksnifs noteica, nolaizdams acis.

—   Es piemirsu! — izsaucās vecais vīrs, uzmezdams viņam tik caururbjošu skatienu, ka Peksnifs juta to, pat acu nepaceldams. — Piedodiet man! Es aizmirsu, ka jūs esat man svešs. Uz mirkli jūs man atgādinājāt kādu Peksnifu, manu brālēnu. Kā jau sacīju, jaunā meitene, ko nupat redzējāt, ir bārenīte, ko esmu uzaudzinājis vai adoptējis (ja jums šis vārds labāk patīk) ar pavisam sevišķu nolūku. Kopš kāda gada viņa ir mana pastāvīgā un vienīgā ceļabiedre. Viņai zināms, ka esmu svinīgi nozvērējies nenovēlēt tai savā testamentā ne pensa, bet, kamēr dzīvoju, maksāju tai gada algu, kuras apmēru noteikšanā neesmu bijis ne pārāk devīgs, ne skops. Mēs esam norunājuši izvairīties no mīlinošiem un glaimīgiem uzrunas vārdiem; viņa sauc mani kristītā vārdā, tāpat kā es viņu. Viņa ir ieinteresēta, lai es ilgi dzīvotu, jo mana nāve nesola tai nekādas mānīgas cerības, bet gan nolaupa visu; tā kā es nebūšu licis tai vilties gaidās, tad varbūt viņa sēros pēc manis, kaut gan man par to maza bēda. Tāds ir vienīgais draugs, kāds man var būt šodien un arī rīt. Tad nu spriediet pats, kādu labumu varat gūt no šās stundas, ko esat te pavadījis, un atstājiet mani, lai vairs neatgrieztos!

To teicis, viņš lēni atslīga spilvenos. Misters Peksnifs tikpat lēni piecēlās un, iepriekš nokāsējies, iesāka:

—  Mister Čezlvit!

—   Ko vēl ne! Ejiet! — vecais viņu pārtrauca. — Pietiek! Jūs man esat apnicis.

—  Mani tas ļoti apbēdina, ser, — misters Peksnifs aizrādīja, — jo man jāizpilda savs pienākums, no kura neatkāpšos, varat būt pārliecināts. Nē, ser, es neatkāpšos.

Diemžēl, jāteic, ka tai mirklī, kad misters Peksnifs nostājās pie gultas, izslējies visā augumā, un uzrunāja Martinu visā savu tikumu diženumā, pēdējais pameta negantu skatienu uz svečturi, it kā izjuzdams stipru vēlēšanos mest ar to savam radiniekam pa galvu. Taču viņš savaldījās un parādīja ar pirkstu uz durvīm, likdams saprast, ka šis ir tas ceļš, kas Peksnifam staigājams.

—   Pateicos, — misters Peksnifs atbildēja. — Es pats to zinu un tūdaļ iešu projām. Taču, pirms aizeju, lūgšu ļaut man izsacīties; pat vēl vairāk, mister Čezlvit, — jums vajag, es atkārtoju, vajag! — mani uzklausīt. Tas, ko jūs man nupat pastāstījāt, mani nemaz nepārsteidza, ser. Tas viss ir dabiski, pilnīgi dabiski, un liela daļa no tā bija man jau agrāk zināma. Es nerunāšu par to, — misters Peksnifs turpināja, izvilcis kabatas lakatu un mirkšķinādams abas acis uzreiz it kā pret savu gribu, — es nerunāšu par to, ka jūs mani pārprotat. Kamēr jums ir tāds noskaņojums, es to neteikšu ne par kādu naudu pasaulē. Nudien, es gribētu, kaut man būtu citāds raksturs uņ es varētu apspiest pat šo nevilšo atzīšanos vājībā, ko nespēju jums noslēpt; es uzskatu šo vājību par pazemojošu, bet ceru, ka jūs savā labsirdībā man to piedosiet. Ja jums nav iebildumu, — misters Peksnifs piemetināja sevišķi izjustā balsī, — tad uzskatīsim, ka tās cēlonis ir saaukstēšanās, šņauciens tabakas, ožamā sāls vai sīpoli, — ko vien gribat, tikai ne īstais iemesls.

Te viņš uz mirkli apklusa un paslēpa seju kabatas lakatā, tad vārgi pasmaidīja un, turēdamies ar vienu roku pie gultas galvgaļa, turpināja:

—   Taču, lai gan es esmu gatavs aizmirst par sevi, mister Čezlvit, tomēr man jāsaka sevis un savas reputācijas labā — jā, ser, man ir reputācijā, kuru kā augstāko mantu atstāšu savām abām meitām, — man jāsaka nevis paša, bet citu interesēs, ka jūsu uzvešanās ir nelāga, pretdabiska, neattaisnojama, šausmīga. Un vēl es jums teikšu, ser, — misters Peksnifs turpināja, izsliedamies pirkstgalos starp gultas aizkariem, it kā tiešām paceldamies pāri šās zemes savtīgajiem aprēķiniem, tā ka likās: ja šis džentlmenis nebūtu turējies pie gultas galvgaļa, tad uzšautos debesīs kā raķete, — teikšu bez bailēm un pilnīgi objektivi, ka jums neklājas piemirst savu mazdēlu, jauno Martinu, kam ir visas tuvākā

radinieka tiesības uz jūsu labvēlību. Tā neklājas rīkoties, ser, — misters Peksnifs pārmetoši nošūpoja galvu. — Jūs varbūt domājat, ka tā klājas, bet tas nav tiesa. Jūs, protams, parūpēsieties par šo jaunekli, jums jāparūpējas par viņu, un jums tas pašam skaidrs. Es esmu pārliecināts, — misters Peksnifs turpināja, pamezdams skatienu uz tinti un spalvu, — ka klusībā jūs pats jau esat par to padomājis. Lai dievs jūs svētī par to! Lai dievs jūs svētī par pareizu rīcību, ser! Lai dievs jūs svētī par to, ka jūs mani nīstat! Un ar labu nakti!

Viņš pabeidza savu runu ar svinīgu labās rokas mājienu, tad no jauna noglabāja šo roku aiz vestes un atstāja istabu. Viņa izturēšanās pauda saviļņojumu, taču viņa solis bija stingrs. Lai gan cilvēciskas vājības nebija viņam svešas, tomēr tīrā sirdsapziņa bija viņa balsts.

Martins brītiņu gulēja mēmā izbrīnā, kas jaucās kopā ar dusmām; beidzot viņš tikko dzirdami nomurmināja:

—   Ko tas nozīmē? Vai tiešām tas negodīgais puika būs izvēlējies par ieroci šo nekrietneli, kas nule aizgāja no šejienes? Un kāpēc gan ne? Viņš taču tāpat sazvērējies pret mani kā visi citi: tie paši vēži vien ir. Atkal blēdības, atkal blēdības! Ak patmīlība, patmīlība! Kur vien skaties, patmīlība vien!

Brītiņu viņš klusēja, bīdīdams uz svečtura vienuviet sadedzinātā papīra pelnus. Sākumā viņš to darīja pilnīgi izklaidīgi, bet tad viņa domas pievērsās šiem pelniem.

—   Vēl viens testaments sastādīts un iznīcināts, —• viņš nomurmināja, — nekas nav izlemts, nekas nav izdarīts, bet es taču varēju šovakar nomirt. Labi redzu, kādiem nekrietniem nolūkiem galu galā kalpos mana nauda! — viņš izsaucās, raustīdamies gultā gandrīz vai krampjos. — Visu savu mūžu cita nekā neesmu pazinis ka rūpes un raizes šās naudas dēļ, un vēl pēc manas nāves tā cels ķildas un ienaidu. Tā tas vienmēr notiek. Kādas prāvas diendienā neuzdīgst no bagātnieku kapu kopām, cik daudz melu, niknuma un nesaticības nerodas tuvu piederīgo vidū, kur vieta būtu tikai mīlestībai! Vai mums, jo par daudz ko mums nāksies atbildēt! Ak patmīlība/patmīlībai Katrs domā par sevi, bet par mani neviens!

Visuresošā patmīlība! Vai tās ēna nepavīdēja arī šais pārdomās un visā Martina Čezlvita dzīves gājumā, kadu viņš pats to bija attēlojis?

## IV NODAĻA, NO KURAS SECINĀMS: JA VIENOTĪBA SPĒKS UN TUVINIEKU JOTAS PATĪKAMI VEROT, TAD ČEZLVITU DZIMTA IR PATI SPĒCĪGĀKA UN PATIKAMAKA VISA PASAULĒ.

Mūsu cienījamais paziņa, misters Peksnifs, atvadījies no sava radinieka ar visai svinīgiem vārdiem, kas minēti iepriekšējā nodaļā, devās uz savām mājām, kur nosēdēja veselas trīs dienas, neriskēdams spert soli pat ārpus sava dārza žoga aiz bailēm, ka viņu var kuru katru brīdi aicināt pie viņa apgrēcīgā un grēkus nožēlojošā brālēna, kuram misters Peksnifs savā neizmērojamā žēlsirdībā bija nolēmis piedot bez jebkādiem iebildumiem un kuru bija apņēmies mīlēt ar jebkuriem noteikumiem. Taču drūmā sirmgalvja stūrgalvība un niknums neļāva atskanēt šim atgriezīgā grēcinieka aicinājumam, un ceturtajā dienā misters Peksnifs atradās vel tālāk no sava dievam patīkamā mērķa nekā pirmajā.

Šai laika sprīdī viņš skraidīja uz «Pūķi» gan rītos, gan vakaros un, atmaksādams ļaunu ar labu, nemitīgi apvaicājās par spītībā iesīkstējušā slimnieka veselību, izrādot tik lielu uzmanību, ka misis Lupina, redzot tik nesavtīgas rūpes (jo sarunās ar viņu misters Peksnifs nekad neaizmirsa pieminēt, ka darītu to pašu katra sveša cilvēka, pat ubaga labā, ja tas atrastos līdzīgos apstākļos), bija tik aizkustināta, ka nobirdināja ne mazumu sajūsmas un aizgrābtības asaru.

Tikmēr vecais Martins Čezlvits sēdēja ieslēdzies savā istabā un negribēja redzēt nevienu, izņemot savu jauniņo ceļabiedri un «Zilā pūķa» saimnieci, kurai viņš atsevišķos gadījumos ļāva ierasties. Tomēr, tiklīdz tā ienāca istabā, Martins izlikās aizmidzis un neatbildēja ne vārda uz pašu vienkāršāko jautājumu, kamēr palika vienatnē ar jauno meiteni, un misteram Peksnifam, kas cītīgi klausījās aiz durvīm, izdevās konstatēt, ka, divatā palicis, sirmgalvis ir itin runīgs.

Ceturtās dienas vakarā misters Peksnifs, ienācis, kā parasts, «Pūķa» kopējā zālē un neatradis tur misis Lupinu, devās tieši augšstāvā, kristīga cilvēka pašuzupurēšanās dzīts, lai atkal piespiestu ausi pie atslēgas cauruma un atgūtu dvēseles mieru, pārliecinādamies, ka cietsirdīgais pacients ir pie labas veselības. Gadījās tā, ka misters Peksnifs, klusītiņām ienācis tumšajā gaitenī, kur parasti caur minēto atslēgas caurumu krita slīps gaismas stars, par lielu izbrīnu neredzēja šo staru; tālāk gadījās, ka misters Peksnifs, sataustījis ceļu uz guļamistabas durvīm un jau iepriekš pieliecies, lai personīgi pārliecinātos, vai aizdomu pilnais vecais džentlmenis nav licis aizbāzt caurumu no iekšpuses, tik stipri sasita pieri pret kāda cita galvu, ka nespēja novaldīt diezgan skaļu «vai!», kas viņam izlauzās aiz pārbīļa. Un beidzot gadījās tā, ka misteru Peksnifu nekavējoties sagrāba aiz apkakles kāds nezināms spēks, kas oda pēc slapjiem lietussargiem, alus mucām, karsta groka un pamatīgi piesmēķētām traktiera telpām, un bez kādiem aplinkiem novilka lejā, tai pašā zālē, no kuras Peksnifs bija uznācis un kur nu atradās vaigu vaigā ar pilnīgi svešu dīvaina izskata džentlmeni, kurš ar vienu roku turēja misteru Peksnifu aiz apkakles, bet ar otru sparīgi berzēja sev pieri, lūkodamies Peksnifā visai nikni.

Džentlmenis piederēja pie tām aprindām, kurām parasti pieliek «cildenas nabadzības» etiķeti, taču viņa ietērps neļāva manīt, ka viņš dzīvo ierobežotos apstākļos: gluži otrādi, roku pirksti netraucēti līda ārā no cimdiem, bet kurpju zoles eksistēja gandrīz patstāvīgi, atdalījušās no virsādas. Viņa bikses, kādreiz ļoti košas, bija zilgani pelēkā krāsā, kas dabūjusi daudz ciest no ilgas valkāšanas un netīrumiem, un tik cieši saspīlētas bikšturu un zem apaviem pavilkto bikšgalu «austiņu» pretdarbības rezultātā, ka tām ik mirkli draudēja briesmas pārplīst ceļgalos. Zilie, pēc militārā fasona piegrieztie svārki bija cieši nopogāti līdz pašam zodam. Kaklauts ir krāsā, ir rakstā atgādināja tās salvetes, kādas bārddziņi rnedz uzklāt saviem klientiem profesionālās mistērijas laikā. Platmale atradās tādā stāvoklī, ka būtu ļoti grūti pateikt, kāda bijusi tās sākotnējā krāsa — balta vai melna. Bez tam džentlmenim vēl bija ūsas — un pat diezgan spurainas ūsas, nevis lēnīgas un piekāpīgas, bet itin nešpetnas un uzpūtīgas, jāsaka, īsti velnišķīgas ūsas — un vesels ērkulis nesukātu matu. Viņš bija ļoti netīrs un ļoti švīts, ļoti brašs un ļoti nožēlojams, ļoti nekaunīgs un ļoti iztapīgs; vārdu sakot, cilvēks, kas būtu varējis panākt dzīvē kaut ko labāku un būtu neapšaubāmi pelnījis kaut ko sliktāku.

—   Jūs noklausījāties pie durvīm, nelietis tādsl — šis džentlmenis sacīja.

Misters Peksnifs izrādīja pret viņu tādu nevērību, kādu droši vien svētais Juris bija izrādījis pret pūķi, kad tas laida garu ārā; nepagodinājis svešo ar atbildi, viņš skaļi prātoja:

—   Kur gan atrodas misis Lupina, man gribētos zināt? Vai tiešām šai lāga sievietei nav zināms, ka te ir personas, kas …

—   Pag! — uzsauca džentlmenis. — Maķenīt pagaidiet! Un ja nu viņai ir zināms? Ko tad?

—   Ko tad, ser? — izsaucās misters Peksnifs. — Ko tad? Vai jūs zināt, ser, ka es esmu šā slimā džentlmeņa draugs un radinieks? Ka es esmu viņa aizstāvis, viņa aizsargātājs, viņa .. .

—   Viņa māsasmeitas vīrs jau nu ne, — svešais pārtrauca, — to es varu apzvērēt, jo tas bija augšā pirms jums.

—   Kā tad tā? — misters Peksnifs pārsteigts un sašutis noprasīja. — Ko jūs gribat ar to teikt, ser?

—   Maķenīt pagaidiet! — tas atsaucās. — Varbūt jūs esat brālēns — tas brālēns, kas dzīvo šai apvidū?

—   Jā, es esmu brālēns, kas dzīvo šai apvidū, — atbildēja cienījamais vīrs.

—   Jūs sauc Peksnifu?

—   Tā mani sauc.

—     Ļoti lepojos, ka esmu iepazinies ar jums, un lūdzu mani atvainot, ser, — svešais sacīja, pieskardamies pie platmales, pie kam viņa otra roka ienira zem kaklauta, meklējot apkaklīti, ko tomēr neizdevās izvilkt dienas gaismā. — Jūs redzat savā priekšā cilvēku, ser, kas arī interesējas par džentlmeni augšstāvā. Maķenīt pagaidiet!

To teicis, viņš pielika pirkstu pie sava romiešu deguna par zīmi, ka dziras uzticēt misteram Peksnifam kādu noslēpumu, tad, noņēmis platmali, sāka pārkravāt tās dibenā visādus saburzītus papīriņus un cigāru iesaiņojumam līdzīgas strēmeles un beidzot izraudzījās starp tiem vecas vēstules aploksni, krietni vien notaukotu un piesūkušos ar tabakas smaku.

—  Izlasiet to! — viņš sacīja, pasniegdams aploksni misteram Peksnifam.

—  Tā ir adresēta eskvairam Cīvijam Slaimam, — Peksnifs iebilda.

—  Man šķiet, jūs pazīstat eskvairu Cīviju Slaimu? —svešais jautāja.

Misters Peksnifs paraustīja plecus, it kā sacīdams: «Es zinu gan, ka tāda persona ir pasaulē, — man par lielām sirdssāpēm.»

—  Ļoti labi, — džentlmenis piezīmēja. — Tas ir tas, kas mani nodarbina un interesē šeit. — To teicis, viņš atkal ienira aiz apkakles un izvilka sazin kādu aukliņu.

—  Man ļoti nepatīkami, mans draugs, — misters Peksnifs sacīja, šūpodams galvu un aukstasinīgi smaidīdams, — man ļoti nepatīkami, bet es esmu spiests aizrādīt jums, ka jūs neesat tā persona, par ko nosaucaties. Es pazīstu misteru Slaimu, mans draugs: tā neklājas rīkoties, nudien, tā ir pilnīgi aplama rīcība; godīgums ir vislabākā politika.

—  Pag! — džentlmenis uzsauca, pastiepdams uz priekšu roku tik šaurā un nodilušā piedurknē, ka tā izskatījās kā vadmalā iesūta desa. — Maķenīt pagaidiet!

Viņš apklusa un, netērēdams velti laiku, ērti iekārtojās pie kamina, pievērsis tam muguru. Tad, pievācis svārka stērbeles kreisajā rokā un ar labās īkšķi un rādītāja pirkstu glaudīdams ūsas, turpināja:

—   Es saprotu jūsu pārskatīšanos un neapvainojos.

Kāpēc?► Tāpēc, ka tā man glaimo. Jūs domājat, ka es uzdodos par Cīviju Slaimu. Ser, ja pasaulē ir cilvēks, kuram līdzināties ir glaimojoši un pagodinoši, tad tas ir mans draugs Slaims. Jo tas ir pats augstsirdīgākais, pats neatkarīgākais, pats oriģinālākais, pats izglītotākais, pats apdāvinātākais, pats cēlākais gars un caurcaurēm šekspirisks, ja ne miltonisks raksturs, kāds vien man zināms, un tai pašā laikā — pats pēdējais neveiksminieks, kura nopelnus, diemžēl, neviens neatzīst. Nē, ser, es neesmu tik iedomīgs, lai nosauktos par Slaimu. Es nedomāju piekāpties nevienam cilvēkam pasaulē, taču Slaims, to es vaļsirdīgi atzīstu, ir man tālu priekšā. Un tātad šeit jūs maldāties.

—  Es spriedu, pamatojoties uz šo, — misters Peksnifs atbildēja, pasniegdams viņam aploksni.

—   Nešaubos, ka tā tas notika, — džentlmenis turpināja. — Redzat, mister Peksnif, te lietas būtība meklējama ģēnija īpatnībās. Katram īstam ģēnijam ir savas īpatnības. Ser, mana drauga Slaima īpatnība ir tā, ka viņš ik brīdi ir tepat tuvumā. Būt tepat tuvumā — tas ir viņam raksturīgi, ser. Viņš arī tagad ir tepat tuvumā. Un tā tad nu ir, — svešais nobeidza, kratīdams rādītājā pirkstu sev deguna priekšā un cieši lūkodamies misterā Peksnifā, ieplētis kājas, cik plati iespējams, — tā tad nu ir pati ievērojamākā un interesantākā pazīme mistera Slaima raksturā, un, kad būs jāapraksta Slaima dzīves gājums, biografam vajadzēs šo pazīmi pienācīgi uzsvērt, citādi sabiedrība paliks neapmierināta. Iegaumējiet — sabiedrība paliks neapmierināta.

Misters Peksnifs iekāsējās.

—  Slaima biografam, lai tas būtu kas būdams, ser, — džentlmenis turpināja, — jāgriežas pie manis, bet, ja es būšu pārcēlies uz to vietu, kā nu viņu sauc, no kurienes nav atgriešanās, tad lai sameklē mana testamenta izpildītājus un lūdz atļauju pameklēties manos papīros. Šī mana vārgā roka ir šo to atzīmējusi par mistera Slaima — mana sirdsdrauga — pasākumiem, kuri liktu jums pabrīnīties, ser. Vēl pagājušā mēneša piecpadsmitajā datumā, nespēdams nomaksāt mazu rēķinu, kura īpašnieks negribēja to pagarināt, viņš lietoja tādu izteicienu, ser, kas būtu darījis godu Napoleonam Bonapartam franču armijai adresētajos uzsaukumos.

—   Bet sakiet, lūdzami, — ievaicājās misters Peksnifs, kas acīm redzot nejutās visai ērti, — kādas misteram Slaimam var būt šeit darīšanas, ja drīkstu ta jautāt, lai gan mana paša reputācijas dēļ man nevajadzētu par to interesēties?

—   Vispirms, — džentlmenis atbildēja, — atļaujiet man sacīt, ka esmu pret šo piezīmi, ka protestēju pret to ar vislielāko sašutumu sava drauga Slaima vārdā. Otrkārt, atļaujiet stādīties priekšā! Mani sauc Tigu, ser. Varbūt jums pazīstams Montegjū Tiga vārds sakarā ar slavenajiem notikumiem Spānijas karā?

Misters Peksnifs šaubīdamies papurināja galvu.

—   Nav liela nelaime, — džentlmenis sacīja. — Tas bija mans tēvs, un es saucos viņa vārdā. Un tāpēc es esmu lepns — lepns kā Lucifers. Atvainojiet mani uz vienu mirkli! Man gribētos, lai mans draugs Slaims ir klāt pie mūsu sarunas noslēguma.

To teikdams, viņš izskrēja pa «Zilā pūķa» ieejas durvīm un gandrīz tūliņ atgriezās ar savu draugu, kas bija mazliet zemāka auguma un tērpies nonēsāta, zilā kamlota mētelī ar izbalējušu, sarkanu padrēbi. Viņa asi veidotā seja aiz ilgas uzturēšanās aukstumā izskatījās vēl kalsnāka un kaulaināka, plušķainā, rudā vaigubārda un nesukātie mati bija vēl vairāk sapinkojušies, tāpēc viņu drīzāk varēja saukt par neizskatīgu un nevīžīgu nekā par šekspirisku vai miltonisku.

—   Tagad tā, — misters Tigs iesāka, ar vienu roku plikšķinādams sava pievilcīgā drauga plecu, ar otru uzaicinādams misteru Peksnifu uzklausīties, — jūs abi esat radi, bet radinieku starpā nekad nav valdījusi saticība un nevaldīs: tas ir gudrs likteņa lēmums un dabiska nepieciešamība, jo citādi visi turētos šaurā ģimenes pulciņā un apniktu cits citam līdz nāvei. Ja jūs abi labi saprastos, tad jūs man liktos sasodīti aizdomīgs pāris, bet jusu pašreizējās attiecības rāda, ka jūs esat ellīgi prātīgi puiši un ar jums var vienoties par itin visu.

Te nu misters Čīvijs Slaims, kura lielie talanti acīm redzot atradas otrpus sīkpilsoniskās morāles robežām, paslepšus iebikstīja draugam sānos un iečukstēja kaut ko ausī.

—   Civ, — misters Tigs atbildēja skaļi tāda cilvēka tonī, kurš necieš iejaukšanos savās darīšanās, — es tūliņ būtu skāris šo jautājumu. Vai nu es pats atbildu par visu, vai nemaz neķeros klāt. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka misters Peksnifs neatteiksies aizdot tik niecīgu sumu kā piecus šiliņus cilvēkam ar jūsu talantiem. — Taču, pamanījis no mistera Peksnif a sejas, ka tam šās pārliecības trūkst, misters Tigs atkal pielika pirkstu pie deguna speciāli un vienīgi šā džentlmeņa dēļ, it kā uzaicinot to ievērot, ka nepieciešamība aizņemties nelielas sumas ir vēl viena no viņa draugam Slaimam piemītošajām ģēnija īpašībām, pret kurām viņš, Tigs, izturas piekāpīgi, jo tādas vājības ir stipri interesantas no metafiziskā viedokļa, bet, kas attiecas uz lūgumu pēc nelielā aizdevuma, tad viņš te izpaudis sava drauga vēlēšanos, nemaz nerēķinoties ar paša prasībām un vajadzībām.

—  Ak Civ, Civ! — misters Tigs piemetināja, pabeidzis šo pantomimu un lūkodamies savā sirdsdraugā ar dziļu pārdomu apgarotu seju. — Zvēru pie savas dzīvības, jūsu personā ir brīnumaini iemiesots varens gars, kas pakļauts sīkām vājībām. Ja nebūtu izgudrots teleskops, tad, novērodams jūs, Civ, es nāktu pie slēdziena, ka saulei ir plankumil Dieva vārds, šī pasaule ir dīvaini iekārtota, mister Peksnif, un mums tanī jācieš un jāmokās nezin kādēļ un kam par labu. Nu, ko tur lai saka! Mēs varam spriest, cik gribam, pasaule ies savu ceļu. Atcerieties Hamleta vārdus: Herkuless var vicināt savu vāli uz visām pusēm, bet vai tāpēc kaķi negaudos kā traki uz jumtiem vai suņi izbēgs no lodes, kad tie karstā laikā skries pa ielu bez uzpurņa? Dzīve ir mīkla, ko uzminēt ir velnišķīgi grūti, mister Peksnif. Mans uzskats, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Zvēru pie savas miesas un dvēseles, ka tas ir visaugstākā mērā dīvaini, bet par to runāt nav nekādas nozīmes. Ha! ha!

Pavilcis tik nomierinošu svītru drūmajām pārdomām, misters Tigs atkal atguva labu omu un turpināja tikpat moži kā iepriekš:

—    Tagad ķersimies pie lietas. Es esmu ļoti mīkstsirdīgs cilvēks un nevaru noskatīties, ka jūs grasāties krist viens otram pie rīkles, kad ar to tik un tā nekas nav panākams. Mister PeksniC, jūs esat brālēns šim testamenta sastādītājam augšstāvā, un mēs esam māsasdēls, tas ir, es gribu to sacīt par Civu. Iespējams, ka, pamatīgāk apsverot visu, jūs esat tuvāks radinieks par mums. Ļoti labi. Man nav ko iebilst. Taču jūs nelaiž viņam klāt un mūs tāpat. Dodu jurns savu vistīrāko goda vārdu, ser, ka es lūkojos tai atslēgas caurumā ar nelieliem pārtraukumiem atpūtai kopš pulksten deviņiem no rīta, gaidīdams atbildi uz pašu mērenāko un cildenāko lūgumu, kādu vien cilvēks var iedomāties, — izsniegt nelielu pagaidu pabalstu piecpadsmit mārciņu apmērā un pret manu galvojumu. Un visu šo laiku, ser, viņš sēž ieslēdzies ar pilnīgi svešu personu un parāda tai neaprobežotu uzticību. Tāpēc es kategoriski apgalvoju, runādams par šo pašreizējo stāvokli, ka tā neklājas, tā nedrīkst rīkoties, tas nav paciešams un nekādi nav pieļaujams, ka tas tā turpinātos.

—   Katram cilvēkam, — atbildēja misters Peksnifs, — ir pilnīgas tiesības, neapšaubāmas tiesības (ko, piemēram, es neparko pasaulē neņemtos apstrīdēt) vadīties savā rīcībā no personīgām simpātijām un antipatijām — ja vien tās nav pretrunā ar morāli un reliģiju. Iespējams, ka es arī pats jūtu, ka misters Čezlvits neizturas, piemēram, pret mani — pieņemsim, ka pret mani — ar to kristīgo mīlestību, kādai būtu jāpastāv starp mum.s; iespējams, ka šis fakts mani apbēdina un sāpina, tomēr es tāpēc neuzdrīkstētos secināt, ka mistera Čezlvita atsalumam pret radiem trūkst attaisnojuma. Lai dievs pasargi Bez tam, mister Tig, — Peksnifs turpināja aizvien svarīgāk un iespaidīgāk, —-kā var liegt misteram Čezlvitam parādīt kādam to visai savādo un pārsteidzošo uzticību, par ko jūs minējāt un kuras pastāvēšanu es nevaru noraidīt, bet varu vienīgi apraudāt paša mistera Čezlvita interesēs? Padomājiet, dārgais ser, — misters Peksnifs nobeidza, sērīgi uzlūkodams viņu, — kā nu var runāt tik neapdomīgi?

—  Jā, — Tigs piekrita, — tas ir patiešām grūts jauta jums.

—  Jautājums, bez šaubām, grūts, — misters Peksnifs atbildēja. To teikdams, viņš mazliet atvirzījās sānis, it kā pēkšņi iedomājis to tikumisko bezdibeni, kas šķir viņu un tā sarunu biedru. — Bez šaubām, grūts jautājums. Un es nebūt neesmu pārliecināts, ka ikvienam ir tiesības to apspriest. Ar labvakaru!

—   Jums, jādomā, nav zināms, ka Spotlto laulātais pāris ir jau klāt? — misters Tigs ieprasījās.

—   Ko jūs sakāt, ser? Kas par Spotlto? — misters Peksnifs izsaucās, spēji apstādamies pusceļā uz durvīm.

—   Misters un misis Spotlto, — paziņoja eskvairs Cīvijs Slaims, pirmo reizi ierunādamies skaļā un visai īgnā balsī, mīņādamies no vienas kājas uz otru. — Spotlto taču apprecēja mana tēva brāļa meitu, vai ne? Nu, un misis Spotlto ir Čezlvita miesīga māsasmeita. Kādreiz pat bija viņa mīlule. Un jūs vēl prasāt, kas tie par Spotlto!

—   Nē, zvēru pie visa, kas man svēts! — misters Peksnifs izsaucās, paceldams acis uz debesīm. — Tas ir šausmīgi! Šo cilvēku mantkārība ir patiešām briesmīga!

—   Un ne jau Spotlto vien, Tig, — Slaims turpināja, vērdamies šai džentlmenī, bet adresēdams savus vārdus misteram Peksnifam. — Entonijs Čezlvits ar dēlu arī kaut ko saoduši un šodien pievakarē ieradās. Es viņus nupat redzēju, kad atrados tepat tuvumā, vēl ne piecas minūtes nav pagājušas.

—   Ak Mamons, Mamons! — misters Peksnifs ievaimanājās, sizdams sev pa pieri.

—   Tātad, — Slaims turpināja, neļaudams sevi pārtraukt, — jums par zināšanu, ieradies tiklab viņa brālis, kā brāļa dēls.

—   Tas jau ir pats galvenais, ser, — sacīja misters Tigs, — tas ir pats lietas kodols, pie kā es nupat gribēju ķerties klāt, kad mans draugs Slaims izteica tā būtību divos vārdos. Mister Peksnif, ja nu jūsu brālēns un mūsu tēvocis īstajā laikā gadījies šeit, tad jāsper kādi soļi, lai viņš mums atkal nepazustu, un, ja iespējams, jācīnās, lai mazinātu šās intrigantes, viņa favorites, ietekmi. To jūt visi, kas šai jautājumā ieinteresēti, ser. Visi radi plūstin plūst šurp. Pienācis tāds laiks, kad jāaizmirst skaudība un personīgas intereses, ser, kad jāapvienojas pret kopīgo ienaidnieku. Kad kopīgais ienaidnieks tiks sakauts, tad katrs atkal sāks domāt par sevi; katra lēdija un katrs džentlmenis, kas piedalās šai spēlē, metīs bumbu testamenta sastādītāja vārtos paši uz savu atbildību, un neviena stāvoklis nebūs pasliktinājies. Padomājiet par tol Patlaban jums vēl nav jāuzņemas nekādas saistības. Mēs esam katrā laikā sastopami šā ciema viesnīcā, «Septiņās zvaigznēs un pusmēnesī», un vienmēr pieejami katram sapratīgam priekšlikumam. Hm! Civ, dārgais, vai jūs nepaskatītos, kāds laiks ārā?

Misters Slaims nekavējās veltīgi un nozuda vienā mirklī, droši vien ieņemdams savu vietu tepat tuvumā aiz durvīm. Misters Tigs ieplēta kājas tik plati, cik vien tas iespējams vispašapzinīgākajam cilvēkam, pamāja misteram Peksnifam un uzsmaidīja tam.

—  Mums nevajag pārāk bargi nosodīt mūsu drauga Slaima mazās savādības, — viņš sacīja. — Jūs taču redzējāt, ka viņš man čukstēja ausī?

Jā, misters Peksnifs bija to redzējis.

—   Domāju, ka jūs dzirdējāt manu atbildi?

Jā, misters Peksnifs bija to dzirdējis.

—   Pieci šiliņi, ko? — misters Tigs izjusti piezīmēja.

—   Ak, kas par savdabīgu cilvēku! Un vēl tik pieticīgs!

Misters Peksnifs nesacīja ne vārda.

—  Pieci šiliņi! — domīgi prātoja misters Tigs. — Un pats labākais ir tas, ka šī suma tiks atmaksāta tieši pēc nedēļas. Jūs taču to dzirdējāt, vai ne?

Nē, misters Peksnifs nebija to dzirdējis.

—   Ne? Jūs mani pārsteidzat! — nobrīnījās Tigs.

—   Tas taču ir pats jaukākais. Man nav zināms gadījums, kad šis cilvēks nebūtu turējis savu vārdu. Varbūt jums vajag samainīt naudu?

—  Nē, pateicos, — misters Peksnifs atbildēja. — Nepūlieties!

—  Ak tā, — misters Tigs attrauca. — Ja tas būtu nepieciešams, es to būtu jums izdarījis. — Un viņš sāka svilpot, bet nepagāja ne mirklis, kad svilpošana strupi aprāvās un misters Tigs, uzmetis bažīgu skatienu Peksnifam, ievaicājās:

—   Bet varbūt jūs nevēlaties aizdot Slaimam šos piecus šiliņus?

—   Diezin kā vis nevēlos, — atbildēja misters Peksnifs.

, — Kad tevi piķis! — iesaucās Tigs, enerģiski nopurinādams galvu, it kā viņam nule būtu ienācis prātā, ka Peksnifs var arī nepiekrist. — Ļoti iespējams, ka jūs rīkojaties pareizi. Varbūt aiz līdzīgiem apsvērumiem jūs arī man neaizdosiet piecus šiliņus?

—   Patiešām, es to arī nevaru, — misters Peksnifs atteica.

—  Varbūt arī puskronu ne?

—   Arī puskronu ne.

—   Nu, tad mēs nonākam pie smieklīgi mazas sumas, pie astoņpadsmit pensiem. Ha, ha!

—   Arī tas būs tikpat neiespējami, — sacīja misters Peksnifs.

Saņēmis šādu atbildi, misters Tigs izjusti paspieda misteram Peksnifam abas rokas, visai kategoriski apgalvodams, ka Peksnifs esot viens no konsekventākajiem un ievērojamākajiem cilvēkiem, ar ko viņam, Tigam, nācies sastapties, un viņš justos ļoti pagodināts, ja izdotos iepazīties vēl tuvāk. Bez tam viņš paskaidroja, ka šā drauga Slaima raksturā esot daudz tādu iezīmīšu, kuras viņš, būdams cilvēks ar stingru raksturu, nevarot nenosodīt, taču esot gatavs piedot Slaimam visus šos sīkos trūkumus un pat vēl vairāk par to baudu, kādu sagādājusi šāvakara saruna ar misteru Peksnifu, — baudu, kas esot nesalīdzināmi augstāka un vērtīgāka nekā veiksmīgi noslēgušās sarunas par mazo aizņēmumu viņa drauga Slaima labā. Un tagad, kad tas viss izsacīts, viņš atļausies godbijīgi novēlēt misteram Peksnifam labu nakti, nobeidza misters Tigs. Un ar šiem vārdiem viņš devās projām, nemaz neapmulsis par savu neveiksmi, tā ka ikvienam džentlmenim atliktu tikai apskaust šādu aukstasinību.

Tovakar mistera Peksnifa pārdomas «Pūķa» kopējā zālē un vēlāk paša mājās bija visai nopietnas un dziļas, vēl jo vairāk tāpēc, ka no misteriem Tiga un Slaima saņemtās ziņas par pārējo radinieku ierašanos pēc pamatīgākas aptaujas apstipnnajas. Spotlto laulātais pāris bija patiešām ieradies «Pūķi», apmeties uz dzīvi un tūliņ izlicis sargu, pie kam šā pāra atbraukšana bija radījusi tādu sensāciju, ka misis Lupina, nojautusi viņu nodomus pirmajā pusstundā, ko tie pavadīja viņas pajumtē, pati aizsteidzās ar ziņojumu pie mistera Peksnifa, cenzdamās pēc iespējas saglabāt noslēpumu; tiesa, aiz šās liekās piesardzības viņa palaida garām misteru Peksnifu, kas ienāca «Pūķī» pa ielas durvīm, kamēr misis Lupina izgāja pa sētas durvīm. Bez tam bija ieradies misters Entonijs Čezlvits ar dēlu Džonasu un, ievērodams taupību, apmeties «Septiņās zvaigznēs un pusmēnesī», galīgi nolaistā dzertuvē; ar nākošo diližansu darbības vietā saradās tāds daudzums mīlošu radinieku (kas ceļā bija tā ķildojušies cits ar citu gan karietē, gan ārpus tās, ka noveduši kučieri līdz izmisumam), ka divdesmit četru stundu laikā traktieros bija izķerti visi numuri un cenas uz privattelpām (tādu visā ciemā bija četras gultas un dīvāns) cēlās par simt procentiem.

Vārdu sakot, gandrīz visi Čezlvitu dzimtas piederīgie novietojās «Zilā pūķa» tuvumā un ielenca to pēc visiem likumiem, tā ka Martins Čezlvits nonāca īstā aplenkumā. Tomēr viņš sīvi turējās pretī, atteikdamies pieņemt visādas vēstules, ziņojumus un sūtījumus un stūrgalvīgi noraidīdams jebkuru sastapšanās piedāvājumu — tātad uz kapitulāciju nebija nekādu cerību. Tikmēr radinieku bruņotie spēki nepārtraukti aicināja cits citu uz satikšanos tuvākajā apkaimē, bet, tā kā neviens neatceras tāda gadījuma, kad jel kāds Čezlvitu ģimenes koka atzarojums būtu vienis prātis ar citiem, tad te nu sākās tāda ēšanās, izvērsās tādi ķīviņi un sadursmes ir tiešā, ir pārnestā nozīmē, tāda mētāšanās ar dzēlībām un faktu saukšana īstajā vārdā, tāda degunu uzraušana un šņākšana, tāda galīga atteikšanās no jebkuras saprašanās un dedzīga izrēķināšanās par senseniem pāridarījumiem, kādu šis klusais ciematiņš nebija pieredzējis kopš pirmajām savas civilizētās pastāvēšanas dienām.

Beidzot, nonākuši pilnīgā izmisumā un zaudējuši pēdējās cerības, daži karotāji sāka savā starpā lietot tikai pašus mērenākos lamuvārdus un gandrīz visi turēties pieklājības robežās, runājot ar misteru Peksnifu aiz cienības pret viga neaptraipīto reputāciju un iespaidīgo sabiedrisko stāvokli. Tāda kārtā Martina Čezlvita stūrgalvība pamazām piespieda visus atrast kopēju valodu un pēdīgi vienoties (ja var lietot tādu vārdu attiecība uz Čezlvitiem), ka nepieciešams sasaukt ģeneralpadomi un sapulcēties visiem Peksnifa namā noteiktā dienā ap pusdienlaiku, un uz šādu padomi nekavējoties un svinīgi tika uzaicināti visi ģimenes locekļi, kas atradās tuvumā un bija pieejami aicinājumam.

Ja misteram Peksnifam kādreiz bijis apustuļa izskats, tad tieši šai vērā liekamajā dienā. Un, ja viņa starojošais smaids ir kādreiz sludinājis bez vārdiem: «Es esmu miera vēstnesis!» — tad tas tā bija jāsaprot todien. Ja kāds vīrs kādreiz apvienojis sevī visu jēra lēnību ar krietnu porciju baloža īpašību, pie tam nemaz neatgādinot krokodilu un ne drusciņas nelīdzinoties čūskai, tad šis vīrs bija misters Peksnifs. Ak, un abas mis Peksnifas! Ak, mis Čeritijas cildeni mierīgā seja, kas it kā vēstīja: «Es zinu, ka visi mani radi man tā nodarījuši pāri, ka par piedošanu nevar būt ne runas, taču es viņiem piedodu, jo tas ir mans pienākums!» Ak, mis Merrijas vientiesīgā jautrība, tik burvīga, nevainīga un bērnišķīga, ka droši vien, ja viņa būtu izgājusi pastaigāties bez pavadoņiem un tas notiktu rudens sākumā, tad sarkankrūtītis būtu apsedzis viņu ar lapām bez kādas vaicāšanas, jo būtu noturējis par nevainīgu mazulīti, kas ieklīdis mežā, gribēdams sirds vientiesībā salasīt zilenes1 . Ar kādiem vārdiem var attēlot Peksnifu ģimeni šai pārbaudījumu brīdī? Ak, ne ar kādiem, jo vārdi dažkārt apgrozās sliktā sabiedrībā, bet Peksnifi ir iemiesota tikumība!

Un, kad nu viesi sāka pulcēties, — kas tā bija par ainu! Kad misters Peksnifs, piecēlies no krēsla galda galā savā parādes viesistabā, paņēmis abas meitas zem rokas, sagaidīja viesus un uzaicināja tos apsēsties, tad viņa acīs saplūda tāds valgums un seja tā nosvīda aiz jūtu pārpilnības, ka jāsaka: viņš bija atmiekšķēts līdz pēdējai iespējai. Un kur tad viesi — skaudības un neuz-

1 Atsaukšanās uz pazīstamu tautas pasaku. (Tulk.)

ticības mocīti, nocietinātām sirdīm, ierāvušies sevī, nevienā neklausās, nevienam negrib ticēt un neparko neļaus vairs šiem Peksnifiem mazināt vai iemidzināt vigu aizdomas, — īsti eži vai dzelogcūkas!

Pirmkārt, bija ieradies misters Spotlto ar tik pliku pauri un tik kuplu vaigubārdu, ka likās, it kā vigam būtu izdevies notvert savus matus pēdējā izkrišanas mirklī un ar kādu brīnumzāļu palīdzību piestiprināt uz visiem laikiem pie vaigiem. Otrkārt, te bija misis Spotlto, savam vecumam neatbilstoši slaida un dzejiski noskagota dāma, kas mēdza stāstīt intimām draudzenēm, ka minētā vaigubārda kādreiz bijusi vigai «ceļa rādītāja zvaigzne»; patlaban gan viga spēja tikai raudāt vai kunkstēt aiz stiprās mīlestības uz tēvoci Čezlvitu un pārciestā satricinājuma (vigu bija iedrīkstējušies apvainot tēvoča mantas iekārošanā!). Te bija arī Entonijs Čezlvits ar dēlu Džonasu; blēdību un slīpētu darījumu pilnā dzīve bija izveidojusi veča seju smailu kā pīķi, kas vigam viegli pašķīra ceļu pieblīvētajā viesistabā, kur vigš sāniski spiedās cauri, ieturēdams virzienu uz vistālāko krēslu; dēls bija tik labi licis vērā tēva pamācības un paraugu, ka izskatījās par gadiem trim vecāks par to, kad abi stāvēja blakus un klusu sačukstējās, mirkšķinot sarkanās acis. Te bija arī mistera Martina Čezlvita nelaiķa brāļa atraitne, apbrīnojami nepatīkama sieviete ar skābu seju, kaulainu augumu un vīrieša balsi; šo īpašību dēļ vigu dēvēja par personu ar stingru raksturu, ko tā arī būtu pierādījusi, ja tai ļautu vaļu, rīkodamās kā īsts Simsons un iesēdinādama savu vīrabrāli trakonamā, kamēr tas pierādītu savu veselo saprātu, iemīlēdams vigu no visas sirds. Vigai līdzās sēdēja tās neizprecētās meitas, veselas trīs skaitā un visai smalkas uzvedībā; tās bija vai nobeigušas sevi ar šaurajām korsetēm, tā ka to raksturi likās tāpat iežgaugti kā viduči un pa deguniem bija stipras šgorējuma pazīmes. Te bija arī kāds jauns cilvēks, mistera Martina Čezlvita brāļa mazdēls, ļoti melnīgsnējs un matiem apaudzis, acīm redzot nācis pasaulē tikai tādēļ, lai spogulī atplaiksnītos kaut kas izplūdis, tā sakot, pirmais, līdz galam nepabeigtais fizionomijas uzmetums. Te bija arī kāda neprecēta māsīca, ne ar ko neievērojama, izņemot to, ka bija pakurla, dzīvoja pilnīgi viena un mocījās ar zobu sāpēm. Te bija arī brālēns Džordžs Čezlvits, jautrs vecpuisis ar pretenzijām uz jaunību, kas bija sen aiz kalniem, ar tieksmi uz korpulenci un uz kārtīgu izēšanos — pat tik stiprā mērā, ka viņa acis spiedās vai no pieres ārā kā lielā izbrīnā, un tik uzņēmīgs pret pūtītēm, ka viņa kaklauta spīdīgie lāsumiņi, vestes sīkie punktiņi un pat spožie breloki likās uzmetušies savam īpašniekam kā izsitumi, nevis nākuši pasaulē bez sāpēm. Un beidzot — te bija misters Čīvijs Slaims ar ' savu draugu Tigu. Lai gan ikviens klātesošais necieta ne acu galā pārējos par to, ka tas vai tā arī piederēja pie Čezlvitu ģimenes, tomēr viņi visi kā viens ienīda misteru Tigu, jo tas bija svešinieks.

Tāds bija šis jaukais ģimenes pulciņš, salasījies mistera Peksnifa parādes viesistabā ar patīkamo nodomu ņemt uz grauda visus, ieskaitot pašu misteru Peksnifu, kas iedrošinātos izsacīties par šādu vai tādu tematu.

—  Tas mani iepriecina, — sacīja misters Peksnifs, pieceldamies, rokas salicis, un pārlaizdams skatienu viesiem. — Tas iepriecina arī manas meitas. Mēs pateicamies jums, ka esat sapulcējušies šeit. Mēs jums pateicamies no visas sirds. Jūs parādījāt mums lielu godu, un ticiet man, — tas nav izsakāms, kā viņš tobrīd pasmaidīja, — mēs to tik drīz neaizmirsīsim.

—   Piedodiet, ka pārtraucu jūs, Peksnif, — piezīmēja misters Spotlto, visai draudīgi izslejot vaigubārdu, — bet jūs pārāk daudz uzņematies, ser. Vai jūs iedomājaties, ka jums kāds parādījis godu?

Par atbildi no visām pusēm atskanēja piekrītoša murmināšana.

—  Ja jūs domājat turpināt tādā pašā garā, kā sākāt, ser, — misters Spotlto runāja tālāk ar lielu dedzību, nikni sizdams ar pirkstu kauliņiem pa galdu, — tad, jo ātrāk jūs beigsiet un sapulcējušies izklīdīs, jo labāk. Man nav sveša jūsu neticami aplamā vēlēšanās skaitīties par ģimenes galvu, bet es jums teikšu, ser …

Ak tā! Tā tikai vēl trūka! Viņš teiks! Viņš! Kā tad! Vai tad viņš ir tas ģimenes galva? Visi, sakot ar stingrā rakstura personu, bruka virsū misteram Spotlto, kas

pēc veltīga mēģinājuma panākt klusumu un izsacīties bija spiests atkal apsēsties; sakrustojis rokas un pikti kratīdams galvu, viņš ar mimiku lika saprast misis Spotlto, ka pagaidām atļauj tam nelietim Peksnifam turpināt, bet tad noteikti iejauksies un padarīs runātāju melnu un maziņu.

— Mani tas nemaz neapbēdina, — sacīja misters Peksnifs, atsākot savu uzrunu, — mani tas, nudien, nemaz neapbēdina, ka mums gadījās šis mazais incidents. Ir labi apzināties, ka esam sastapušies bez maskām. Ir labi apzināties, ka neko neslēpjam cits no cita un ikviens runā brīvi, atbilstoši savam raksturam.

Te stingrā rakstura personas vecākā meita paslējās savā sēdeklī un, trīcot no galvas līdz kājām, drīzāk gan aiz stiprām dusmām nekā aiz bikluma, izsacīja kopīgas cerības, ka daži cilvēki tad nu beidzot sākšot runāt atbilstoši savam raksturam un tas būšot patiešām kas nepieredzēts, bet, kad viņiem (proti, minētajiem dažiem cilvēkiem) uznākšot atkal patika tenkot par saviem radiniekiem, tad lai labi apskatoties, kas esot tobrīd klāt, jo citādi šīs valodas varot aizkļūt līdz šiem radiniekiem no pavisam negaidītas puses un nevietā; bet attiecībā pret sarkaniem deguniem (tā viņa piemetināja) vēl neesot skaidrs, vai to īpašniekiem par to tā būtu jākaunas, jo cilvēki paši neizvēloties sev ne degunu veidu, ne krāsu un pēc viņu uzskatiem šai jautājumā neviens neprasot, taču arī šai ziņā viņa vēl stipri šauboties, vai vieniem deguni esot sarkanāki nekā citiem, — varbūt dažam labam esot vēl sarkanāks. Tā kā šo piezīmi pavadīja abu pārējo māsu spiedzīgā irgošana, tad mis Čeritija Peksnifa augstākā mērā pieklājīgi apvaicājās, vai tikai šīs vulgārās dzēlības neesot adresētas viņai, un, nesaņēmusi nekādu citu paskaidrojumu kā vien to, ko izteic paruna: «Kas vainīgs, tas bailīgs,» — nekavējoties pārgāja uz sīviem personīgiem apvainojumiem, kamēr māsiņa Mersija atbalstīja un iedrošināja viņu ar jo sirsnīgiem smiekliem, pārāk jautriem, lai tie būtu dabiski. Un, tā kā pilnīgi neiespējams, ka divu dāmu domstarpībās aktivi neiejauktos visas klātesošās dāmas, tad tiklab stingrā rakstura persona un viņas abas pārējās meitas, kā arī misis Spotlto un kurla masica (nemaz nejuzdarnās traucēta, ka nezina disputa būtību) tūliņ metās ķildā.

Tā kā abas mis Peksnifas izrādījās cienījamas pretinieces trim mis Čezlvitām un šīrn piecām jaunajām būtnēm, runājot simbolos, bija uzkrājies ļoti daudz tvaika, tad vārdu maiga būtu ievilkusies garumā, ja tai nebūtu darījusi galu stingrā rakstura personas cildenā varonība un drosme, jo šī persona, pilnā mērā attaisnojot savu nepārspētās izsmējējas reputāciju, tā apstrādāja un samalstīja misis Spotlto, apbērdama to ar dzēIibu krusu, ka nepagāja ne divas minūtes kopš sacīkstes sākuma, kad nabadzītei jau spruka vaļā asaras. Tās plūda tādām straumēm un tā uztrauca un sarūgtināja misteru Spotlto, ka šis džentlmenis, vispirms piegrūdis sažgaugtu dūri misteram Peksnifam pie paša deguna, it kā tā būtu kāda sevišķa dabas parādība, kuras vērošana sagādātu augstu baudu vai labumu, pēc tam piesolījis aiz sapulcei nezināmiem motiviem par niecīgu samaksu pusšiliga apmērā iecirst pļauku misteram Džordžam Čezlvitam, paķēra sievu zem rokas un sašutumā atstāja viesistabu. Šis starpgadījums, piesaistot iekarsušo cīnītāju uzmanību, izbeidza ķildu, kura gan vēl dažas reizes atjaunojās aizvien īslaicīgāku uzliesmojumu veidā, taču beidzot pilnīgi aprima.

Tieši tobrīd misters Peksnifs otrreiz piecēlās no sava sēdekļa. Tieši tobrīd abas mis Peksnifas ar savu izturēšanos parādīja, ka triju mis Čezlvitu nemaz nav — ne tikai istabā, bet visā pasaulē — un trīs mis Čezlvitas savukārt pārstāja apzināties mis Peksnifu eksistenci.

—  Atliek tikai nožēlot, — misters Peksnifs sacīja, atcerēdamies mistera Spotlto dūri un domās piedodot pāridarījumu, — ka mūsu draugs pasteidzās tik ātri mūs pamest, lai gan arī par to varam priecāties, jo tas vēl lieku reizi pierāda, ka vigš pilnīgi paļaujas uz mums, lai ko mēs darītu un teiktu viga prombūtnē. Un tas taču ir ļoti iepriecinoši, vai ne?

—  Peksnif, — pārtrauca Entonijs, kas visu laiku modri vēroja klātesošos, — metiet liekulību pie malas!

—   Ko, godājamais ser? — misters Peksnifs pārjautāja.

—   Liekulību.

—   Čeritij, mana dārgā, — misters Peksnifs uzrunāja meitu, — kad es šovakar paņemšu sveci, lai dotos pie miera, neaizmirsti man atgādināt, lai es jo sirsnīgi aizlūdzu par misteru Entoniju Čezlvitu, kas bija netaisns pret mani.

Sos vārdus viņš pateica tik lēnīgā balsī un neuzsvērti, it kā tie būtu domāti tikai viņas meitas ausīm. Tad viņš runāja tālāk tai možajā noskaņojumā, ko cilvēkam piešķir tīra sirdsapziņa:

—   Tā kā visas mūsu domas saistās pie mūsu karsti mīļotā, bet nelaipnā radinieka, kas ir, tā sakot, mums nepieejams, tad esam šodien sapulcējušies tikpat kā uz bērēm, tikai par laimi ar to starpību, ka mājās nav līķa.

Persona ar stingro raksturu nebūt nebija pārliecināta, ka tā esot kāda laime. Gluži otrādi.

—   Kā vēlaties, mana cienītā! — misters Peksnifs atsaucās. — Taču, lai būtu kā būdams, sapulcējušies mēs esam, un, ja esam sapulcējušies, tad nepieciešams padomāt: vai nav iespējams ar kādiem pieļaujamiem līdzekļiem …

—   Nu, to jūs zināt tikpat labi kā es, — pārtrauca persona ar stingro raksturu, — ka šādos gadījumos atļauti visi līdzekļi, vai ne?

—   Ļoti labi, mana cienītā, ļoti labi; vai nav iespējams ar jebkuriem līdzekļiem — es atkārtoju: ar jebkuriem līdzekļiem atvērt acis mūsu augsti godātajam radiniekam, lai viņš ierauga savu kļūdu? Vai nav iespējams ar jebkuriem līdzekļiem parādīt viņam, kāds ir patiesais raksturs un īstie mērķi šai jaunajai personai, kuras dīvainā, pat visai dīvainā izturēšanās pret viņu, — te misters Peksnifs pazemināja balsi līdz iespaidīgam čukstam, — patiešām met kauna un negoda ēnu uz visu mūsu ģimeni un kura, kā mēs zinām, — te viņš atkal pacēla balsi, — jo kāpēc tad viņa tapusi par tā ceļabiedri? — lolo savā sirdī viszemiskākos nodomus attiecībā uz viņa vārgumu un uz viņa mantu.

Šinī punktā visi radi, kas ne par ko citu nevarēja vienoties, apliecināja savu nedalito vienprātību. Mīļais dievs, vai var pieļaut, ka šī sieviete tīko tēvoča mantu! Persona ar stingro raksturu ieteica vaininieci noindēt, viņas trīs meitas ieteica novietot to Braidvelas darba namā pie maizes un ūdens; māsīca ar zobu sāpēm ierosināja katorgu, abas mis Peksnifas izteicās par labu pērienu. Tikai misters Tigs, kas par spīti galīgi noplukušajai ārienei jutās zināmā mērā kavaliera lomā aiz savas virslūpas rotājuma un aukliņām apšūtajiem svārkiem, viens pats apšaubīja šo labošanas paņēmienu pieļaujamību, bet arī viņš tikai meta visām trim mis Čezlvitām neslēptas sajūsmas pilnus skatienus, kuros vīdēja tikko manāma ironija, it kā viņš gribētu sacīt: «Jūs nu gan par traku sienaties viņai klāt, manas daiļaviņas! Goda vārds, par traku!»

—   Labi, — turpināja misters Peksnifs, sakrustojis abus rādītāja pirkstus īpašā veidā, kas bija ir nomierinošs, ir pārliecinošs. — Es negribu, no vienas puses, aiziet pārāk tālu, apgalvojot, ka viņa pelnījusi visus tos sodus, ko šeit tik uzstājīgi un rotaļīgi ieteica (viena no viņa izsmalcinātajām frāzēm); no otras puses, apgalvojot, ka viņa nav šos sodus pelnījusi, es nebūt negribu ļaut apšaubīt, vai man piemīt pats parastākais veselais saprāts. Es tikai gribētu piezīmēt, ka, manuprāt, mēs varam spert dažus praktiskus soļus, lai piespiestu mūsu godājamo… vai man būs atļauts sacīt — augsti godājamo radinieku? …

—   Nē! — persona ar stingro raksturu pārtrauca viņu griezīgā balsī.

—  Tādā gadījumā es to nedarīšu, — sacīja misters Peksnifs. — Jums pilnīgi taisnība, cienītā, un es augsti vērtēju jūsu asprātīgo iebildumu un pateicos par to, — tātad lai piedabūtu mūsu godājamo radinieku uzklausīt dabas balsi, nevis …

—  Turpiniet taču, tēt! — uzsauca Mersija.

—  Taisnību sakot, mana dārgā, — un misters Peksnifs uzsmaidīja visiem sapulcētajiem radiem, — es nekādi nevaru atcerēties to vārdu. Man pavisam izgaisis no atmiņas, kā sauca tos leģendāros dzīvniekus (pagāniskus, diemžēl), kas mēdza dziedāt ūdenī.

—   Gulbji, — misters Džordžs Čezlvits pateica priekšā.

—   Nē, — misters Peksnifs atbildēja, — gulbji tie nav, kaut gan gulbjiem līdzīgi. Pateicos jums.

Mazdēls ar izplūdušo fizionomiju, šai gadījumā pirmo un pēdējo reizi atvērdams muti, minēja:

—  Vai tās nav austeres?

—   Nē, — misters Peksnifs atbildēja ar viņam piemītošo pieklājību, — arī austeres tās nav. Taču katrā gadījumā kaut kas visai tuvs austerēm; pateicos jums, godātais ser, ļoti pateicos, tā ir jauka doma. Ak tā, pagaidiet! Sirēnas! Mīļais dievs, kā tad, ka sirēnas! Es gribu sacīt, ka, manuprāt, jāsper soļi, lai mūsu godājamais radinieks uzklausa dabas balsi, nevis padodas sirēnu viltīgajiem vilinājumiem. Un vēl — mēs nedrīkstam aizmirst, ka mūsu godātajam draugam ir mazdēls, kam viņš līdz pat pēdējam laikam bija visai pieķēries un ko es ļoti vēlētos redzēt šodien šeit, jo jūtu pret viņu dziļas un sirsnīgas simpātijās. Jauks jauneklis, tiešām ļoti jauks jauneklis! Spriediet tad nu paši, vai te nebūtu izdevīgs gadījums izkliedēt mistera Čezlvita neuzticību mums un pierādīt savu nesavtību ar …

—   Ja misters Džordžs Čezlvits grib man ko teikt, — bargi pārtrauca viņu persona ar stingro raksturu, — tad lai pateic kā cilvēks un lai neskatās uz mani un manām meitām, it kā gribētu mūs apēst.

—   Nu, ja runājam par skatīšanos, misis Neda, — pikti aizrādīja misters Džordžs, — tad esmu dzirdējis, ka pat kaķim nav liegts skatīties uz karali, tāpēc es ceru, ka man, Čezlvitu ģimenes loceklim kopš dzimšanas, ir zināmas tiesības skatīties uz personu, kas tikai ieprecējusies šai ģimenē. Un par ēšanu, cienītā, jāsaka tā: lai kā jūs apstulbojusi skaudība un nepiepildītās cerības, taču varat man ticēt, ka neesmu cilvēkēdājs!

—   Tas nu vēl nav zināms! — atcirta persona ar stingro raksturu.

—   Un, pat ja es būtu cilvēkēdājs, — sirdīgi sacīja misters Džordžs Čezlvits, kuru šī piezīme vēl vairak nokaitināja, — tad arī man ienāktu prātā, ka dāmai, kas pārdzīvojusi trīs vīrus un tik viegli pārcietusi šo zaudējumu, jābūt neiedomājami sīkstai.

Persona ar stingro raksturu nekavējoties piecēlās.

—   Un vēl es piemetināšu, — misters Džordžs turpināja, enerģiski purinādams galvu pie katra otrā balsiena, — nesaucot nevienu vārdā un tātad nevienu neapvainojot, izņemot tos, kam sirdsapziņa netīra, ka būtu daudz godīgāk un pieklājīgāk, ja zināmas personas, kas nav pēlušas nekādus līdzekļus, lai iespiestos mūsu ģimenē, un, vēl pirms kāzām izdibinot dažu tās locekļu vājības, novedušas tos kapā, krimzdamas tos bez gala, tā ka tie bija laimīgi, ka nāve tos atbrīvo, — ja šīs personas piesargātos brukt virsū kā maitasputni tiem ģimenes locekļiem, kas vēl dzīvi. Manuprāt, būtu nesalīdzināmi labāk, ja šīs personas sēdētu mājās, apmierinādamās ar to, ko jau ieguvušas (sev par laimi), un nestieptu nagus pēc svešas ģimenes pīrāga, kuru tās saož pat piecdesmit jūdžu atstatumā.

—   Es jau to zināju! — izsaucās persona ar stingro raksturu, ar nicīgu smaidu lūkodamās apkārt, savu trīs meitu pavadībā virzoties uz durvīm. — Jā, es to zināju, līdzko spēru kāju pār šo slieksni! Ko gan citu var gaidīt šādā atmosfērā!

—   Lūdzu, cienītā, neskatieties uz mani kā virsnieks, kas saņem pusalgu, — iejaucās mis Čeritija, — man tas nepatīk.

Tas bija dzēlīgs aizrādījums uz pensiju, ko bija saņēmusi persona ar stingro raksturu savas otrās atraitnības laikā pirms stāšanās trešoreiz laulības kārtā, — tā sakot, trāpīts naglai uz galvas.

—   Es pazaudēju jebkuras tiesības uz nācijās pateicību, kad ienācu jūsu ģimenē, jūs bezkaunīgā skuķe, — misis Neda atbildēja. — Nu es beidzot saprotu to, ko līdz šim nesapratu, — ka tā man arī vajag un ka, pazemodamās tiktāl, es esmu pazaudējusi visas tiesības Lielbritānijas un Īrijas savienotajā karaļvalstī. Nu, manas mīļās, ja jūs esat kārtībā un pietiekami noklausījušās šais abās smalki audzinātajās lēdijās, tad varam iet. Mister Peksnii, mēs tiešām esam jums ļoti pateicīgas. Mēs cerējām te mazliet izklaidēties, bet tā izprieca, ko jūs mums sagādājāt, pārspēja mūsu vislielākās cerības. Paldies jums! Ardievu!

Ar šiem atvadu vārdiem persona ar stingro raksturu aizbāza muti visai Peksnifu ģimenei un svinīgi izpeldēja no viesistabas un no mājas savu meitu pavadībā, kuras uzrāva degunus ka pēc komandas un nicinoši noirgojās. Ejot pa ielu garām viesistabas logiem, viņas visā pilnībā attēloja nevaldāmu līksmību un, šādā kārtā galīgi satriekdamas visus palicējus, beidzot nozuda.

Iekams misters Peksnifs vai kāds cits paspēja teikt kaut vārdu, gar logiem nozibēja vēl kāds stāvs, kas lielā steigā drāzās pretejā virzienā, un tūdaļ viesistabā iešāvās misters Spotlto. Salīdzinot ar viņa pašreizējo sakarsēto stāvokli varētu sacīt, ka viņš bija aizgājis no šejienes kā īsts ledus bluķis vai sniega statuja. Plikais pauris bija tik bagātīgi iesvaidījis vaigubārdu, ka tā bija gluži slapja un pat salipusi; seja dega kā ugunī, rokas un kājas trīcēja; viņš rīstījās kā bez elpas.

—   Godātais seri — misters Peksnifs izsaucās.

—  O jā! — ienācējs izdvesa. — O jā, zināmsl O jā, protams! O jā, skaidrs! Vai dzirdējāt, ko viņš teica? Vai dzirdējāt? Vai dzirdējāt?

—   Kas noticis? — dažas balsis atsaucās.

—  O, nekas! — Spotlto joprojām mocījās ar elpas trūkumu. — Itin nekas! Gluži nekasi Prasiet viņam! Viņš jums pateiks!

—   Es nesaprotu mūsu draugu, — misters Peksnifs teica, galīgā izbrīnā lūkodamies visapkārt. — Varat ticēt, ka man viņa vārdi pavisam neskaidri.

—  Neskaidri, seri — izsaucās Spotlto. — Neskaidri! Vai tikai jūs negribat sacīt, ser, ka jums nekas nav zināms? Ka jūs neesat atvilinājis mūs uz Šejieni un sazvērējies pret mums? Vai jums būs drosme teikt, ka nekā nezinājāt par mistera Čezlvita aizbraukšanu? Par to, ka viņš jau aizbraucis, ser?

—   Aizbraucis! — visi iebrēcās vienā balsī.

— Aizbraucis! — kā atbalss atkārtoja misters Spotlto. — Aizbraucis, kamēr mēs te sēdējām! Aizbraucis! Un neviens nezina, uz kurieni! Protams, nezina! Neviens nav zinājis, ka viņš grasās braukt projām! Protams, nav zinājisl Saimniece līdz pēdējam brīdim domājusi, ka viņi brauc tikai vizināties, viņai nav radušās nekādas aizdomas. O jā, itin nekādas! Viņa jau nav šā cilvēka ziņnese! O jā, protams, ka ne!

Pievienojis šiem izsaucieniem kaut ko līdzīgu ironiskam kaucienam un pēkšņajā klusumā vēlreiz pārlaidis skatienu viesiem, nokaitinātais džentlmenis aizdrāzās tai pašā pārsteidzošajā ātrumā un pazuda uz visiem laikiem.

Misters Peksnifs veltīgi centās pārliecināt savus radiniekus, ka mistera Čezlvita negaidītā un nesavlaicīgā aizbēgšana viņam ir tāds pats trieciens un pārsteigums kā pārējiem ģimenes locekļiem. Visvisādi uzbrukumi un apvainojumi, kādus jebkad pārcietis nevainīgs radījums, ir nieks pret tiem spēcīgajiem un pārliecinātajiem brāzieniem, kādus misteram Pcksnifam nācās saņemt, atvadoties no ikviena radinieka.

Apvainotā tikumība mistera Tiga personā izskatījās tiešām satricinoša, bet kurlā māsīca, kuras piktumu vēl pavairoja tas, ka viņa gan redzēja visu, taču saprata vienīgi, ka notikusi katastrofa, aši paberza kurpes pret kājslauķi un tad nomīdīja visu augšējo pakāpienu — par zīmi, ka nokrata pīšļus no savām kājām, iekams pamet šo liekulības un viltības mājokli.

īsi sakot, misteram Peksnifam atlika tikai viens mierinājums, proti, doma, ka visi šie radi un draugi arī agrāk nīduši viņu tikpat stipri un ka viņš no savas puses arī dāvājis tiem tikai tik daudz mīlestības, cik nav bijis žēl izsniegt no tiem bagātīgajiem krājumiem, kas atradās viņa rīcībā. Šāds personīgo lietu novērtējums sagādāja viņam lielu apmierinājumu; šo faktu nepieciešams atzīmēt, jo tas parāda, cik viegli apmierināties tikumīgam cilvēkam pat tad, kad tas cietis neveiksmi un vilšanos.

## V NODAĻA, KURA SĪKI PASTASTITS PAR JAUNA SKOLĒNA NOVIETOŠANOS MISTERA PEKSNIFA ĢIMENES KLĒPĪ, KA ARĪ APRAKSTĪTAS SIM GADĪJUMAM PAR GODU NOTIKUSAS SVINĪBAS UN MISTERA PINCA LIELAIS PRIEKS.

Architektu un mērnieku paraugam bija zirgs, kurā viņa ienaidnieki, kas jau daudzkārt minēti šajās lappusēs, saskatīja fantastisku līdzību ar pašu saimnieku. Ne jau ārienē, jo tas bija kaulains, nodzīts kleperis, kas noteikti saņēma mazāku porciju uzturam nekā misters Peksnifs, bet tā moralajās īpašībās, jo šis zirgs, kā ļau dis runāja, daudz solīja un nedeva itin nekā. Tas allaž grasījās laisties aulekšos, bet nekādi nevarēja saņemties. Dažkārt gausi čāpodams pa ceļu, tas pēkšņi sāka celt tik augsti kājas un izrādīt tik varenu ņiprumu, ka šķitās taisni neticami, kā tāds zirgs var noskriet stundā mazāk par četrpadsmit jūdzēm, un šai ilūzijai bija jo grūtāk pretoties tāpēc, ka pats kleperis bija pilnīgi apmierināts ar saviem tempiem un pat salīdzinājums ar visstraujākajiem rikšotājiem to nemaz nesamulsināja. Sis lopiņš iedvesa vislielākās cerības tiem, kas to maz pazina, un noveda izmisumā visus, kas ar to bija iepazinušies tuvāk. Kā tad nu zirgs ar šādām rakstura īpašībām varēja līdzināties savam saimniekam, — to, taisnību sakot, spēj paskaidrot tikai tie, kas ceļ neslavu šim tikumīgajam cilvēkam. Tomēr tā ir rūgta patiesība un apbēdinošs pasaules ļaunprātības piemērs, ka šāds salīdzinājums bija plaši pazīstams.

Pie šā zirga un satiksmes līdzekļa, kurā to parasti mēdza jūgt, — lai kā to dēvēja, tas vairāk atgādināja izblīdušus divričus, — koncentrējās visas mistera Pinča domas un cerības kādā skaidrā, saltā rītā, jo viņš dzīrās braukt šai lepnajā ekipāžā uz Solsberiju, lai tur sastaptos ar jaunu skolēnu un svinīgi pārvestu to mājās.

Lai svētīta tava vientiesīgā sirds, Tom Pinč! Ar kādu lepnumu tu pogā ciet plāno mēteli, kas aiz bēdīga pārpratuma jau nezin cik gadu saucas par «ziemas mēteli»; cik stiprā ticībā tu savā allaž jautrajā balsī piekodini zirgupuisim Somam «pievaldīt zirgu», it kā šis četrkājainais slaists taisītos aizaujot, ja to nepieturēs! Kas varētu apvaldīt smaidu — līdzjūtīgu, Tom Pinč, nevis aizskarošu, jo tavs liktenis, nudien, ir jau pietiekami bēdīgs, — vērojot, cik raiti tuvās izpriecas gaidās tu pēc pirmā malka noliec uz virtuves palodzes balto krūzīti (ko pats jau vakarā sev pielējis, lai nebūtu jākavējas, brokastis gaidot) un nomet sev līdzās uz sēdekļa saziedējušu maizes riecienu, ko ēst ceļā, kad tavs līksmais nemiers būs mazliet aprimis! Kas nociestos, neizsaucies, redzēdams, kā tu starodams izbrauc pa vārtiem un pateicības pilnā mīlestībā palokies Peksnifa naktsmicei, kas norēgojas viņa istabas logā: «Lai dievs tev palīdz, Tom, un dod tev klusu patvērumu, kur tu varētu apmesties un dzīvot mierā un kur nekādas bēdas netiktu tev klāt!»

Nav labāka laika pastaigai svaigā gaisā kājām, jāšus vai braukšus kā atspirdzinošs, dzestrs rīts, kad cerības aši trauc pa dzīslām karstās asinis un viss augums kut no galvas līdz kājām! Jautri sākās uzmundrinošā ziemas diena, kas varētu piespiest nosarkt nogurdinošo vasaru (sevišķi tad, kad tā pagājusi) un sakaunināt pavasari par to, ka tas nekad nav no tiesas auksts. Aitu zvaniņi šķindēja tik dzidri saltajā gaisā, it kā juzdami tā dzīvinošo ietekmi; koki ziedu un lapu vietā kaisīja sarmu, kas krītot dzirkstīja kā dimanta putekļi — vismaz Tomam tā likās. No ciemata skursteņiem dūmi cēlas strūklām augsti augsti, it kā balti vizošā zeme vairs neciestu neko tik rupju un censtos jo drīzāk atbrīvoties no smagajiem tvaikiem. Ledus kārtiņa pār nesen vēl virmojošo strautu bija tik caurspīdīga un plāna, it kā dzīvajai ūdens straumei būtu pašai iegribējies apstā ties, — tā vismaz šķita priecīgi noskaņotajam Tomam, — lai patīksminātos par brīnišķīgo rītu. Un, lai saule pārāk ātri neizgaisinātu šo burvību, starp to un zemi klājās viegla migla, līdzīga tai dūmakai, kas sedz mēnesi vasaras naktīs (tā likās Tomam), un laikam lūdzās sauli iežēloties un nedzīt to projām.

Toms Pinčs nebrauca ātri, toties ar tādu sajūtu, it kā laistu aulekšiem, kas galu galā tas pats vien ir; viss, ko viņš redzeja ceļā, padarīja viņu vel jo laimīgāku. Piemēram, tiklīdz viņš pamanīja aizkārtni — vēl pa lielu gabalu! — sarga sieva, kas tobrīd izlaida cauri kādu pajūgu, metās pa kaklu pa galvu atpakaļ sargbūdā, lai pateiktu vīram, ka brauc misters Pinčs. Un, patiešām, līdz Toms piebrauca tuvāk, no mājiņas izskrēja sarga bērni, smalkās balstiņās saucot: «Misters Pinčs!» — Tomam par lielu prieku. Pats sargs, vispār diezgan nelaipns vīrs, kas vai visiem iedvesa bailes, iznāca ārā, lai iekasētu pārbrauktuves naudu, un strupi pateica laburītu; viss tas kopā un piedevām vēl apaļais, brokastīm klātais galdiņš kamina priekšā, kur brokastoja sarga ģimene, padarīja Toma Pinča saziedējušo maizes riecienu tik garšīgu, it kā tas būtu nogriezts no kāda burvju klaipa.

Taču tas vēl nav viss. Ne jau precēti pāri un bērni vien sveicināja misteru Pinču. Nē, nē! Mirdzošas acis un sārti vaidziņi tāpat steidzās pie augšstāvu logiem, dzirdot viņa ekipāžās rīboņu, un atbildēja uz viņa sveicienu neskopodamies, pilnos apmēros. Visas sveicinātās bija jautras. Visas smējās. Un pašas draiskākās pat meta Tomam skūpstus, kad tas atskatījās. Jo kurš tad bīstas no nabaga mistera Pinča? Visi taču zina, ka viņš ij rnušai pāri nenodarīs.

Tikmēr rīts iedegās tādā spožumā un viss apkārtnē tapa tik spirgts un līksms, ka saule, pateikusi: «Jāpaskatās, kas tur notiek,» (Toms nešaubījās, ka viņa taisni tā pateica) — pacēlās pār zemi visā savā staru diženumā. Migla, pārāk kautra un bikla tik spožā sabiedrībā, bailēs metās bēgt, un, kad tā izklīda, pakalni, pauguri un tālīnās ganības, rāmu aitu un brēcošu vārnu pilnas, koši atvērās skatienam — gluži jaunas, it kā nule radītas šim gadījumam. Steigdamies apsveikt to parādīšanos, strauts vairs nevarēja rimties, bet traucās tālāk, nesdams jaunās vēstis uz dzirnavām, jūdzes trīs no šejienes.

Misters Pinčs omulīgās pārdomās un labā omā brauca vien tālāk, kad pamanīja priekšā uz takas gājēju, kas soļoja knaši un viegli, dziedot pie tam varbūt pārāk skaļā, taču diezgan muzikālā balsī. Tas bija puisis ap divdesmit picciern vai sešiem gadiem, neaizpogātos virssvārkos, kas bija uzvilkti tik vaļīgi un nevērīgi, ka sarkanā kaklauta garie gali te plīvoja aiz muguras, te pārsviedās uz krūtīm, bet košais sarkano pīladža ogu ķekars viņa velvetona svārku pogcaurumā bija redzams misteram Pinčam tikpat labi kā tad, ja svārki būtu apvilkti ar mugurpusi uz priekšu. Gājējs dziedāja tik stipri, ka nemaz nedzirdēja riteņu klaboņu, kamēr divriči piebrauca pavisam klāt; tikai tad viņš atskatījās, un misters Pinčs ieraudzīja šķelmīgu seju un ļoti jautras, zilas acis.

—  Jūs, Mark? — misters Pinčs apturēja zirgu. — Prātā nenāca, ka jūs te satikšu! Tas ir gan brīnums!

Marks pacēla cepuri, un viņa jautrība krietni vien pagaisa, kad viņš atbildēja, ka ejot uz Solsberiju.

—  Esat gan jūs švītsl — misters Pinčs priecājās, ar lielu baudu aplūkodams viņu. — Patiešām, es nebiju domājis, ka jums tā patīk uzcirsties, Mark!

—  Pateicos, mister Pinč! Tiesa, tāds niķis man piemīt. Taču tā nav mana vaina, to jūs zināt. Jo, redziet, tai švīta būšanā ir tas galvenais āķis. — Un, to teikdams, viņš pavisam sadrūma.

—   Kas par āķi? — misters Pinčs prasīja.

—  Tas jau ir tas joks, ka viegli būt jautram un labā omā, kad cilvēks labi apģērbies. Tur nav ar ko lielīties. Bet, ja es būtu skrandās un tomēr līksms, tad gan -tas ko nozīmētu, mister Pinč.

—  Tad tāpēc jūs nupat dziedājāt, lai jūsu labais apģērbs nesabojātu jums omu, — vai ne, Mark?

—  Jūs, ser, allaž trāpāt naglai uz galvas, — Marks plati atsmaidīja. — Tā tas ir.

—  Nu, Mark! — misters Pinčs izsaucās. — Jūs esat vislielākais savādnieks, kādu jebkad esmu pazinis. Es vienmēr tā domāju, bet nu pārliecinājos reizi par visām reizēm. Es arī braucu uz Solsberiju. Ja gribat, pavizināšu. Jūsu sabiedrība mani ļoti iepriecinātu.

Jauneklis pateicās un pieņēma piedāvājumu; ekipāžā viņš piemetās uz pašas sēdekļa maliņas, liekot ar to noprast, ka viņš te atrodas tikai aiz mistera Pinča laipnības. Ceļā viņi turpināja sarunu.

—   Es gandrīz vai nodomāju, ieraudzījis jūs tā uzcirtušos, ka jūs taisāties precēties, Mark, — sacīja misters Pinčs.

—   Zināt, ser, es arī pats esmu par to domājis, — Marks atbildēja. — Šķiet, nav vis tik viegli būt jautram, ja ir ķildīga sieva un bērni slimo ar masalām. Taču man tā kā bail mēģināt. Ej nu sazini, kas tur iznāk.

—   Jādomā, jums neviena sieviete sevišķi nepatīk, — Pinčs prātoja.

—   Tā laikam būs gan, ser.

—   Bet zināt, Mark, ar jūsu uzskatiem jums patiešām derētu apprecēt tādu sievu, ko jūs nevarat ciest un kam nelāga daba.

—   Derētu gan, ser, bet tas nozīmētu aiziet savos principos pārāk tālu. Vai ne?

—   Laikam gan, — misters Pinčs piekrita, un abi jautri nosmējās.

—   Dievs ar jums, seri — Marks sacīja. — Slikti jūs mani pazīstat, kā rādās. Neticu, ka atrastos vēl kāds cilvēks bez manis, kas varētu tik labi izturēt tādos apstākļos, kad visi pārējie kristu izmisumā. Man tikai trūkst izdevības to pierādīt. Es tā vien bīstos, ka neviens pat zināt nedabūs, uz ko es esmu spējīgs, vienīgi, ja pagadītos kas ārkārtīgs. Taču nekas tāds nav paredzams. Es aizeju no «Pūķa», seri

—   Aizejat no «Pūķa»! — izsaucās misters Pinčs, noraudzīdamies viņā vislielākajā izbrīnā. — Ko jūs runājat, Mark!

—   Jā, ser, •— tas atbildēja, lūkodamies taisni uz priekšu tālumā, kā to mēdz darīt cilvēki, iegrimuši dzijās pārdomās. — Kam tur kāds labums, ja es palikšu «Pūķī»? Tā nemaz nav man piemērota vieta. Kad es atbraucu no Londonas (es taču esmu dzimis kentietis) un iestājos šai vietā, tad es domāju, ka tik bēdīgu kaktu visā Anglijā nesameklēs un ka būt jautram šādos apstaros nebūs viegla lieta. Bet vai tad «Pūķī» ir bēdīga dzīve? Kur nu! Ķegļi, krokets, metamie riņķi, bumba, kuplejas, kora dziesmas; ziemā ik vakaru pie pavarda salasās vesela kompānijā. «Pūķī» ikviens var būt jautrs. Tur tas nav nekāds nopelns.

—  Bet, ja nu kādreiz var ticēt ļaužu valodām, Mark, — un es domāju, ka šī būs tā reize, jo ari pats esmu šo to novērojis, — misters Pinčs iebilda, — tad bez jums šādas jautrības tur nebūtu, jo jūs vienmēr esat galvenais iesācējs.

—  Varbūt jums taisnība, ser, — Marks atbildēja,

—   taču tas nav nekāds mierinājums.

—  Jā! — misters Pinčs pēc brītiņa atkal ierunājās, un viņa parasti klusā balss skanēja vēl klusāk. — Man vēl vienmēr jādomā par to, ko jūs sacījāt. Kas nu notiks ar misis Lupinu?

Marks, lūkodamies kaut kur vēl tālāk un saspringtāk, atbildēja, ka viņai tas gan būšot vienalga. Atradīšoties ne mazums izveicīgu jaunekļu, kas ar prieku ieņemšot viņa vietu. Viņš pats zinot vismaz desmit tādu.

—   Pilnīgi iespējams, — misters Pinčs sacīja, — taču es gan nebūt neesmu pārliecināts, ka misis Lūpiņai tie būs pa prātam. Es taču allaž domāju, Mark, ka jūs un misis Lupina precēsieties, un, cik man zināms, tā domāja daudzi.

—  Es viņai neesmu teicis nekā tāda, — Marks mazliet apmulsis atbildēja, — kas līdzinātos bildinājumam, un arī no viņas nekā tamlīdzīga neesmu dzirdējis; tomēr jāsaka, vai nu mazums var man ienākt prātā aiz gara laika, tāpat arī viņa var man daudz ko atbildēt. Nē, ser, tas man nepiestāvētu.

—   Nepiestāvētu būt par «Pūķa» saimnieku, Mark? — misters Pinčs iesaucās.

—  Nuja, ka ne, ser, — Marks atteica, atraudams skatienu no apvāršņa un uzlūkodams savu ceļabiedru.

—  Tas būtu gatavais posts tādam cilvēkam kā man. Es tur bez kādām bēdām nosēdētu visu savu mūžu, un neviens nekad neuzzinātu, kur es varu noderēt. Kas tur sevišķs, ja «Pūķa» saimnieks ir jautrs? Viņš nemaz nevar citāds būt, lai diezin kā gribētu.

—  Vai misis Lupina zina, ka esat nodomājis viņu pamest?

—   Es vēl neesmu viņai nekā teicis, ser, bet bez teikšanas neiztiks. Šodien man gribējās pameklēt kādu citu, piemcrotaku darbu, — un viņš pamaja ar galvu uz Solsberijas pusi.

—   Un, proti, ko? — misters Pinčs tincināja.

—   Esmu domājis par kaprača darbu, — Marks atbildēja.

—   Žēlīgais dievs, Mark!

—   Labs amats, ser, sevišķi mitruma un tārpu ziņā, — Marks atbildēja, pārliecināti mādams ar galvu, — un, ja cilvēks ar tādu nodarbošanos var būt jautrs, tad tas jau ko nozīmē; mani biedē tikai tas, ka visi kaprači parasti ir jautras dabas ļaudis. Vai nezināt, ser, kāpēc tas tā?

—   Nē, — misters Pinčs atzinās, — nudien, nezinu. Neesmu par to domājis.

—   Gadījumā, ja šis amats man nederētu, — Marks skaļi prātoja, — var jau pameklēt citu. Piemēram, līķu apbedītājs. Pavisam bēdīga nodarbošanās. Tad būtu ar ko palielīties. Būt par vecu mantu tirgotāju palīgu trūcīgā kvartalā arī nav slikti. Tāpat cietumsargs redz daudz posta. Ārsta sulainim jānoskatās, kā bendē cilvēkus. Strādāt pie tiesu izpildītāja arī nav nekāds prieks. Un pat nodokļu piedzinējam sveša nelaime dažreiz samaitā omu. Vārdu sakot, es stipri ceru, ka atradīšu ko piemērotu.

Misteru Pinču šādi prātojumi tā izsita no sliedēm, ka viņam pārgāja visa patika uz runāšanu un viņš tikai šad un tad izmeta pa vārdam, pašķielēdams uz savādnieka drauga pusi, kura dzīvespriecīgā seja liecināja, ka viņš nemana novērošanu. Tā viņi sasniedza ceļa līkumu tepat pilsētas nomalē, kad Marks vēlējās izkāpt no ratiem, ja misteram Pinčam nebūtu iebildumu.

—   Lai dievs žēlīgs, Mark, — misters Pinčs izsaucās, paguvis savu novērojumu laikā konstatēt, ka viņa ceļabiedram virssvārki vaļā kā vasarā un vējš cilā vien kreklu uz krūtīm, — kāpēc jūs nevalkājat vesti?

—   Kas no tā par labumu, ser? — Marks jautāja.

—   Kas par labumu? — misters Pinčs atkārtoja. — Jūs vismaz nesaaukstētos.

—   Dieviņ tetīt, ser, cik maz jūs mani pazīstat! Kāpēc man tā jāsargās no saaukstēšanās? Un, ja pat būtu jāsargās, tad kas notiks ar mani bez vestes? Varbūt dabūšu plaušu karsoni? Jo vairāk man būs goda, ja pratīšu saglabāt jautru omu slimības laikā.

Tā kā misters Pinčs prata atbildēt tikai ar smagu nopūtu, acu bolīšanu un pastiprinātu galvas kratīšanu, tad Marks pateicās par pakalpojumu un izlēca no ratiem, neapgrūtinādams misteru Pinču ar lūgumu pieturēt. Viegli kā dejodams viņš aizsoļoja pa taku vaļējos virssvārkos, sarkanajam kaklautam plīvojot, šad tad atskatīdamies un pamādams misteram Pinčam, — visbezrūpīgākais, labsirdīgākais un dīvainākais radījums, kāds vien pasaulē sastopams. Viņa nesenais ceļabiedrs, iegrimis dziļās domās, turpināja savu ceļu uz Solsberiju.

Misteram Pinčam bija aizdomas, ka Solsberija ir viena no grēcīgākām vietām Anglijā, īsta uzdzīvotāju un izvirtuļu pilsēta, un tāpēc, novietojis zirgu un licis zirgupuisim saprast, ka atgriezīsies pēc dažām stundām paskatīties, vai auzu netrūkst, viņš devās pastaigāties pa ielām, tīksminādamies ar slepenu domu, ka tanīs ik uz soļa sastopami dažādi noslēpumi un kārdinājumi. Šos mazos maldus stipri veicināja tas apstāklis, ka bija tirgus diena un visas ielas ap tirgus laukumu kā piebāztas ar pajūgiem, zirgiem, ēzeļiem, groziem, v ratiņiem, pieblīvētas ar dārzeņiem, liellopu gaļu un iekšām, pīrāgiem, mājputniem, sīktirgotāju muldām ar visvisādām iespējamām un neiespējamām precēm. Bez tam tur bija jauni fermeri un veci fermeri virsvalkos, brūnos mēteļos, pelēkos mēteļos, notinuši kaklus ar sarkanām adītām šallēm, uzāvušies kamašas un uzmaukuši galvās neredzēta fasona platmales, — viņi stāvēja pulciņos ar suņu pātagām un paštaisītām nujam rokās vai skaļi sarunājās pie traktieru durvīm, vai skaitīja cits citam saujā veselus vīkšķus notaukotu papīru no tik izspīlētiem naudas makiem, ka to izvilkšana no kabatas draudēja īpašniekiem ar trieku, bet iedabūšana atpakaļ — ar krampjiem vēderā. Tur bija arī fermerietes bebrādas cepurēs un sarkanos apmetņos, uzsēdušās uz plušķainiem zirdziņiem, kam bija svešas jebkuras šāszemes kaislības un kas mierīgi devās ceļā, nevaicādami, kāpēc, un vajadzības gadījumā varēja stāvēt kā pienagloti trauku veikalā ar pilnu pusdienu servizi līdzās katram pakavam. Tāpat te slaistījās milzums suņu, kurus ārkārtīgi interesēja tirgus stāvoklis un savu saimnieku darījumi, un viss šis jūklis murdēja divās valodās — dzīvnieku un cilvēku.

Misters Pinčs ar lielu patiku aplūkoja visu, kas izlikts pārdošanai, it īpaši klaiņājoša nažu pārdevēja muldu, kas viņu pievilka ar tādu spēku, ka viņš tūliņ nopirka kabatas nazi ar septiņiem asmeņiem (visi bija galīgi truli, kā viņš vēlāk pārliecinājās). Apskatījis tirgus laukumu un novērojis, ka fermeri laimīgi ieiet traktierī ieturēt pusdienas, Toms atgriezās aplūkot zirgu. Pārliecinājies, ka tas saēdies, cik lien, viņš izgāja vēlreiz paklejot pa pilsētu un pamielot acis ap veikalu logiem; vispirms gan viņš pamatīgi aplūkoja banku un palauzīja galvu, kur te varētu atrasties pagrabi, kuros glabā zelta naudu, un tad noskatījās pakaļ dažiem jaunekļiem, kas, kā viņš zināja, bija nodoti mācībā pie pilsētas notāriem un iedvesa viņam ij zināmu cieņu, ij biklumu, jo dzīvoja visai vaļīgi un nebēdāja ne par ko.

Un kur tad veikali! Vispirms te atradās juvelieru veikali ar visiem pasaules dārgumiem skatlogos, un aiz katras rūts karājās tik milzīgs sudraba pulkstenis, ka tā slikto gaitu nekādi nevarētu attaisnot ar vietas trūkumu mechanismam. Labi apsverot, būtu gan jānāk pie sledziena, ka šie pulksteņi bija pārmērīgi lieli un pārmērīgi neglīti, lai tos varētu uzskatīt par pašiem priekšzīmīgākajiem mechanismiem pasaulē. Misteram Pinčam gan tie likās sīkāki par Šveices izstrādājumiem, un, kad viņš izlasīja, ka vienu sīpolveidīgu pulksteni ieteic kā apbalvotu ar retām spējām nozvanīt katru stundas ceturksni sava laimīgā īpašnieka kabatā, tad vēlējās būt tik bagāts, lai varētu to nopirkt.

Bet kas gan bija zelts un sudrabs, dārglietas un chronometri, salīdzinot ar grāmatu veikaliem, no kurienes plūda patīkama nule apdrukāta papīra smarža, tūliņ atgādinot kādu sensenos laikos skolā lietotu jaunu gramatiku ar titullapā skaistā rokrakstā ierakstītu «Tomass Pinčs, Grovbauzas pansija». Un vieglā safjana smarža, un visas šīs sējumu rindas, kārtīgi saliktas cita virs citas, — kādu laimi tās spēja sagādāt! Skatlogā iepriecināja acis pēdējie Londonas jaunumi ar atvērtu titullapu un dažkārt pat pirmās nodaļas sākumu, kas vilināja pārsteidzīgus cilvēkus sākt lasīt un, pārliecinoties, ka nav iespējams apšķirt nākamo lappusi, mesties veikala un nopirkt grāmatu. Tur bija jauki izrotātas priekšlapas un gleznas vinjetes, kuras līdzīgi ceļa stabiem lielpilsētu tuvumā norādīja uz notikumiem bagātu dzīvi, kas slēpās aiz tām; tur bija grāmatas ar cienīga izskata autoru portretiem un slavas vainagotiem vārdiem, kaš misteram Pinčam bija labi pazīstami. Viņš daudz būtu devis par to, lai šie sacerējumi, viss viens, kādā izdevumā, atrastos šaurajā plauktiņā blakus viņa gultai Peksnifa namā. Mocība, ne veikals!

Tur bija arī cits veikals, ne tik ļauns kā pirmais, taču pietiekami vilinošs, — tur pārdeva bērnu grāmatas, un nabaga Robinsons Kruzo vientuļi stāvēja visā savā dižumā kazādas cepurē, ar suni līdzās, ar cirvi un šaujamiem rīkiem rokās un nesatricināms vērās Filipā Kvorlā un veselā pulkā atdarinātāju, aicinādams misteru Pinču par liecinieku, ka tikai viņš vienīgais no visa šā .pūļa spējis atstāt zēna atmiņas smiltīs savas pēdas, kuras izdzēst nav pa spēkam jaunāko paaudžu soļiem. Te bija persiešu pasakas par lidojošiem šķirstiem un burvju grāmatu pētniekiem, kas gadiem ilgi ieslēgti alās; te bija tirgonis Abdula un drausmīgā vecene, kas izspruka no lādes viņa guļamistabā; te bija varenais talismans — nesalīdzināmās «Tūkstoš un vienas nakts pasakas» ar Kasimu Babu, kas, sacirsts četrās daļās un pakārts pie laupītāju alas griestiem, bija tomēr vienā gabalā un karājās kā neatrisināma aritmētiska uzdevuma rēgs. Visi šie nenovērtējamie dārgumi vienā mirklī saņēma savā varā mistera Pinea sirdi un tā uzspodrināja un iekvēlināja burvju spuldzi viņa dvēselē, ka, atkal pievērsies trokšņainajai ielai, viņš joprojām atradās tīkamu parādību pulkā un no jauna līksmi pārdzīvoja laimīgās dienas pirms Peksnifa laikmeta iestāšanās.

Daudz mazāk viņu interesēja aptiekas preču veikali ar lielām, spulgojošām pudelēm (kuru spožums laistījās arī aizbāžņos) un iepriecinošo medicinas un parfimērijas sadarbību garšīgu ledus karameļu un nepārspējama sejas krerna izgatavošanā. Tāpat viņš neveltīja ne mazāko uzmanību (tas bija viņam raksturīgi) gatavu apģērbu veikaliem, kur karajās jaunākā fasona vestes, šūtas pēc galvaspilsētas modes, kuras aiz kādas dīvainas metamorfozas veikalā allaž izskatījās brīnišķīgas, bet, uzvilktas īpašnieka mugurā, — vienkārši nejēdzīgas. Toties Toms apstājās pie teatra ieejas izlasīt afišu un aplūkoja durvis ar godbijību, kas nebūt nepamazinājās, kad no teatra iznāca džentlmenis ar dzeltenu sejas krāsu un gariem, tumšiem matiem un izrīkoja kādu puiku aizskriet uz šā dzīvokli pēc šķēpa. To izdzirdējis, misters Pinčs sastinga sajūsmā un būtu tā nostāvējis līdz tumsai, ja senlaicīgās katedrales zvans nebūtu iezvanījis vakara dievkalpojumu un palīdzējis viņam atgūt kustības brīvību.

Ērģelnieka palīgs bija mistera Pinča draugs, kas nāca par labu abiem, jo palīgs tāpat bija visai rāms un lēnīgs pēc dabas un skolā uzvedās kā chrestomatijās daudzkārt aprakstītais tikumīgais zēns, tikai šo mīlēja pat nebēdņi. Par laimi gadījās tā (Toms allaž mēdza sacīt, ka viņam esot laime), ka ērģelnieka palīgs todien spēlēja viens pats un putekļainajā luktā bez viņa un Toma nebija neviena cita; Toms palīdzēja viņam pārslēgt reģistrus un vēlāk, kad dievkalpojums beidzās, piesēdās pats pie ērģelēm. Iestājās krēsla, un dzeltenīgajai gaismai, kas plūda luktā pa veclaicīgajiem logiem, piejaucās drūmi sarkans tonis. Kad diženie akordi atbalsojās baznīcā, Tomam šķita, ka tiem atsaucas ikviena no vecajām kapenēm, tāpat kā viņa paša sirds dzīles. Sabangotās domas un cerības pārplūdināja viņa dvēseli, kad mūzikas spēcīgās skaņas satricināja gaisu, un šai plūdumā jaunas, svarīgas jēgas un nozīmes pilnas, kaut savā būtībā nemainīgas, ievijas visas šodienas ainas līdz pat tikko jaušamajām bērnības atmiņām. Jūtas, ko modināja mūzikas skaņas, savā īsajā pastāvēšanas brīdī, šķiet, aptvēra visu viņa dzīvi un dvēseli; un, kamēr apkārtējā, no akmens, koka un stikla darinātā īstenība aizvien vairāk izgaisa un iegrima krēslā, šīs parādības tapa jo spilgtākās, un Toms būtu piemirsis tiklab jauno skolēnu, kā skolotāju, kas gaidīja abus ierodamies, un būtu nosēdējis te līdz pusnaktij, izliedams savu pateicīgo sirdi mūzikā, ja vecais ķesteris, kam nāve bija tepat jau zobu galā, nebūtu uzstājies, ka baznīca tūdaļ jāslēdz ciet. Tā nu Toms, daudzkārt pateikdamies savam draugam, atvadījās no tā, taustīdamies iznāca ārā apgaismotajā ielā un steidzās uz viesnīcu paēst pusdienas.

Fermeri tikmēr jau bija aizbraukuši uz mājām, un ar smiltīm izkaisītā zāle tai viesnīcā, kuras sētā Toms bija atstājis savu zirgu, bija pilnīgi tukša, tāpēc viņš palūdza piebīdīt mazo galdiņu tuvāk kaminain un ķērās pie labi izcepta bifšteka un kūpošiem, karstiem kartupeļiem, no sirds priecādamies par to teicamo kvalitati un izjuzdams īstu baudu. Bez tam blakus šķīvim stāvēja krūze ar lielisko Viltširas alu, un viss tas kopā radīja tik brīnišķīgu efektu, ka Toms bija spiests laiku pa laikam nolikt nazi un dakšiņu uz galdauta un dziļā aizgrābtībā saberzēt rokas. Kad pasniedza sieru un selerijas, viņš izvilka no kabatas grāmatiņu un sāka ēst bez steigas — iekož, iedzer alu, palasa, aizver grāmatu un atkal atgriežas domās pie jaunā skolēna. Apsvēris šo tematu no visām pusēm, viņš no jaunā iedziļinājās grāmatā, kad durvis pēkšņi atdarījās un ienāca kāds apmeklētājs, ienesdams līdzi tādu saltuma vilni, ka uguns kaminā šķita pilnīgi apdziestam.

—  Nikns sals šovakar, ser, — sacīja ienācējs, pieklājīgi izpauzdams savu atzinību par mistera Pinča rīcību, kurš atvirzījās ar galdiņu sānis, lai dotu vietu svešajam. — Neliecieties traucēties, esiet tik laipni!

Lai gan vārdos viņš izrādīja gādību par mistera Pinča ērtībām, tomēr pievirzīja lielo ādas atzveltni pie paša kamina un nosēdās uguns priekšā, noliekot kājas uz restēm.

—   Kājas galīgi stīvas. Jā, negants aukstums!

—  Jūs laikam ilgu laiku pavadijat ārā? — misters Pinčs ievaicājās.

—   Visu dienu. Un vēl uz bukas.

«Tāpēc viņš ielaida istabā tādu aukstumu,» misters Pinčs nodomāja. «Nabags! Jādomā, sasalis vai ragā.»

Svešinieks arī iegrima domās un minūtes desmit klusēdams lūkojās ugunī. Beidzot viņš piecēlās un atbrīvojās no šalles un mēteļa, kas (salīdzinot ar mistera Pinča mēteli) bija ļoti silts un biezs. Taču, nometis mēteli, viņš runīgāks netapa; bet, atsēdies tai pašā krēslā un pozā, atlaidās pret atzveltni un sāka grauzt nagus. Viņš bija jauns, varbūt gadu divdesmit, un skaists, žirgtām, tumšām acīm, strauju skatienu un kustībām, kas lika Tomam vēl vairāk apzināties savu tūļību un kļūt vēl kautrākam.

Istabā bija pulkstenis, uz ko svešinieks bieži atskatījās. Tāpat rīkojās arī Toms, daļēji aiz līdzjūtības pret nerunfgo kaimiņu, daļēji tāpēc, ka jaunajam skolēnam bija jāierodas šeit pusseptiņos un pulksteņa rādītāji jau tuvojās šim ciparam. Katrreiz, līdzko svešinieks uztvēra pulkstenim pievērsto Toma skatienu, Toms samulsa, it kā pieķerts nedarbos; jauneklis laikam bija pamanījis viņa bažas un smaidot sacīja:

—   Liekas, ka pulkstenis interesē mūs abus. Man šeit jāsastopas ar kādu džentlmeni.

—  Man tāpat, — misters Pinčs atbildēja.

—  Tieši pusseptiņos, — svešinieks turpināja.

—  Tieši pusseptiņos, — Toms izsacīja reizē ar jaunekli, un tas izbrīnījies pavērās viņā.

—  Jaunajam džentlmenim, ko es gaidu, — Toms bikli piezīmēja, — jāvaicā šeit pusseptiņos pēc cilvēka ar uzvārdu Pinčs.

—  Ak dievs! — jauneklis izsaucās, pietrūkdamies kājās. — Un es vēl aizsēdos ugunij priekšā! Man prātā nenāca, ka jūs esat misters Pinčs. Es esmu tas pats misters Martins, ko jūs gaidāt. Lūdzu, piedodiet man! Labvakar! Un sēdieties tuvāk, esiet tik laipni!

—  Pateicos, — Toms atbildēja, — pateicos. Man nemaz nav auksti, bet jūs esat nosalis, un mums vēl jābrauc labs gabals aukstumā. Bet, ja jums tā patīk, es pievirzīšos tuvāk. Es… es esmu ļoti priecīgs, — Toms piebilda ar viņam vienam piemītošu vaļsirdīgu un mulsu smaidu, kas skaidrāk nekā uz papīra iespiesti vārdi liecināja, ka viņš apzinās visus savus trūkumus un paļaujas uz sarunu biedra laipnību, — es esmu ļoti priecīgs, ka tieši jūs esat tas cilvēks, ko es gaidīju. Es nupat vel nodomāju, — cik labi būtu, ja tas līdzinātos jums.

—  Man liels prieks to dzirdēt, — Martins atbildēja, atkal spiezdams viņam roku. — Ticiet man, es pats domāju, kas tā būtu par laimi, ja misters Pinčs izrādītos līdzīgs jums.

—  Vai patiešām? — Toms, patīkami pārsteigts, atsaucās. — Vai jūs nejokojat?

—  Goda vārds, ne, — jaunais paziņa apgalvoja. — Mēs abi lieliski sapratīsimies, par to esmu pārliecināts, un man tas liels atvieglojums, jo, taisnību sakot, es neesmu tāds cilvēks, kas var saprasties ar visiem. Šai ziņā man bija stipras šaubas, bet nu tās ir izgaisušas. Esiet tik laipni un pazvaniet, lūdzami!

Misters Pinčs pietrūkās kājās un aši izpildīja Martina lūgumu (Martinam, sildoties pie kamina, zvans atradās pie pašas galvas), un smaidot klausījās sava jaunā drauga vārdos:

—  Ja jums garšo punšs, tad atļaujiet man pasūtīt katram pa glāzei un īsti karstu, lai varam pienācīgi apslacīt mūsu draudzību. Man jāatzīstas, mister Pinč, ka visā savā mūžā neesmu tā kārojis kaut ko karstu un uzmundrinošu kā patlaban, taču, nezinādams, kas jūs par cilvēku, es negribēju dzert, jums redzot, jo pirmais iespaids, zināt, ir ļoti svarīgs un tik drīz vis neizgaist.

Misters Pinčs piekrita, un punšu pasūtīja. Drīz vien tas parādījās galdā karsts un stiprs. Izdzēruši kūpošo dzērienu viens uz otra veselību, abi tapa vaļsirdīgāki.

—   Es, zināt, esmu attāls radinieks Peksnifam, — jauneklis sacīja.

—  Vai patiešām? — misters Pinčs nobrīnījās.

—  Jā. Mans vectēvs ir viņa brālēns, tāpēc arī mums sanāk kaut kas uz radniecības pusi, ja jūs to varat izprast. Es gan nevaru.

—  Tātad Martins ir jūsu vārds, — misters Pinčs domīgi prātoja. — O!

—   Nuja, ka tā, — viņa draugs atbildēja, — lai gan man labāk patiktu, ja tas būtu mans uzvārds, jo tas man. nav diez cik daiļskanīgs un gari rakstāms. Mani sauc Čezlvitu.

—   Ak dievs! — misters Pinčs izsaucās, neviļus salēkdamies.

—   Vai tas kāds brīnums, ka man ir vārds un uzvārds? — Martins vaicāja, celdams glāzi pie lūpām.

—   Daudzi ar to var lepoties.

—   Ak nē jel, — misters Pinčs atbildēja, — nebūt ne. Nudien, nebūt ne! — Taču, atcerējies, ka misters Peksnifs viņu stingri nozvērinājis neminēt nevienam par veco džentlmeni ar tādu pašu uzvārdu, kas bija uzturējies «Pūķī», misters Pinčs citādi neprata noslēpt savu apmulsumu, kā tāpat pieliekot glāzi pie lūpām. Brīdi viņi lūkojās viens otrā pāri glāzēm un tad, iztukšojuši tās, nolika uz galda.

—   Es liku zirgupuisim ap šo laiku iejūgt zirgu, — misters Pinčs sacīja, pametis skatienu uz pulksteni.

—   Vai brauksim?

—   Kā jums patīk, — jauneklis atbildēja.

—   Varbūt jūs gribat braukt? — misters Pinčs ievaicājās; viņa seja staroja, jo viņš labi apzinājās, cik vilinošs ir šāds piedāvājums. — Varat to darīt, ja vēlaties.

—   Nu, mister Pinč, tas atkarīgs no jūsu zirga, — Martins smaidot atteica. — Ja zirgs slikts, tad es labāk sabāzīšu rokas kabatās, lai tās nesalst.

Viņš bija tik apmierināts ar savu joku, ka arī misteram Pinčam tas likās lielisks, un tas arī iesmējās, un tad jau viņš pilnīgi pārliecinājās, ka joks taisni nepārspējams. Pēc tam misters Pinčs samaksāja savu tēriņu un misters Čezlvits samaksāja par punšu, tad, satinušies, cik vien katrs silti varēja, viņi devās uz izeju, kur mistera Peksnifa kustamais īpašums aizsprostoja ceļu.

—   Nē, paldies, mister Pinč, es nevēlos braukt, — Martins sacīja, apsēzdamies blakus sēdeklī. — Starp citu, te man ir lāde. Vai nevaram to novietot kaut kur ratos?

—   Protams! — Toms atbildēja. — Dik, noliec to kaut kur!

Lādei nebija tik piekļāvīgi izmēri, ka to varētu nolikt, kur pagadās, taču zirgupuisis Diks kopā ar misteru Čezlvitu atrada tai vietu. Lādi nolika mistera Pinča pusē, un misters Čezlvits izsacīja bažas, vai tā netraucēšot misteru Pinču, uz ko tas atbildēja: — Nepavisam, — lai gan viņam nu nācās sēdēt tik neērtā pozā, ka viņš varēja saskatīt tikai savus ceļgalus. Tomēr slikts ir tikai tas vējš, kas nevienam neatnes labumu: šās parunas patiesība apstiprinājās tai pašā mirklī, jo saltais vējš pūta no Toma puses un lāde kopā ar Tomu izveidoja tādu aizsargvalni starp aukstumu un jauno skolēnu, ka šis džentlmenis nekā nejuta no sala, kas bija varen jauki.

Vakars bija skaidrs, ar spožu mēnesnīcu. Visa apkārtne laistījās sudrabā aiz sarmas un mēness stariem un izskatījās ārkārtīgi skaista. Sākumā dabas lielais miers un klusums noskaņoja jaunekļus uz klusēšanu, taču pēc kāda laiciņa punšs un svaigais gaiss padarīja abus neparasti runīgus, un tie tērzēja vienā laidā. Kad viņi pusceļā apstājās padzirdīt zirgu, Martins (kas neskopojās ar naudu) pasūtīja vēl glāzi punša, ko par abiem izdzēra, un saruna ritēja vēl mundrāk. Galvenais sarunas priekšmets, protams, bija misters Peksnifs ar savu ģimeni; Toms Pinčs ar asarām acīs attēloja šās ģimenes neizmērojamo augstsirdību tik spilgtās krāsās, ka ikvienam normāli jūtošam cilvēkam vajadzētu mesties ceļos šādu ļaužu priekšā; misters Peksnifs, protams, to nebija paredzējis un iedomājies, citādi viņš (aiz sava lielā kautruma) nekad nebūtu sūtījis misteru Pinču pēc jaunā skolēna.

Tā nu viņi brauca, brauca un brauca, kā stāsta pasakās, kamēr beidzot kļuva redzamas mirgojošās ciemata ugunis un zvanu torņa garā ēna kapsētas zālē it kā uz milzu pulksteņa (ak vai, paša nekļūdīgākā!) ciparnīcas; paklausot debess spīdekļu kustībai, tas atzīmē dienu, nedēļu un gadu ašo gaitu ar savu mainīgo ēnas pirkstu šai svētajā zemē.

—  Glīta baznīca! — Martins sacīja, redzēdams, ka viņa ceļabiedrs pietur jau tā kūtro zirgu, tuvojoties tai.

—  Vai ne? — Toms ar lielu lepnumu atsaucās. — Un tanī ir visjaukākās ērģelītes pasaulē. Es tās spēlēju.

—  Patiešām? Diezin vai tas atmaksājas. Vai jūs daudz nopelnāt?

—   Itin neko, — Toms atbildēja.

—   Nu, nu, — viņa draugs nosacīja. — Kā redzu, jūs esat liels savādnieks.

Iestājās klusuma bridis.

—   Kad es teicu «itin neko», — misters Pinčs līksmi piezīmēja, — tad es kļūdījos un nepasacīju, ko domāju, jo man tas sagādā lielu prieku un dod iespēju pavadīt dažas laimīgas stundas. Un nesen liktenis mani apveltīja vēl ar ko citu, tikai nezinu, vai jums būs patika klausīties.

—   Kāpēc tad ne? Kas tas bija?

—   Es redzēju, — Toms pazemināja balsi, — pašu piemīlīgāko un daiļāko seju, kādu vien var iedomāties.

—  Es varu gan tādu iedomāties, — viņa draugs domīgi sacīja, — ja vien mana atmiņa nav galīgi zudusi.

—  Viņa ieradās pirmo reizi, — Toms turpināja, uzlicis viņam roku uz pleca, — agri no rīta, kad tikko ausa gaisma; kad es atskatījos un ieraudzīju viņu durvīs, tad vai sastingu; sākumā man likās, ka tā ir parādība. Pēc mirkļa es, protams, atjēdzos un, paldies dievam, tik ātri, ka nemaz nepārstāju spēlēt.

—   Kāpēc tad «paldies dievam»?

—  Kāpēc? Tāpēc, ka viņa stāvēja un klausījās. Man bija brilles, un es viņu redzēju pa aizkaru spraugu tikpat skaidri kā patlaban jūs; tā bija skaistule. Pēc brīža viņa nozuda, bet es spēlēju, kamēr vien viņa varēja dzirdēt.

—   Kāpēc jūs tā darījāt?

—   Vai tad jūs nesaprotat? — Toms atbildēja. — Viņa varēja iedomāties, ka neesmu to redzējis, un atnākt atkal.

—  Vai viņa atnaca?

—  Zināms. Tūliņ nākamajā rītā un vakarā tāpat; aizvien tādā laikā, kad baznīcā nav ļaužu, un pastāvīgi viena pati. Es cēlos agrāk un paliku baznīcā ilgāk, lai durvis būtu vaļā, kad viņa ierodas, un lai ērģeles spēlētu, citādi viņa justos vīlusies. Viņa apmeklēja baznīcu vairākas dienas no vietas un vienmēr palika paklausītiem. Bet nu viņa ir aizbraukusi, un no visa neticamā šai plašajā pasaulē visneticamākais ir tas, ka rnan vēl kādreiz gadīsies ieraudzīt viņas seju.

—  Vai jūs nekā par viņu nezināt?

—   Nē.

—   Un nekad nesekojat viņai, kad ta gaja projām?

— Kāpēc lai es to būtu darījis? — Toms Pinčs atteica. — Mana sabiedrība taču viņai nebija vajadzīga. Viņa nāca klausīties ērģeles, nevis sastapties ar mani; par ko lai es aizbiedētu viņu no vietas, kas tai bija iepatikusies? Nē, lai dievs stāv viņai klāt! — Toms izsaucās. — Lai sagādātu viņai kaut dažas minūtes prieka, es spēlētu ērģeles ik dienas līdz pašam vecumam; es būtu laimīgs, ja viņa, domādama par muziķu, kādreiz atcerētos arī nabaga muzikantu, un tā būtu man vislielākā balva, ja viņa iedomātu par mani kopā ar to, kas viņai mīļš!

Jaunais skolēns acīm redzot bija krietni vien pārsteigts par šādu mistera Pinča mazdūšību un droši vien būtu kaut ko sacījis vai pat devis labu padomu, taču tobrīd viņi piebrauca pie mistera Peksnifa mājas durvīm — šoreiz pie parādes durvīm — par godu tik svinīgam un prieka pilnam gadījumam. Zirgu saņēma tas pats zirgupuisis, kuru misters Pinčs šorīt bija lūdzis pievaldīt straujo dzīvnieku; nodevis šo četrkājaino puiša gādībā un čukstus piekodinājis misteram Čezlvitam ne ar pušplēstu vārdu nepieminēt to, kas tam jūtu pārpilnībā uzticēts, Toms veda jauno skolēnu iekšā, lai nekavējoties iepazīstinātu to ar misteru Peksnifu.

Misters Peksnifs acīm redzot nebija gaidījis viņus tik drīz: viņš bija apkrāvies ar atvērtām grāmatām un ar zīmuli mutē un cirkuli rokā skatījās te vienā, te otrā sējumā, kur bija milzums matematisku zīmējumu, tik sarežģītu, ka tie atgādināja schematisku iluminācijas attēlojumu. Arī mis Ceritija nebija gaidījusi viesus un, apsēdusies pie prāva pīta groza, nodarbojās ar sazin kādu neiedomājamu naktsmiču šūšanu trūcīgajiem. Tāpat mis Mersija nebija viņus gaidījusi un, atsēdusies uz sava soliņa, pielaikoja — žēlīgais dievs! — apakšsvārkus kaimiņu meitēna lellei, kuru bija apsolījusies uzpost; tā bija pieaugusi lelle, īsta jaunkundze, un tāpēc mis Mersija samulsa vēl vairāk; lelles cepuri viņa bija aiz lentes piesējusi pie kādas no savām gaišajām cirtām, lai šī cepure nenoklīstu vai kāds tai neuzsēstos virsū. Būtu ārkārtīgi grūti, varbūt pat neiespējami iedomāties tik negaidīti pārsteigtu ģimeni, kāda bija Peksnifu ģimene šai reizē.

—  Mīļais dievs! — izsaucās misters Peksnifs, pacēlis acis un pārmainīdams izklaidīgo sejas izteiksmi pret priecīgi pārsteigtu. — Jūs jau klāt! Martin, manu dārgo zēn, kāds man prieks, ka redzu jūs savā vienkāršajā mītnē!

Ar šādu laipnu sveicienu misters Peksnifs mīļi apskāva Martinu un vairākkārt paplikšķināja ar labo roku viņam pa muguru, it kā nespēdams izteikt savas jūtas vārdos.

—   Un te ir manas meitas, Martin, — viņš attapies turpināja, — manas abas vienīgās meitas, kuras jūs neesat redzējis — ak, šīs bēdīgās ģimeņu nesaskaņasl — kopš tā laika, kad vēl kā bērni rotaļājāties kopā. Nē, nē, manas mīļās, nav jāsarkst par to, ka jūs ierauga, strādājot jūsu parastos ikdienas darbus. Mēs gatavojāmies uzņemt jūs kā viesi, Martin, mūsu mazajā parādes viesistabā, — misters Peksnifs smaidīdams runāja, — bet tā man labāk patīk, tā man patīk daudz labāk!

Ak svētītā nevainības zvaigzne, lai kur tu atrastos, bet tobrīd tu koši iemirdzējies etera viļņos, kad abas mis Peksnifas pietvīkušas pasniedza Martinam savas lilijziedu rociņas sasveicinoties! Kā tu mirgoji it kā trīsēdama līdzjūtībā, kad mis Mersija, atcerējusies savām cirtām piesprausto lelles cepuri, aizgriezās, slēpdama daiļo sejiņu, kamēr viņas lēnprātīgā māsa norāva cepuri un par maiga māsas pārmetuma zīmi vieglītēm iesita Mersijai pa apaļo plecu!

—  Bet sakiet, Martin, — misters Peksnifs atraisījās no šās ainas vērošanas un draudzīgi satvēra mistera Pinča elkoni, — kā jūs saņēma mūsu draugs?

—  Ļoti labi, ser. Mēs ar viņu esam nodibinājuši vislabākās attiecības, varat man ticēt.

—   Lāga vecais Toms Pinčs! — misters Peksnifs sacīja, nolūkojoties viņā ar liegām skumjām. — Ak! Liekas, vēl vakardien Toms bija zēns, tikko no skolas sola nācis. Bet, kad tā padomā, — cik daudz gadu jau pagājis, kopš Tomass Pinčs un es sastapāmies dzīves ceļosi

Misters Pinčs nespēja izteikt ne vārda. Viņš bija pārāk aizkustināts. Viņš tikai spieda sava patrona roku par pateicības zīmi.

—   Un mēs ar Tomasu Pinču, — misters Peksnifs turpināja izjustā balsī, — iesim arī tālāk pa šo ceļu kā uzticami un nešķirami draugi! Un, ja vienam no mums gadīsies kāda liksta liktenīgajos dzīves krustceļos, tad otrs to nepametīs bez pajumtes un gādās, lai pie tā slimības gultas plaukst Cerība un Dāsnums!

—   Nu, nu, nu! — viņš piemetināja priecīgākā tonī, spiezdams mistera Pinča elkoni. — Nerunāsim vairs par to! Martin, dārgais draugs, lai jūs šais sienās justos kā mājās, ļaujiet man parādīt, kā un kur mēs dzīvojam. Iesim!

Viņš paņēma degošu sveci un dzīrās iet ārā sava jaunā radinieka pavadībā, taču pie durvīm atskatījās:

—  Vai nenāksiet mums līdzi, Tom Pinč?

Jā, ar prieku, kaut vai nāvē — Toms būtu sekojis viņam visur, būtu laimīgs atdot dzīvību par tādu cilvēku!

—   Šī, — misters Peksnifs atvēra durvis uz pretējo istabu, — ir tā mazā telpa, ko pirmīt pieminēju. Manas meitenes lepojas ar to, Martin. Un te, — viņš atvēra citas durvis, — ir tā mazā istabiņa, kur dzimuši visi mani darbi (niecīgi pat tai vislabākajā gadījumā). Mans portrets, ko gleznojis Spillers. Mans krūšutēls, ko veidojis Spokers. Visi uzskata, ka krūšutēls stipri līdzīgs oriģinālām. Es pats arī saskatu kaut kādu līdzību kreisās nāss apakšējā daļā.

Arī Martins pievienojās visu domām, tikai aizrādīja, ka krūšutēlam trūkstot apgarotības. Misters Peksnifs atbildēja, ka arī citi esot atklājuši šo trūkumu. Zīmīgi, ka jaunajam radiniekam tāpat tas dūries acīs. Misteram Peksnifam esot ļoti patīkami pārliecināties, ka Martinam tik ass skatiens.

—   Te jūs redzat dažādas grāmatas, — misters Peksnifs turpināja, pamādams ar roku uz sienu, — kas saistās ar mūsu profesiju. Es arī pats esmu šo to uzrakstījis, kaut gan vēl neesmu publicējis. Uzmanīgāk, te ir kāpnes. Un šeit, — viņš pavēra kādas durvis, — es lasu vakaros, kad manējie domā, ka esmu jau sen miega mātes klēpī. Dažreiz es tā nodaru vairāk pāri savai vese

li)

iibai, nekā pats to varu attaisnot, taču «māksla ir mūžīga, bet dzīve īsa». Kā redzat, arī te ir viss vajadzīgais pie rokas, lai varētu uzskicēt pēkšņi radušos domu.

Viņš paskaidroja savus vārdus, norādīdams uz mazu, apaļu galdiņu ar lampu, ap kuru bija izvietoti dažāda formātā papīri, gumija un rasetne tam gadījumam, ja kāda celtnieciska ideja apmeklētu misteru Peksnifu naktī, jo tad viņš, izlēcis no gultas, varētu to tūdaļ padarīt nemirstīgu.

Misters Peksnifs attaisīja vēl kādas durvis tai pašā stāvā un tūliņ aizcirta, it kā pār šās istabas slieksni būtu aizliegts pārkāpt. Taču viņš palika turpat stāvam un smaidot sacīja:

—   Bet kāpēc gan ne?

Martins nezināja, ko teikt, jo nekā nesaprata. Tāpēc misters Peksnifs atbildēja pats, plaši atvērdams durvis:

—  Manu meitu istaba. Citu acīm — nabadzīga istabiņa otrajā stāvā, bet viņām — vesela pasaku valstība. Spodrība. Svaigs gaiss. Augu valsts, kā jūs redzat: hiacintes, tāpat grāmatas, spārnotie draugi (tos gan pārstāvēja viens pats noplucis zvirbulis bez astes, kas bija speciāli uznests no virtuves). Visādi nieciņi, kas iepriecina meiteņu sirdis. Vairāk nekā. Tas, kas ciena saltu greznību, meklēs to šeit veltīgi.

To sacījis, viņš uzveda abus trešajā stāvā.

—   Un šeit, — misters Peksnifs turpināja, plaši atvērdams jau agrāk minētās ievērības cienīgās telpas durvis,— šeit ir tā istaba, kur papildinājies zināšanās ne viens vien talants, vismaz es tā domāju. Šai istabā man ir dzimusi kāda zvanu torņa ideja, kuru es kādreiz dāvāšu cilvēcei. Šeit mēs strādājam, dārgais Martin. No šās istabas nācis ne viens vien arehitekts; vairāki, vai ne, mister Pinč?

Toms to apstiprināja; vēl vairāk, — viņš taru pilnīgi ticēja.

—   Te jūs redzat, — misters Peksnifs aši apgaismoja ar sveci vienu rasējumu pēc otra, — dažas mūsu nodarbību pēdas. Solsbcrijas katedrale no ziemeļiem. Tā pati no dienvidiem. No austrumiem. No rietumiem. No dienvidaustrumiem. No ziemeļrietumiem. Tilts. Nabagmāja.

Cietums. Baznīca. Pulvera noliktava. Vīna pagrabs. Portiks. Lapene. Ledus pagrabs. Plāni, profili, šķērs griezumi — viss, kas vajadzīgs. Un te, — viņš piemetināja, ieejot lielā istabā ar četrām šaurām gultiņām tai pašā stāvā, — te ir jūsu istaba; misters Pinčs ir jūsu klusais istabas biedrs. Skats uz dienvidiem, burvīga ainava; mistera Pinča mazā bibliotēka, kā redzat; ļoti ērti un patīkami. Ja jūs vēlētos ko pievienot šīm ērtībām, varat prasīt man to katrā laikā. Pat svešiniekiem šai zinā netiek celti nekādi ierobežojumi, kur nu vēl jums, dārgais Martin.

Tā bija neapstrīdama patiesība, un, lai apstiprinātu mistera Peksnifa vārdus, jāpiemetina, ka jebkuram skolēnam bija atļauts prasīt visu, kas vien tam ienāca prātā. Daži jauni džentlmeņi veselus piecus gadus no vietas bija prasījuši vienu un to pašu, un neviens nebija tiem liedzis prasīt.

— Kalpotāji guļ bēniņos, — misters Peksnifs piebilda. — Tas nu ir viss. — Un pēc tam, pašapmierināti uzklausīdams sava jaunā drauga uzslavas, ko tas veltīja visam iekārtojumam, atveda viņus atpakaļ viesistaba.

Te bija notikušas lielas pārmaiņas: priekšdarbi diezgan liela apmēra dzīrēm gandrīz jau pabeigti un abas mis Peksnifas ar vislaipnakajām sejām gaidīja viņus atgriežamies. Galdu rotāja divas pudeles jāņogu vīna — sarkana un balta, šķīvis ar sendvičiem (ļoti gariem un ar ļoti trūcīgu saturu); otrs šķīvis ar āboliem, trešais ar jūrnieku sausiņiem (kā zināms, visai sulīga un garšīga barība); trauciņš ar krimstalainām apelsinu šķēlītēm, apvārtītām pūdercukurā, un pilnīgi pārakmeņojies mājas cepums. Misteram Pinčam aizrāvās elpa, skatot visu šo pārpilnību, jo, lai gan jaunpienākušos skolēnus radināja pie vilšanās pakāpeniski, sevišķi attiecībā uz vīnu, kas bija izgājis cauri tik daudzām atšķaidīšanas stadijām, ka dažkārt jaunais džentlmenis divu nedēlu laikā netika līdz pirmavotam, tās tomēr bija dzīres — kaut kas līdzīgs lordmēra mielastam ģimenes apstākļos, kaut kas tāds, kas iespiežas atmiņā uz ilgiem laikiem un dod vielu pārdomām.

Misters Peksnifs uzaicināja sabiedrību parādīt godu šim cienastam, kam bez savām galvenajām vērtībām bija vēl viena laba papildu īpašība, un proti — tas atradās visciešākajā saskaņā ar laiku: bija tāds pats auksts un sauss.

—  Martins, — viņš sacīja, — sēdēs starp jums abām, manas dārgās, bet misters Pinčs man blakus. Dzersim uz mūsu jaunā drauga veselību, lai mums labi klātos visiem kopā! Martin, mans dārgais draugs, uz jūsu laimi! Mister Pinč, ja jūs tā taupīsiet vīnu, mēs saķildosimies.

Un, pūlēdamies neviebties no skābā vīna (kā vienmēr, saudzēdams citu jūtas), misters Peksnifs pats parādīja godu savam uzsauktajam tostam.

—  Šis kopojums, — viņš noteica, domādams sabiedrību, nevis vīnu, — ir atalgojums cilvēkam par dažu labu vilšanos un nepatikšanām. Līksmosimies! — un viņš uzkoda pēc vīna malka jūrnieku sausiņu. — Tā sirds ir nožēlošanas vērta, kas nekad nelīksmojas, bet mūsējās tādas nav. Nē!

Šādi ierosinādams jautrību, viņš centās izklaidēt un pamielot visu sabiedrību, kamēr misters Pinčs, varbūt gribēdams pārliecināties, ka viss dzirdētais un redzētais nav tikai burvīgs sapnis, bet īstenība, ēda visu pa kārtai, it īpaši trūcīgā satura sendvičus. Arī vīnu viņš dzēra netaupīdams un, atceroties mistera Peksnifa vārdus, tik centīgi «apkaroja» pudeli, ka ikreiz, tiklīdz Toms piepildīja glāzi, mis Ceritija nenocietās un, lai gan bija apņēmusies būt laipna, uzmeta viņam šausmu pilnu skatienu kā rēgam. Misters Peksnifs šādos mirkļos arī tapa domīgs, ja ne noskumis; iespējams gan, ka, zinādams šā dzēriena īpašības, viņš klusībā apsvēra, kas notiks ar misteru Pinču rīt, un mēģināja atcerēties drošāko līdzekli pret vēdergraizēm.

Martins bija jau paspējis sadraudzēties ar abām mis Peksnifām, un viņi pašiem par patiku jautri apmainījās atmiņām par bērnības dienām. Mis Mersija nevaldāmi smējās par itin visu, ko vien runāja pie galda, un laiku pa laikam, paskatīdamās uz mistera Pinča starojošo seju, paļāvās tādai smieklu lēkmei, ka daudz netrūka no histērijas. Taču viņas prātīgākā māsa norāja to par šādiem jautrības uzliesmojumiem, pikti čukstot, ka te neesot par ko smieties un ka šai drīz zudīšot pacietība, taču parasti rājēja pati sāka smieties — gan daudz apvaldītāk par māsu, izsacīdamās, ka tas patiešām esot mazliet par daudz smieklīgi un to neesot iespējams noskatīties bez smiekliem.

Tikmēr sen jau bija pienācis laiks atcerēties seno laiku filozofa atklātās lielās patiesības pirmo punktu, proti, kā iemantojama bagātība, veselība un gudrība; šā izteiciena neapstrīdamību daudzkārt pierādījuši skursteņslauķi un citi ļaudis, kas agri cēlušies un laikā gājuši gulēt, tā iedzīvodamies milzu bagātībā. Abas jaunās lēdijas tūliņ piecēlās un, atvadījušās no mistera Čezlvita visai maigi, no sava tēva visai godbijīgi, bet no mistera Pinča visai žēlīgi, devās uz savu pasaku valstību. Misteram Peksnifam iegribējās katrā ziņā pašam pavadīt savu jauno draugu uz tā istabu, lai pārliecinātos, vai tam būs tur ērti, tāpēc, paņēmis Martinu zem rokas, viņš vadīja to uz guļamistabu, un misters Pinčs sekoja, nesdams sveci.

—  Mister Pinč, — Peksnifs sacīja, sakrustojis rokas un atsēdies kādā no tukšajām gultām, — es neredzu kniebļu uz svečtura. Vai jūs neizdarītu man pakalpojumu un nenoietu lejā pēc knaiblēm?

Misters Pinčs, priecādamies, ka var būt noderīgs, nekavējoties devās lejā pēc knaiblēm.

—  Jums jāatvaino Tomass Pinčs par to, ka viņam trūkst slīpējuma, — Peksnifs sacīja ar pielaidīgu un nožēlojošu smaidu, tiklīdz misters Pinčs bija izgājis ārā. — Toties nodomi viņam labi.

—  Viņš ir ļoti labs cilvēks, scr.

—  O jā, — misters Peksnifs piekrita. — Jā. Tomasam Pinčam ir vislabākie nodomi. Viņš atceras tos, kas viņam labu darījuši. Man vēl nav vajadzējis nožēlot, ka esmu draudzīgi izturējies pret viņu.

—   Un nevajadzēs arī, ser, tā es domāju.

—  Jā, — misters Peksnifs piebalsoja. — Jā. Ceru, ka nevajadzēs. Viņš, nabadziņš, vienmēr cenšas darīt visu, kas viņa spēkos, bet tam trūkst jebkāda talanta. Izmantojiet viņa pakalpojumus, Martin, cik vien jums vajag!

Vienīgais Tomasa Pinča trūkums ir tas, ka viņš dažreiz aizmirst savu stāvokli, bet to var viegli izlabot. Lāga dvēselei Jūs redzēsiet, ka ar viņu nebūs grūti saprasties. Ar Tabu naktil

—   Ar labu nakti, ser!

Tieši tobrīd ienāca misters Pinčs ar knaiblēm.

—    Labu nakti arī jutns, mister Pinč, — Peksnifs noteica. — Saldu dusu jums abiem, mani draugi! Lai dievs jūs svētī! Lai dievs jūs svētī!

Piesaucis visai kvēli šādu svētību pār savu jauno draugu galvām, misters Peksnifs devās uz savu istabu, bet jaunekļi, juzdamies stipri noguruši, drīz vien iemiga. Ja Martins arī redzēja kādu sapni, tad tam izskaidrojums būs atrodams šā vēstījuma turpmākajās lappusēs. Tomasam Pinčam sapņos rādījās visādi svētki, baznīcu ērģeles un eņģeļiem līdzīgi Peksnifi. Taču pagāja krietns laika sprīdis, iekams misters Peksnifs redzēja kādu sapni vai vismaz pieskārās ar galvu spilvenam, jo viņš vismaz divas stundas nosēdēja savā istabā kamina priekšā, lūkodamies oglēs un iegrimis dziļās domās. Tomēr galu galā arī viņš iemiga un redzēja sapņus. Tā klusajās nakts stundās zem viena un tā paša jumta var patverties vēl vairāk nesakarīgu un pretrunīgu murgu nekā vājprātīgā smadzenēs.

## VI NODAĻA SATUR KOPA AR CITĀM SVARĪGĀM ZIŅĀM, KAS SKAR MISTERU PEKSNIFU UN ARCHITEKTURU, ARI JO SĪKU APRAKSTU, KĀDUS PANĀKUMUS GUVA MISTERS PINCS CEĻA UZ JAUNĀ SKOLĒNA DRAUDZĪBAS UN UZTICĪBAS IEKAROŠANU.

Bija rīts, un daiļā Aurora, par kuru tik daudz runāts, rakstīts un dziedāts, ieknieba ar sārtajiem pirkstiņiem mis Peksnifas degunā. Dieviete bija ieņēmusies šādu draisku paradumu jokoties ar mīlīgo Čeritiju; nicināmās prozas valodā tas nozīmētu, ka jaukās meičas degungals brokastlaikā allaž bija sarkans. Taisnību sakot, dienas pirmajā pusē viņas deguns pastāvīgi izskatījās nosalis un spīdēja kā noberzts ar smilšpapīru; līdzīga parādība bija vērojama viņas raksturā, kam arī rīta pusē piemita kas dzēlīgs un sīvs, it kā, gleznaini izsakoties, viņas noskaņojuma nektārā būtu pieliets pārāk daudz citrona sulas, tā samaitājot dzēriena garšu.

Šī dzēlīguma pārpilnība daiļās jaunavas raksturā parasti izpaudās tā, ka viņa vēl vairāk atšķaidīja ar ūdeni mistera Pinča jau tā plāno tēju, samazināja viņa sviesta porciju līdz mikroskopiskiem apmēriem un tā joprojām. Bet torīt pēc iepazīšanās banketa viņa ļāva misteram Pinčam rīkoties pilnīgi brīvi un neierobežoti ar visu ēdamo un dzeramo, un tas tā pārsteidza un samulsināja nabaga Tomu, ka viņš, līdzīgi vārgam cietumniekam, kas izlaists no cietuma mūriem sava mūža pēdējās dienās, nezināja, kā izlietot brīvību, un, šaubu un nemiera pārņemts, sāka ilgoties pēc laipnas rokas, kas nokasītu sviestu no viņa maizes rieciena, ierobežotu cukura devu līdz vienam gabaliņam, — vārdu sakot, parādītu visas ierastās uzmanības zīmes. Bez tam Tomu šausmināja pašpārliecinātais jaunais skolēns, kas pastāvīgi «traucēja» misteru Peksnifu ar lūgumu pasniegt maizi un visai aukstasinīgi uzlika uz sava šķīvja vienīgi Peksnifam domāto šķiņķa šķēli. Acīm redzot Martins uzskatīja savu rīcību par pilnīgi dabisku un gaidīja, ka Toms sekos viņa piemēram, jo katrā izdevīgā mirklī aizrādīja šim jauneklim, ka tas «ēdot kā cālis», — īsi sakot, runāja tik bīstamu valodu, ka Toms neiedrošinājās pacelt acis un jutās kā ļaundaris, kas pastrādājis nekrietnu noziegumu pret misteru Peksnifu. Patiešām, šāda mocība uzklausīt visas ģimenes priekšā tik nesmalkjūtīgus aizrādījumus varēja atvietot jebkuras brokastis, nemaz nerunājot par pārdomām, ko tā ierosināja, tāpēc tiklab mistera Pinča rīcības spējas, kā ēstgriba stipri samazinājās, lai gan šorīt viņš bija juties visai izsalcis.

Taču jaunās lēdijas un pats misters Peksnifs par spīti šiem smagajiem pārbaudījumiem nebūt nezaudēja labo omu, lai gan bija jūtams, ka starp viņiem pastāv kāda slepena noruna. Kad brokastis tuvojās beigām, misters

Peksnifs smaidīdams paskaidroja vispārējā priecīgā noskaņojuma iemeslu.

—  Tas negadās bieži, Martin, — viņš sacīja, — ka es un manas meitas pametam mierīgo mājas pavardu un ļaujamies pasaulīgo izpriecu virpulim, bet šoreiz mēs esam nolēmuši tā rīkoties.

—   Vai patiešām, ser! — izsaucās jaunais skolēns.

—  Jā, — misters Peksnifs apstiprināja, sizdams ar vēstuli, ko turēja labajā rokā, pa kreisās rokas delnu.

—   Te ir uzaicinājums ierasties Londonā, — darīšanās, dārgais Martin, stingri profesionālās darīšanās, — un es jau sen esmu solījis savām meitenēm, ka tās varēs mani pavadīt, tiklīdz radīsies izdevība. Mēs braucam šovakar ar diližansu, līdzīgi seno laiku balodim, un atgriezīsimies ar olivas zaru ne agrāk kā pēc nedēļas. Ar olivas zaru es domāju mūsu nelielo bagažu, — misters Peksnifs paskaidroja.

—  Ceru, ka jaunajām lēdijām šis ceļojums sagādās daudz prieka, — Martins piezīmēja.

—   Kā nu ne! — izsaucās Merrija, sasizdama rokas.

— Ak dievs! Čeritij, dārgumiņ, padomā tikai — Londona!

—   Dedzīgais bērns! — misters Peksnifs noteica, sapņaini vērdamies jaunākajā meitā. — Šīm jaunu dienu cerībām piemīt kāds melancholisks jaukums. Patīkami apzināties, ka tās nekad nepiepildīsies. Atceros, arī es pats bērnības dienās domāju, ka marinēti gurķi aug kokos un ziloņi nāk pasaulē ar segtu sēdekli uz muguras. Vēlāk es uzzināju, ka īstenībā nebūt nav tā, pat ne uz to pusi, taču šādi sapņi mani priecināja grūtu pārbaudījumu brīžos. Pat tad, kad es ar sāpēm atklāju, ka esmu sildījis pie savām krūtīm čūsku cilvēka izskatā, — pat šai nestundā tie bija mans mierinājums.

Dzirdot šo baigo norādījumu uz Džonu Vestloku, misters Pinčs tikko neaizrijās ar tējas malku, jo nupat šorīt bija saņēmis no Vestloka vēstuli, kas misteram Peksnifam bija pārāk labi zināms.

—  Jūs tad nu parūpēsieties, mans dārgais Martin, — misters Peksnifs turpināja atkal jautrā omā, — lai mūsu prombūtnē neizlaupa māju. Mēs atstājam visu jūsu uzraudzībā. Te nav nekādu noslēpumu, nekas nav aiz atslēgas, viss pieejams. Pretstatā tam jauneklim austrumu pasakā, kas saucās, ja nemaldos, vienacis kalendars … vai ne, mister Pinč?

—  Vienacis kalenders man šķiet, ser, — Toms nošļupstēja.

—   Manuprāt, tas ir gandrīz viens un tas pats, — misters Peksnifs pielaidīgi pasmaidīja, — vismaz manā laikā tā domāja. Pretstatā šim jauneklim, mans dārgais Martin, mēs jums ne tikai neaizliedzam ieskatīties visos mājas kaktiņos, bet pat lūdzam justies visur kā saimniekam. Līksmojieties, mans dārgais Martin, kaujiet treknu teļu un taisiet mielastu, ja jums tā patīk!

Protams, nevienam nebija nekādu iebildumu pret to, ka Martins nokautu un izlietotu savā labā kādu teju, treknu vai liesu, ja vien tāds mājā atrastos, bet, tā kā mistera Peksnifa ganībās negānījās nekādi teļi, tad viņa priekšlikums jāuzlūko kā vienkārša laipnība, nevis kā reāls viesmīlības pierādījums. Ar šo daiļrunības ziedu sarunai tika pielikts punkts, jo, izsacījies šādā garā, misters Peksnifs piecēlās un devās uz architekturas talantu siltumnīcu, tas ir, uz pazīstamo telpu trešajā stāvā.

—   Palūkosimies, — viņš runāja, kravādamies pa papīriem, — ar ko jūs vislabāk varētu nodarboties manā prombūtnē. Kā būtu, ja jūs uzskicētu pieminekli Londonas lordmēram vai kapa plāksni šerifam, vai govju kūti kāda augstmaņa parkā? Zināt, — un misters Peksnifs sakrustoja rokas uz krūtīm un dziļdomīgā ziņkārē vērās savā jaunajā radiniekā, — man ļoti gribētos redzēt, kādu jūs iztēlojaties govju kūti.

Tomēr Martinu šis priekšlikums nemaz nesajūsmināja.

—  Aka, — turpinaja misters Peksnifs, — izkopj stingru gaurni. Laternas stabs, kā esmu novērojis, izdaiļo prātu un piešķir tam klasisku virzienu. Dekorativa aizkārtne brīnišķīgi ietekmē iztēli. Kā domājat, vai mums nesākt ar dekorativu aizkārtni?

—   Kā jums patīk, mister Peksnif, — Martins šaubīdamies atbildēja.

—   Pag, — šis džentlmenis viņu pārtrauca. — Tā kā jūs esat centīgs un turklāt veikls zīmētājs, tad pamēģiniet — ha, ha! — uzskicēt elementarskolu saskaņā ar šo iespiesto apkārtrakstu un tā prasībām. Goda vārds, — misters Peksnifs rotaļīgi turpināja, — man būs interesanti paskatīties, kas jums iznāks no šā projekta. Ko var zināt, varbūt jauneklim ar jūsu gaumi laimējas uzķert kaut ko pašu par sevi nerealizējamu un nepraktisku, kam es vēlāk varētu piešķirt formu. Jo īstenībā, mans dārgais Martin, īstenībā tikai pēdējie, noslēdzošie vilcieni ir tie, kas liecina par bagātīgu pieredzi un izsmalcinātu gaumi. Ha, ha, ha! Nē, patiešām, man būs prieks redzēt, kas jums iznāks no šās elementarskolas, — misters Peksnifs nobeidza lielā omulībā, plikšķinādams savam jaunajam draugam pa muguru.

Martins labprāt uzņēmās šo darbu, un misters Peksnifs nekavējoties izsniedza tam visus darba izpildīšanai nepieciešamos materialus, joprojām runādams par meistara rokas izdarīto noslēdzošo vilcienu maģisko iedarbību; daudzi stāstīja (protams, viņa vecie ienaidnieki, kas cits!), ka šī iedarbība patiešām esot apbrīnojama un saistoties ar burvestību, jo vairākos gadījumos ar meistara roku piezīmētais bēniņu lodziņš, virtuves durvis, pieci seši pakāpieni vai pat ūdens noteka pārvērta skolēna projektu par paša mistera Peksnifa darbu un sagādāja ienākumus šā džentlmeņa kabatai. Bet tāds jau ir talanta maģiskais spēks, ka tas pārvērš par zeltu visu, kam vien pieskaras!

—  Ja jums iegribēsies atpūtināt savu prātu, pārmainot nodarbošanos, — misters Peksnifs vēl aizrādīja, — tad Tomass Pinčs jums pamācīs plānu rasēšanas mākslu, palīdzēs uzrasēt mūsu sakņu dārza plānu, noteikt ceļa slīpumu starp mūsu māju un stabu krustceļos vai atradīs jums kādu citu derīgu un patīkamu darbu. Pagalmā ir kāds vezums ķieģeļu un daži desmiti vecu puķupodu. Ja jūs, mans dārgais Martin, izveidotu no tiem ko līdzīgu Pētera katedralei Romā vai Sofijas mošejai Konstantinopolē, tad tas būtu visai noderīgi jums un patīkami man, kad es pārbraukšu. Bet tagad, — misters Peksnifs nobeidza, — atstāsim uz kādu brīdi mūsu oficiālās attiecības un atgriezīsimies pie mūsu privātajām darīšanām. Man ļoti gribētos parunāties ar jums manā istabā, kamēr sakravāšu ceļasomu.

Martins sekoja viņam, un kādu stundu viņi pavadīja divatā, atstājuši Tomasu Pinču vienu pašu. Iznācis no mistera Peķsnifa istabas, jauneklis bija visai nerunīgs un sadrūmis un tāds palika visu dienu, tā ka Toms, veltīgi izmēģinājies atrast kādu piemērotu tematu sarunai, juta, ka smalkjūtība aizliedz traucēt Martina pārdomas, un neteica vairs ne vārda.

Tomam gan nebūtu bijis daudz laika sarunām pat tad, ja viņa jaunais draugs būtu valodīgāks: vispirms misters Peksnifs nosauca viņu lejā, lai Toms nostātos senlaiku statujas pozā uz somas un stāvētu, kamēr somu izdodas aizslēgt, pēc tam mis Ceritija pasauca viņu palīgā sasiet šķirstu, tad mis Mersija aicināja viņu salabot tās čemodānu; pēc tam Toms apsēdās un uzrakstīja etiķetes ar sīku saturu katram bagažas gabalam un piedāvājās nonest tos visus lejā, tad apņēmās pieskatīt, lai bagažu divos rokas ratiņos laimīgi aizgādatu līdz diližansa pieturai ielas galā, un palika apsargāt to, kamēr pienāks diližanss. Vārdu sakot, todien Toms nostrādājās ne mazāk par jebkuru nastu nesēju, taču aiz savas bezgalīgās labsirdības uzskatīja savus pakalpojumus par tīro nieku; beidzot, nosēdies uz bagažas un gaidot, kad ieradīsies Peksnifs ar meitām jaunā skolēna pavadībā, Toms atvieglots nopūtās cerībā, ka būs visu izdarījis pa prātam savam labdarim.

— Es gan bažījos, — Toms runāja pats ar sevi, izņēmis no kabatas vēstuli un slaucīdams sviedrus, jo bija sakarsis aiz piepūles, lai gan diena bija auksta, — ka man nebūs laika viņai rakstīt, bet tas gan būtu trakoti žēl, jo sūtīt vēstuli no šejienes pa pastu nav viegli cilvēkam ar tukšāku kabatu. Kā viņa nopriecāsies, nabadzīte, kad ieraudzīs manu rokrakstu un uzzinās, ka Peksnifs vēl tikpat labs pret mani! Es labprāt būtu palūdzis Džonu Vestloku apmeklēt viņu un pastāstīt, kā man klājas, bet baidījos, ka Džons var sarunāt ko ļaunu par Peksnifu un apbēdināt viņu. Bez tam viņa dzīvo pie smalkiem ļaudīm, un jauna cilvēka apmeklējums var viņai sagādāt nepatikšanas. Nabaga Rutai

Tomam Pinčam tapa mazliet skumji, taču tikai uz brītiņu, jo viņš drīz vien nomierinājās un prātoja tālāk:

—   Kas es par nejauku radījumu (tikai Džons allaž mēdz sacīt, k? es esmu labs cilvēks; lāga dvēsele tas Džons un vienmēr labā omā; žēl, ka viņš tā necieš Peksnifu) — skumstu tāpēc, ka dzīvojam šķirti; man vēl vajadzēja priecāties, ka man laimējies un esmu nokļuvis šeit. Es laikam būšu dzimis kreklā, citādi es nebūtu sastapies ar Peksnifu. Un cik lieliski man veicas ar jauno skolēnu! Pirmo reizi redzu tik laipnu, augstsirdīgu un patiesu cilvēku! Mēs uzreiz sadraudzējāmies, bet viņš taču ir Peksnifa radinieks, gudrs, apdāvināts jauneklis, kam viss dzīvē pašķiras! Re, tiklīdz piemin, tā klāt — nāk pa ielu ar tādu seju, it kā iela piederētu viņam.

Patiešām, jaunais skolēns, kuru nemaz nemulsināja gods vest zem rokas mis Mersiju Peksnifu un klausīties jaunās lēdijas izjustos atvadu vārdus, parādījās kopā ar mis Čeritiju un misteru Peksnifu. Arī diližanss tūliņ bija klāt, un Toms, nezaudējot laiku, lūdza misteru Peksnifu nodot vēstuli.

—  Ahā! — misters Peksnifs noteica, paskatījies uz adresi. — Jūsu māsai, Tomas. Jā jel, jā, vēstule tiks nodota, mister Pinč, esiet bez bažām. Māsa to noteikti saņems, mister Pinč.

Viņš sniedza šo solījumu tādā labvēlīgā aizbildņa tonī, ka Toms Pinčs tūdaļ sajuta, kādu lielu pakalpojumu ir lūdzis '(līdz šim tas viņam nebija ienācis prātā), un no sirds pateicās misteram Peksnifam. Abas mis Peksnifas kā vienmēr sāka smieties, jau padzirdējušas pieminam mis Pinčas[4] vārdu. vai tās nav šausmas! Iedomājieties — mis Pinča! Dievs, stāvi klāt!

Viņu jautrība Tomu iepriecināja, jo viņš to uzskatīja par labvēlības un sirsnības zīmi. Tāpēc viņš arī pats pasmējās, berzējot rokas, un visai moži novēlēja lēdijām patīkamu ceļojumu un laimīgu atgriešanos. Diližanss ar olivu zariem ārpusē un baložiem iekšā jau sen bija projām, bet Toms vēl stāvēja uz ceļa, mādams ar roku un klanīdamies; jauno lēdiju neparastā laipnība bija viņu tā aizkustinājusi, ka viņš uz brīdi bija pavisam piemirsis Martinu, kas domīgi stāvēja, atslējies pret ceļa stabu, un, kopš bija iesēdinājis abas Peksnifu jaunavas diližansā, nenovērsdamies raudzījās lejup.

Abus atžilbināja pilnīgais klusums, kas iestājās pēc kņadas un diližansa rīboņas, un saltais ziemas gaiss. Viņi apgriezās, kā norunājuši, un rokrokā devās mājup.

—   Kāds jūs esat skumīgs! — Toms sacīja. — Kas jums kait?

—   Nekas tāds, par ko būtu vērts runāt, — Martins atbildēja. — Drusku vairāk par to, kas bija vakar, un, ceru, krietni vairāk par to, kas būs rīt. Vienkārši slikta oma, Pinč.

—   Ko jūs sakāt! — Toms izsaucās. — Es atkal, gluži otrādi, esmu ļoti labā omā un sevišķi noskaņots uz sarunām. Vai nav tiesa, tas ir visai laipni no jūsu priekšgājēja Džona puses, ka viņš man atrakstīja?

—  Jā, protams, — Martins nevērīgi atbildēja. — Es domāju, viņš jūtas tik omulīgi, ka nemaz neatliek laika jūs atcerēties.

—   Es pats biju tādās domās, — Toms attrauca, — taču, redziet, viņš tur savu solījumu un raksta: «Dārgais Pinč, es jūs bieži atceros» — un tā tālāk, ļoti uzmanīgi un smalkjūtīgi.

—  Jādomā, viņš patiešām lāga puisis, — Martins diezgan īgni piezīmēja, — jo diezin vai domā tā, kā raksta.

—  Tātad jums liekas, ka viņš tā nedomā? — Toms cieši ielūkojās sava ceļabiedra sejā. — Jums liekas, ka viņš to raksta, lai mani iepriecinātu?

—   Nu, vai tad iespējams, — Martins nopietnākā balsī atbildēja, — ka jauns cilvēks, nule izsprucis no šās suņu būdas un guvis iespēju izpriecāties Londonā pēc sirds patikas, atradīs laiku vai vēlēšanos kavēties atmiņās pie kāda, kas palicis šeit? Sakiet pats, Pinč, vai tā var būt!

Misters Pinčs pēc īsām pārdomām atteica jau daudz gurdākā balsī, ka patiešām neprāts esot uz to cerēt un, protams, Martinam tas labāk jāzinot.

—   Protams, ka es to labāk zinu, — Martins apstiprināja.

—   Es arī pats to jūtu, — misters Pinčs lēnprātīgi piekrita. — Es arī tā saku. — Šai īsajai atbildei sekoja ilgs klusums, ko nekas vairs nepārtrauca. Bija jau tumšs, kad abi ieradās mājās.

Mis Ceritija Peksnifa, atrazdama par neiespējamu paņemt diližansā līdzi vakarējo dzīru atliekas un necerēdama saglabāt tās nebojātā veidā, kamēr visa ģimene atgriezīsies, bija sakrāvusi visu divos šķīvjos un atstājusi uz galda. Pateicoties šādai devībai, jaunekļiem laimējās atrast ēdamistabā divas juceklīgas kaudzes vakarējā banketa pārpalikumu, kas sastāvēja no apkaltušām apelsinu šķēlītēm, saziedējušiem sendvičiem, chaotiskām pārakmeņotā cepuma drupām un dažiem jūrnieku sausiņiem. Lai būtu, ko piedzert klāt šiem gardumiem, vīna atliekas no abām pudelēm bija salietas vienā, kuru aizbāžņa vietā noslēdza matu uztīšanai lietots papīrs, tātad viss nepieciešamais atradās pie rokas, lai uzdzīvotu līdz rīta ausmai.

Martins Čezlvits uzmeta šim dzīru materialam bezgala nicīgu skatienu un, kārtīgi izjaucis ogles kaminā, lai uguns labi iekurētos (un stipri paplicinājis mistera Peksnifa ogļu krājumu), drūmi iesēdās mīkstākajā krēslā, kādu varēja sameklēt. Misters Pinčs, lai varētu iespiesties tai mazajā stūrītī, kas bija palicis, apsēdās uz mis Mersijas soliņa un, nolicis glāzi uz paklāja pie kamina, bet šķīvi uz ceļiem, sāka dzīrot.

Ja Diogens vēlreiz nāktu pasaulē un ieveltos ar savu mucu mistera Peksnifa viesistabā, tad, ieraudzījis misteru Pinču uz mis Mersijas soliņa ar glāzi un šķīvi priekšā, viņš neizturētu, lai cik īgnā omā būdams, un uzsmaidītu vislabsirdīgāko smaidu. Bezgalīgais apmierinājums Toma sejā, skaidri redzamā atzinība, ar kādu viņš grauza cietos sendvičus, kas viņa mutē sadrupa kā zāģu skaidas; neaprakstāmā bauda, ar kādu viņš pa. pilienam sūca plāno vīnu un laizīja lūpas, it kā būtu vislielākais grēks Jaut nolīt kaut lāsītei no šā brīnišķīgā un smaržīgā dzēriena; laimīgais skatiens, kad, turot glāzi rokā, viņš mirkli kavējās, laikam domās uzsaukdams kādu tostu, un bažīgā ēna, kas vienmēr aptumšoja viņa seju, tiklīdz, pārlaidis acis istabai un priecādamies par neierobežotajām iespējām nodoties līksmībai, Toms pamanīja biedra sadrūmušo seju, — nē, neviens ciniķis pasaulē, kaut tas būtu īsts pūķis cilvēknīšanā, nevarētu pastāvēt Tomasa Pinča vientiesības priekšā.

Atrastos ne mazums cilvēku, kas uzsistu viņam uz pleca un izdzertu uz tā veselību kausu jāņogu vīna, kaut tas būtu rūgts kā vērmeles, — un vēl ar kādu prieku izdzertu! Citi spiestu Toma godīgo roku un pateiktos par mācību, ko saņēmuši no šās lāga dvēseles. Citi pasmietos kopā ar viņu, bet vēl citi pasmietos par viņu; pie tiem piederēja arī Martins Čezlvits, kas nespēja vairs novaldīties un sāka skaļi smieties.

—  Tas ir pareizi, — Toms atzinīgi pamāja. — Priecājieties! Tas. ir lieliski!

Tā uzskubināts, Martins atkal sāka smieties, bet tad nomierinājies piezīmēja:

—   Pirmo reizi redzu tādu savādnieku kā jūs, Pinč.

—   Pirmo reizi? — Toms atkārtoja. — Ir jau iespējams, ka esmu savādnieks. Es taču nekā nezinu no dzīves, toties jūs, man šķiet, esat ar to labi pazīstams.

—   Itin labi, ņemot vērā manus gadus, — Martins atbildēja, pievilkdams krēslu vēl tuvāk ugunij un uzceldams abas kājas uz kamina aizsarga. — Pie velna, man gribas ar kādu vaļsirdīgi izrunāties. Es runāšu vaļsirdīgi ar jums, Pinč.

—   Lūdzu! — Toms atsaucās. — Ar to jūs man parādīsiet lielu draudzību.

—  Vai es jūs netraucēju? — Martins jautāja, pamezdams skatienu lejup uz misteru Pinču, kas raudzījās ugunī pāri Martina ceļgalam.

—   Nebūt ne! — Toms izsaucās.

—  īsi sakot, jums jāzina, — Martins iesāka ar zināmu piespiešanos, it kā šī grēksūdze nebūtu viņam īsti patīkama, — ka esmu kopš mazotnes audzināts cerībā uz lielu mantojumu un ieradināts domāt, ka ar laiku bušu ļoti bagats. Tā tas būtu bijis, ja nebūtu radušies daži negaidīti apstakļi, par kuriem jums pastāstīšu un kuru dēļ es zaudēju mantojumu.

—  Jūsu tēvs jurns atņēma mantojumu? — misters Pinčs plati ieplēta acis.

—  Vectēvs. Vecāku man sen vairs nav, es tos pat lāgā neatceros.

—  Man arī nav, — un Toms bikli pieskārās jaunekļa rokai. — Ak dievsl

—   Nu, par to runājot, Pinč, — Martins pēc savas parašas strupi un skarbi turpināja, jaucot ogles kaminā,

— jāsaka tā: ļoti labi un teicami mīlēt vecākus, ja tie dzīvi, un paturēt tos piemiņā, kad tie miruši, ja vien bērns tos pazinis. Es savus vecākus gandrīz nemaz neesmu redzējis, sevišķas mīlestības no manis nevar gaidīt. Un tādas arī nav, kas tiesa, tas tiesa.

Misters Pinčs tieši tobrīd domīgi lūkojās uz kamina margām. Kad sarunu biedrs apklusa, viņš nodrebēja un, pateicis: — O jā, protams! — gatavojās klausīties tālāk.

—  Vārdu sakot, — Martins turpināja, — mani audzināja un uzturēja tas pats vectēvs,.ko jau pieminēju. Nu, viņam piemīt daudz labu īpašību, to es nemaz negribu noliegt un jums slēpt, bet par nelaimi viņam piemīt divi jo lieli trūkumi. Pirmkārt, viņš ir tāds stūrgalvis, kādu reti var sastapt pasaulē. Otrkārt, viņš ir šausmīgs egoists.

—   Nu, nu?

—   Egoismā un stūrgalvībā, — Martins turpināja,

—   viņam neviens nevar līdzināties. Esmu vairākkārt dzirdējis runājam, ka mūsu ģimenei kopš seniem laikiem piemituši šie trūkumi, un domāju, ka šīs runas nav bez pamata. Pašam man šai ziņā trūkst pieredzējumu. Es tikai varu būt pateicīgs par to, ka neesmu mantojis šīs īpašības, un darīšu visu iespējamo, lai tās man nepieliptu.

—  Jā, protams, — misters Pinčs piekrita. — Tā arī vajag.

—   Redziet, ser, — Martins nobeidza, atkal sabikstīdams ogles un pievirzīdamies vēl tuvāk ugunij, — kā egoists viņš uzstāda cilvēkiem ļoti lielas prasības, bet kā stūrgalvis — visai neatlaidīgi uzstājas, lai tās izpilda. Viņš arī no manis prasīja ļoti daudz godbijības, padevības un pat pašaizliedzības, ja vajadzēja izpildīt viņa vēlēšanās, un tā joprojām. Es daudzkārt piekāpos, jo esmu viņam daudz pateicības parādā (ja var runāt par pateicību attiecībā uz miesīgu vectēvu), un arī tāpēc, ka biju viņam no tiesas pieķēries, tomēr mēs diezgan bieži strīdējāmies; es nevarēju vienmēr viņam iztapt un pielāgoties viņa dabai, — ne jau savā labā, bet. . . — Te Martins sastomījās, nezinādams, kā tikt tālāk.

Misters Pinčs, būdams galīgi nespējīgs palīdzēt otram izkļūt no grūtībām, cieta klusu.

—   Nu, ceru, ka jūs mani saprotat, — Martins aši noteica, — un man nav sevišķas vajadzības dzīties pēc piemērotiem vārdiem. Tagad es jums pastāstīšu pašu galveno, kā arī to, kāpēc atrodos šeit. Es esmu iemīlējies, Pinč.

Misters Pinčs pieversas viņam ar pieaugošu interesi.

—  Es jums saku, es esmu iemīlējies. Iemīlējies visdaiļākajā meitenē, kāda vien dzīvo zem saules. Bet viņa ir pilnīgi atkarīga no mana vectēva untumiem, un, ja viņš uzminās, ka tā atbild uz manām jūtām, tad viņa pazaudēs visu un paliks bez pajumtes. Man šķiet, ka tādā mīlā nav nekāda sevišķa egoisma.

—   Egoisma! — Toms iesaucās. — Jūs esat cildeni rīkojies. Mīlēt viņu tā, kā, manuprāt, jūs mīlat, un, ievērojot viņas atkarīgo stāvokli, neatklāt savas jūtas…

—   Ko jūs tur runājat, PinČ? — Martins errīgi pārtrauca viņu. — Nesmīdiniet mani, mīļais draugs! Kas tā par jūtu neatklāšanu?

—   Piedodiet, — Toms taisnojās. — Man šķita, ka jūs taisni tā domājat, citādi es nebūtu tā teicis.

—  Ja es nebūtu atklājis viņai savu mīlestību, kāda tad nozīme iemīlēties? — Martins jautāja. — Tikai tāpēc, lai skumtu un mocītos?

—   Jums taisnība, — Toms atbildēja. — Nu, ko viņa jums atbildēja, to es varu uzminēt, — viņš piebilda, uzmetot skatienu Martina glītajai sejai.

—    Gluži tā vis nebūs, Pinč, — tas sacīja mazliet saclrūnīis. — Viņai ir savi meiču aizspriedumi attiecībā uz pienākumu, pateicību un tamlīdzīgiem jautājumiem, tā ka pat diezgan grūti saprast, taču galvenais, — tur jums taisnība, — ir tas, ka viņas sirds pieder man.

—  Taisni tā, kā es domāju, — Toms nopriecājās. — Gluži dabiskil — un pilnīgi apmierināts viņš iedzēra prāvu malku no glāzes.

—   Lai gan es kopš paša sākuma izturējos ārkārtīgi piesardzīgi, — Martins turpināja, — man tomēr neizdevās ievirzīt visu tā, lai vectēvs, kas ir tik greizsirdīgs un neuzticības pilns, nenojaustu, ka es viņu mīlu. Vectēvs viņai neteica nekā, bet tūliņ bruka man virsū un sarunā zem četrām acīm pārmeta, ka es tīšuprāt vedot kārdināšanā viņam uzticīgu jaunu būtni (iedomājieties, kāds egoists!), ko viņš mācījis un audzinājis, cerēdams iemantot sev nesavtīgu un uzticamu draugu pēc tam, kad būšot mani apprecinājis pēc saviem ieskatiem. Te es aizsvilos un pateicu, ka, lai nu kā, bet apprecēties es varu pats un nevēlos, lai viņš vai kāds cits pārdotu mani ūtrupē sazin kam.

Misters Pinčs ieplēta acis vēl platākas un sāka vēl ciešāk raudzīties ugunī.

—  Varat iedomāties, ka viņš ņēma to Jaunā un sāka mani apveltīt ar ne visai glaimojošiem apzīmējumiem. Vienai sarunai sekoja otra, vārds pa vārdam, kā parasti mēdz notikt, un galvenā prasība bija tā, lai es atsakos no viņas, citādi viņš atteiksies no manis. Bet jums jazina, Pinč, ka es esmu ne vien karsti iemīlējies (lai viņa nav bagāta, toties ir tik skaista un gudra, ka darīs godu jebkuram, kaut viņas nākamajam vīram būtu nezin kādas pretenzijas), bet ka mana rakstura pati galvenā īpašība ir …

—   Stūrgalvība! — Toms pateica priekšā savā sirds vientiesībā, taču viņa priekšlikumu uzņēma daudz ļaunāk, nekā viņš bija gaidījis, jo jauneklis iekaisis nekavējoties atsaucās:

—   Kas jūs par dīvainu cilvēku, Pinč!

—  Piedodiet, — Toms sacīja, — man likās, jūs meklējāt atbilstošu vārdu.

—    Vai tad tas ir atbilstošs vārds? — Martins jau

tāja. — Es taču jumš sacīju, ka manā raksturā nav stūrgalvības. Es gribēju teikt, ja jūs nebūtu mani pārtraucis, ka mana rakstura galvena īpašība ir nesalaužama stingrība.

—  O! — Toms izsaucās, sakniebis lūpas un locīdams galvu. — Jā, jā, es saprotu.

—   Un, tā kā es esmu slingrs, — Martins turpināja, — tad, protams, pat nedomāju paklausīt vectēvam vai piekāpties kaut vai par sprīža tiesu.

—  Jā, jā, — Toms pamāja.

—  Gluži otrādi, jo vairak viņš uzstājās, jo vairāk es pretojos.

—   Protams! — Toms atsaucās.

—   Nu, redziet, — Martins pabeidza, atlaidies atzveltnī un bezrūpīgi atmezdams ar abām rokām, it kā šis temats būtu izsmelts un par to vairs nekas nebūtu sakāms,— tā tas viss beidzās, un nu es esmu te!

Misters Pinčs brītiņu lūkojās ugunī tik norūpējies, it kā viņam būtu atrisināms sarežģītākais uzdevums pasaulē, kas noteikti ir pāri viņa speķiem. Tad viņš ierunājās:

—   Peksnifu jūs, protams, pazināt jau agrāk?

—   Tikai vārda pēc. Redzējušies mēs nekad nebijām, jo vectevs ne tikai pats turējās atstatu no radiem, bet ari mani nelaida tiem tuvumā. Mēs abi izšķīrāmies kāda kaimiņu grāfistes pilsētā. No turienes es aizbraucu uz Solsberiju, ieraudzīju tur Peksnifa sludinājumu un aizrakstīju viņam, jo man, šķiet, ir iedzimta tieksme uz līdzīga veida nodarbošanos un es ceru, ka tā būs man piemerota profesija. Un, kad es uzzināju, ka sludinājumu ievietojis Peksnifs, tad man vēl vairak gribējās braukt tieši pie viņa, tāpēc ka . ..

—  Tāpēc ka viņš ir tik brīnišķīgs cilvēks! — Toms pārtrauca, berzēdams rokas. — Tā tas ir! Jums ir pilnīga taisnība.

—   Nu, taisnību sakot, ne jau nu tāpēc, — Martins atbildēja, — bet vairāk gan tādēļ, ka vectēvs viņu nevar ciest; kad vecais bija pret mani tik asi izturējies, tad man dabiski radās vēlēšanās izdarīt viņam ko sevišķi nepatīkamu. Un tā es nokļuvu šeit, kā jau sacīju. Mans saderināšanās laiks ar jauno lēdiju, kuru jau minēju, droši vien ievilksies garumā; nākotnes izredzes mums nav visai spožas, un, protams, man ne prātā nenāk precēties, iekams nebušu ticis pie turības. Nav manā dabā uzņemties trūkuma un nabadzības nastu, apmierināties ar mīlestību ceturtajā stāvā, vienā istabā un tamlīdzīgi.

—  Nemaz jau nerunājot par viņu, — klusā balsī piemetināja Toms Pinčs.

—   Pilnīgi pareizi, — Martins atbildēja, pieceldamies, lai sasildītu muguru, un atspiezdamies pret kamina dzegu. — Nemaz jau nerunājot par viņu. Kaut gan, zināms, viņai nemaz nebūtu tik grūti uzupurēties šai gadījumā, jo, pirmkārt, viņa mani ļoti mīl, otrkārt, es arī daudz ko esmu uzupurējis viņas labā; man, saprotiet, varēja klāties daudz labāk.

Pagāja ļoti ilgs laiks, iekams Toms atbildēja: — Jā, protams, — tik ilgs laiks, ka tikmēr gluži labi varētu nosnausties, taču galu galā viņš to pateica.

—  Nu, un tad ir vēl kāda dīvaina sagadīšanās, kas saistās ar manu mīlestības stāstu, — Martins atsāka,

—   un noslēdz to. Vai atceraties, ko jūs man vakar vakarā braucot stāstījāt par savu daiļo nepazīstamo baznīcā?

—  Zināms, ka atceros, — Toms atbildēja, pieceldamies no soliņa un atsēzdamies Martina pamestajā krēslā, lai labāk varētu redzēt viņa seju. — Protams.

—  Tā bijusi viņa.

—   Es jau domāju, ka jūs tā teiksiet! — Toms atteica visai klusā balsī, cieši lūkodamies Martinā. — Vai patiešām?

—  Tā bijusi viņa, — jauneklis atkārtoja. — Pēc visa tā, ko man pastāstīja Peksnifs, nav vairs ne mazāko šaubu, ka viņa atbraukusi un aizbraukusi kopā ar manu vectēvu. Nedzeriet tik daudz šā skābā vīna, Pinč, ka jums nekļūst nelabi!

—  Ja, varbūt tas ir gan kaitīgi, — Toms sacīja, nolikdams uz grīdas tukšo glāzi, ko bija ilgi turējis rokā.

—  Tātad tā bija viņa?

Martins apstiprinot pamāja im piemetināja iekaisis un satraukts, ka būtu viņu sastapis, ja būtu ieradies dažas dienas agrak, bet tagad viņa esot varbūt simtiem jūdžu tālumā. Viņš pārgāja reizes divas trīs pāri istabai, iemetās krēslā un savilka lūpas ka izlutināts bērns.

Tomam Pinčam bija loti maiga sirds, un viņš nevarēja vienaldzīgi noraudzīties citu bēdās — un vēl tāda cilvēka bēdās, kas bija viņam simpātisks un izturējās pret viņu draudzīgi (vai nu īstenībā, vai šķietami) un labvēlīgi. Lai kāds bija Toma noskaņojums pirms dažiem mirkļiem — un, spriežot pēc viņa sejas, tas bija gluži drūms — viņš tūliņ pacentās no tā atbrīvoties un sniedza savam jaunajam draugam vislabākos padomus un mierinājumus, kādus vien varēja atrast.

—   Ar laiku viss nokārtosies, — Toms sacīja. — Es nešaubos, ka tagadējie pārbaudījumi un ciešanas liks jums vēl vairāk mīlēt vienam otru, kad pienāks labākas dienas. Esmu lasījis, ka tā allaž notiekot; tāpat arī jūtas saka man, ka tas ir dabiski un taisnīgi, un tā tam jābūt. Kas līdz šim nav gludi ritējis, — viņš piebilda ar smaidu, kas par spīti viņa neglītajai sejai bija daudz pievilcīgāks nekā visvaldzinošākais augstprātīgu skaistuļu smaids, — kas līdz šim nav gludi ritējis, tas diezin vai pārmainīsies uz labo pusi tik ātri, kā mēs gribam; dzīve jāņem tāda, kāda tā ir, un jāpārtaisa pamazītiņām, cik vien labi mēs to protam, bruņojoties ar pacietību un neatlaidību. Es esrnu bezspēcīgs jums palīdzēt, — to jūs zināt, — taču es vēlos jums palīdzēt no visas sirds un būtu ļoti laimīgs, ja varētu jums kā noderēt.

—   Pateicos, — Martins atbildēja, spiezdams viņam roku. — Goda vārds, jūs esat krietns cilvēks; paldies par jūsu laipnajiem vārdiem! Protams, — viņš pēc mirkļa piemetināja, atkal pievilkdams krēslu tuvāk kaminam, — es nevilcinātos pieņemt jūsu pakalpojumus, ja vien jūs varētu man ko palīdzēt, taču — ak mīļais dievs! — Martins pikti izbrauca ar pirkstiem caur matiem un paskatījās uz Tomu tā, it kā nožēlodams, ka tas ir tikai Toms un nekas vairāk, — jūs man varat palīdzēt tikpat daudz kā šī dakšiņa vai panna.

— Nerēķinot vēlēšanos palīdzēt, — Toms lēnīgi piezīmēja.

—  O jā, protams, tieši tā es arī gribēju teikt. Ja vēlēšanās būtu ko vērta, tad man palīdzības nevajadzētu. Bet, zināt, jūs varētu gan tūliņ kaut ko izdarīt manis labā, ja gribētu.

—   Ko tad? — Toms jautāja.

—   Palasiet man priekšā!

—  Ar lielāko prieku! — Toms izsaucās, sajūsmā paķerdams sveci. — Piedodiet, ka atstāšu jūs uz brītiņu tumsā, — es aizskriešu pec grāmatas. Ko jūs gribētu klausīties? Šekspiru?

—   Labi, — atbildēja viņa draugs žāvādamies un staipīdamies. — Derēs arī Šckspirs. Esmu tā noguris no visas šās kņadas un dažādajām jaunajām ziņām, un šādā gadījumā, manuprāt, nav lielāka prieka pasaulē ka snaust, klausoties, ka lasa priekša. Jūs taču neņemsiet jaunā, ja es iemigšu?

—   Nē jel! — Toms izsaucās.

—  Tad sāciet, cik drīz vien varat! Un lasiet vien joprojām, ja es arī kļūstu miegains (ja tikai pats nenogurstat); tas ir tik patīkami — te pamosties, te iemigt, dzirdot tās pašas skaņas. Vai jums nav gadījies to izbaudīt?

—   Nē, nekad.

—   Nu, tad pamēģināsim kādu dienu, kad abi būsim vajadzīgajā noskaņojumā. Par to nekas, ka es palieku tumsā. Tikai labi knaši!

Misters Pinčs aizlaidās rikšiem un pēc mirkļa bija jau klāt ar vienu no dargajiem sējumiem, kas atradās uz plauktiņa pie viņa gultas. Tikmēr Martins bija ierīkojies ar visām iespējamām ērtībām: sataisījis guļvietu no trim krēsliem, nolicis mis Mersijas soliņu pagalvī un gulēja, izstiepies visā garumā.

—  Tikai pārāk skaļi ne, lūdzams! — viņš piekodināja Pinčam.

—   Ne, nē, — Toms atbildēja.

—   Bet vai jums nav auksti?

—   Nemaz! — Toms apgalvoja.

—   Nu, tad esmu gatavs klausīties.

Misters Pinčs, šķirstot grāmatu tik saudzīgi, it kā tā būtu dzīva un karsti mīlama būtne, izvēlējās lugu un sāka lasīt. Viņš nepaspēja izlasīt ne piecdesmit rindu, kad viņa draugs jau saka šņākt.

—   Nabadziņš! — Toms klusu noteica, pastiepis kaklu, lai saskatītu Martinu pāri krēslu atzveltnēm. — Tik jauns, bet jau tik daudz bēdu. Un ar kādu ceļu uzticību viņš man to visu izstāstīja! Vai tā tiešām būtu bijusi viņa?

Tad, pēkšņi atminējies norunu, Toms sāka lasīt tālāk un lasīja ilgi, pavisam aizmirsis, ka jānokniebj sveces dakts, kas bija saliekusies taisni vai ragā. Viņš bija ta aizrāvies, ka aizmirsa piemest kaminā ogles, un saprata savu nolaidību tikai tad, kad Martins Čezlvits pēc kādas stundas pamodās un drebinādamies iesaucās:

—    Te nu bija, no uguns ne vēsts! Tāpēc man rādījās sapnī, ka iesalstu ledū. Lieciet atnest ogles! Esat gan jūs jocīgs cilvēks, Pinč!

## VII NODAĻA, KURĀ MISTERS CĪVIJS SLAIMS PASLUDINA SAVU NEATKARĪBU UN «ZILAIS POĶIS» PALIEK BEZ LABAS ROKAS.

Otrā rītā Martins sāka strādāt pie elernentarskolas projekta ar tadu veiksmi un cītību, ka misteram Pinčam radās jauns pamats cildināt šā jaunā džentlmeņa dabas dotās dāvanas un zemoties viņa nesalīdzināmā pārākuma priekšā. Jaunais skolēns uzklausīja Toma komplimentus visai labvēlīgi un, iemācījies šais dienas cienīt viņu no visas sirds — protams, pēc savas parašas, — pareģoja, ka viņi abi tapšot vislabākie draugi un nevienam (bet Tomam jau nepavisam) nebūšot iemesla nožēlot to stundu, kad abi iepazinušies. Misters Pinčs bija sajūsmināts, klausoties tādās runās, un izjustie draudzības un aizbildnības apliecinājumi viņam tā glaimoja, ka viņš nespēja atrast vārdus, lai izsacītu savu prieku. Un, patiešām, lai kāda bija šī draudzība, taču tanī slēpās daudz vairāk iespēju pieredzēt ilgu mūžu nekā daudzām ar zvērestiem un solījumiem bagātīgi apliecinātām savienībām, jo, kamēr vienai pusei ir prieks sniegt protekciju un otrai to saņemt (tāda arī bija šo abu raksturu būtība), tikmēr nebija nekāda iemesla baidīties, ka starp viņiem nostātos dvīņu dēmoni — Skaudība un Lepnums. Ta daudzos gadījumos draudzība vai tas, ko uzskata par draudzību, balstās — par spīti vecajai patiesībai — drīzāk uz raksturu pretstatu nekā uz līdzību.

Nākamajā dienā pēc Peksnifu ģimenes aizceļošanas abi bija pilnīgi iegrimuši darbā. Martins plānoja savu elementarskolu, bet Toms nodarbojās ar mistera Peksnifa bilanci, saskaitot nomas naudu un dažādas par starpniecību iekasētas sumas, pie kam šai grūtajā darbā viņu stipri traucēja jaunā drauga ieradums strādājot skaļi svilpot. Tāpēc viņu gluži negaidot pārsteidza ielaušanās šai talanta svētnīcā, ko izdarīja krietni vien nopinkojusies galva, kas nemodināja sevišķu uzticību, lai gan jau no paša sliekšņa raidīja viņiem laipnus smaidus, reizē rotaļīgus, iztapīgus un atzinīgus.

—  Man pašam nepiemīt darba mīlestība, džentlmeņi, — galva sacīja, — taču es protu novērtēt šo īpašību citos. Lai es kļūstu sirms un neglīts, ja tā nav vispievilcīgākā cilvēku īpašība, tāpat kā talants! Goda vārds, esmu no sirds pateicīgs savam draugam Peksnifam, kas man devis iespēju papriecāties par šo burvīgo ainu. Jūs man atgādināt Vitingtonu, kuru vēlāk trīs reizes no vietas ievēlēja par Londonas lordmēru. Dodu jums savu neaptraipīto goda vārdu, ka jūs stipri atgādināt šo vēsturisko personību. Jūs abi esat Vitingtoni, džentlmeņi, tikai bez kaķa kas ir visai patīkams un iepriecinošs izņēmums no likuma, jo es nebūt neesmu kaķu sugas cienītājs. Mani sauc Tigu; kā jums klājas?

Martins jautājoši pavērās misterā Pinčā, bet tas misterā Tigā, jo nebija nekad savā mūžā šo džentlmeni redzējis.

—  Cīvijs Slaims? — misters Tigs pa pusei jautājot ieteicās un noskūpstīja savu kreiso roku par draudzīgas

1 Londonas lordmērs (XV gs.), kas, kā stāsta leģenda, kjuvis bagāts, pārdodot savu kaķi kādam austrumu valdniekam, ko apsēdušas žurkas. (Tulk.) laipnības zīrni. — Vai jūs mani sapratīsiet, ja pavēstīšu, ka esmu Cīvija Slaima uzticības persona, ta sakot, Čiva galma sūtnis? Ha, ha!

—   Kā! — Martins satrūkās, izdzirdējis pazīstamu uzvārdu. — Kas viņam no manis vajadzīgs?

—   Ja jūsu uzvārds ir Pinčs… — misters Tigs iesāka.

•— Nē, tas nav mans uzvārds, — Martins dzestri attrauca. — Te ir misters Pinčs.

—   Ja tas ir misters Pinčs, — izsaucās misters Tigs, atkal noskūpstīdams savu roku un ieslīdēdams istabā, sekojot savai galvai, — tad lai viņš atļauj man izsacīt, cik dziļi es cienu un godāju viņa cildenās īpašības, par kurām esmu dzirdējis tik glaimojošas atsauksmes no sava drauga Peksnifa, un kā jūsmoju par viņa ērģelnieka talantu, lai gan pats neplinkšķinu, ja tā atļauts izteikties. Ja tas ir misters Pinčs, tad iedrošinos izsacīt cerību, ka viņš ir pie labas veselības un austrumu vējš nav sagādājis viņam nekādas nepatikšanas.

—   Pateicos, — Toms atbildēja. — Esmu pilnīgi vesels.

—   Prieks dzirdēt, — misters Tigs attrauca. — Tādā gadījumā, — viņš turpināja, aizlicis roku mutei priekšā un pieliecies pie mistera Pinča auss, — es ierados pēc vēstules.

—   Pēc vēstules? — Toms skaļi atkārtoja. — Pēc kādas vēstules?

—   Pēc vēstules, — Tigs tikpat piesardzīgi atčukstēja, — kuru mans draugs Peksnifs adresējis Cīvijam Slaimam, eskvairam, un atstājis pie jums.

—   Viņš nav man atstājis nekādas vēstules, — Toms atbildēja.

—   Tss! — Tigs pārtrauca. — Tas nav svarīgi, lai gan es gaidīju vairāk smalkjūtības no sava drauga Peksnifa. Dodiet tad naudu!

—   Naudu! — Toms pārbijies iesaucās.

—   Tieši tā, — misters Tigs atteica, pie tam vairākkārt uzsizdams Tomam uz pleca un pamādams, it kā gribētu aizrādīt, ka viņi abi gluži labi saprotas un nav nekādas vajadzības iepīt šai lietā vēl kādu trešo personu un ka Toms izdarīs viņam sevišķu pakalpojumu, ja bez liekam runām iespiedīs naudu saujā.

Misteram Pinčam tomēr sagādāja lielu galvas lauzīšanu šāda, pēc viņa domām, neizskaidrojama izturēšanās, tāpēc viņš skaļi paziņoja, ka te esot kāds pārpratums un viņam neesot uzdots itin nekas, kam būtu kāds sakars ar misteru Tigu vai tā draugu. Misters Tigs noklausījās šo paziņojumu un stingri pieprasīja, lai misters Pinčs esot tik laipns un atkārtojot to vēlreiz, un, kamēr Toms atkārtoja iespējami skaidri un nepārprotami teikumu pēc teikuma, misters Tigs svinīgi klausījās, mādams ar galvu pie katra punkta. Kad nu Toms pabeidza arī šos paskaidrojumus, misters Tigs atsēdās krēslā un uzrunāja abus jaunekļus šādi:

— Tad nu es jums pasacīšu, ko tas nozīmē, džentlmeņi. Šinī pašā ciematā patlaban uzturas īsts gudrības un talanta savienojums, un aiz mana drauga Peksnifa noziedzīgās nevērības — citādi es to nevaru nosaukt — viņš ir novests visšausmīgākajā stāvoklī, kads jebkad iedomājams deviņpadsmitajā gadsimtā un mūsdienu sabiedrībā. Šo pašu brīdi tepat «Zilajā pūķī», — ievērojiet, traktierī, pašā parastākajā, nožēlojamākajā viszemākās kvalitates, piesmēķētā, lauku lempjiem domātā traktierī, — atrodas cilvēks, par kuru sakāms ar dzejnieka vārdiem: «Neviens nekur nav viņam pielīdzināms,» — un kuru aiztur par nesamaksātu rēķinu. Ha, lia! Par nesamaksātu rēķinu! Es atkārtoju: par nesamaksātu rēķinu! Protams, ir jau dzirdēts par F©ksa «Mocekļu dzīvi» un par Parādu cietumu un Zvaigžņu palatu bet, kad manu draugu Cīviju Slaimu aiztur kā ķīlnieku šada tāda rēķina dēļ, tas ir kas nedzirdēts un par to esmu gatavs strīdēties ar kuru katru, vienalga, dzīvu vai mirušu.

Martins un misters Pinčs vispirms saskatījās un tad pievērsa skatienus misteram Tigam, kas, sakrustojis rokas uz krūtīm, vērās viņos reizē sāpīgi un pārmetoši.

1 Džons Fokss (XVI gs.) — teologs, protestants, uzstājās pret katolicismu; Zvaigžņu palata — veca krimināltiesās ēka Londonā. (Tulk.)

—   Saprotiet mani pareizi, džentlmeņi! — misters Tigs turpinaja, pastiepis labo roku uz priekšu. — Ja tas būtu noticis kā cita, nevis rēķina dēļ, es to būtu pacietis un izjustu vēl zināmu cieņu pret cilvēci, bet, ja tādu cilvēku kā mans draugs Slaims aiztur rēķina dēļ, kas pats par sevi neko nenozīmē un tiek rakstīts ar krītu uz tāfeles vai vienkārši uz durvju stenderes, tad es jūtu, ka kaut kur ir atgājusi vaļā tik pamatīga skrūve, ka paši sabiedrības pamati ir satricināti un ka vairs nevar paļauties pat uz visu cēloņu cēloni. Vārdu sakot, džentlmeņi, — misters Tigs daiļrunīgi un kvēli notirināja rokas un galvu, — ja tādu cilvēku kā Slaims aiztur nieka rēķina dēļ, tad es noraidu gadsimtu māņticību un neticu vairs nekam. Es pat neticu tam, ka es vispār nekam neticu, velns lai mani parauj!

—   Protams, man ļoti žēl, — Toms pēc brītiņa ierunājās, — bet misters Peksnifs man neka nav sacījis, un bez viņa ziņas es neko nevaru darīt. Vai nebūtu labāk, ser, ja jūs pats dotos uz turieni … no kurienes jūs atnācāt, un aizdotu naudu savam draugam?

—   Kā tad tas iespējams, ja arī mani aizturējuši aiz šā paša iemesla? — misters Tigs atcirta. — Un aiz šās nosodāmās un, man jāpiemetina, noziedzīgās mana drauga Peksnifa nevērības man nav pat ceļanaudas.

Toms gribēja gan atgādināt džentlmenim (kas savā uztraukumā laikam bija aizmirsis visu pasaulē), ka ciematā ir pasta kantoris un, ja viņš aizrakstītu kādam savam draugam vai uzticības personai, lai atsūta naudu, tad vēstule varbūt nenoklīstu ceļa; lai cik lielas būtu noklīšanas briesmas, tomēr riskēt būtu vērts. Taču iedzimtais takts atturēja Tomu no šāda mājiena, un pēc neliela brītiņa viņš atkal ierunājās:

—  Jūs sakāt, ser, ka jūs arī esat aizturēts?

—  Nāciet šurp! — misters Tigs aicināja pieceldamies. — Vai jums nav iebildumu, ja atvēršu uz brīdi logu?

—   Protams, ka ne, — Toms atbildēja.

—  Ļoti labi, — misters Tigs noteica, paceldams loga augšdaļu. — Vai redzat lejā cilvēku ar sarkanu kaklautu un bez vestes?

—  Zināms, ka redzu! — Toms atsaucās. — Tas ir Marks Teplijs.

-— Ak tā, Marks Teplijs? — džentlmenis sacīja.

—   Šis Marks Teplijs bija tik ārkārtīgi laipns, ka ne tikai pavadīja mani līdz šejienei, bet pat gaida ārā, lai aizvadītu mani atpakaļ. Bet šī laipnība viņam dārgi maksās, — misters Tigs piemetināja, nobraukot ūsas,

—  es jums teikšu, ser, ka labāk būtu bijis, ja Marks Teplijs agrā bērnībā būtu aizrijies ar mātes pienu nekā piedzīvojis šo dienu.

Šausmīgie draudi nenobiedēja misteru Pinču tik lielā mērā, ka viņš vairs nespētu pasaukt Marku, lai tas uznāk augšā. Marks paklausīja saucienam tik naski, ka Toms un misters Tigs tikko paspēja ievilkt galvas un aizvērt logu, kad apvainotais jau stāvēja istabā.

—   Paklau, Mark! — misters Pinčs viņu uzrunāja.

—   Dieva dēļ, kas ir noticis starp misis Lupinu un šo džentlmeni?

—   Kādu džentlmeni, ser? — Marks jautāja. — Es te neredzu nevienu citu džentlmeni, ser, kā jūs un to jaunatbraukušo džentlmeni, — un viņš diezgan neveikli palocījās Martinam, — bet, cik man zināms, starp jums abiem un misis Lupinu nekas sevišķs nav atgadījies.

.— Kas par niekiem, Mark! — Toms iesaucās. — Jūs te redzat misteru …

—  Tigu! — šis džentlmenis iejaucās. — Pagaidiet vien! Gan es viņu samalšu miltos. Visam savs laiks.

—  Ak to! — Marks atsaucās augstprātīgā nevērībā.

—  Nuja, redzēt jau es viņu redzu. Un man būtu vieglāk viņu saskatīt, ja viņš noskūtos un apcirptos.

Misters Tigs neganti saskurināja galvu un iesita sev ar dūri pa krūtīm.

—  Viss par tukšu, — Marks noteica. — Sitiet, cik gribat, jēgas nebūs. Mani jūs neapvedīsiet ap stūri. Tur jums nekā nav, tikai vate — un tā pati savazāta.

—  Pag, Mark, — misters Pinčs iejaucās, gribēdams aizkavēt naidīguma izpausmes, — atbildiet taču uz manu jautājumu! Jeb vai jūs pašreiz neesat labā omā?

—  Kāpēc lai es nebūtu labā omā, ser? — Marks smīnēdams atbildēja. — Ir jau vismaz zināms nopelns būt jautram, kad pasaule klejo šādi vīri kā rūcoši lauvas, ja vien ir tada suga — rūciens un krēpes, vairāk nekā. Kas var saistīt viņu un misis Lupinu? Kas cits kā rēķins! Un es vēl domāju, ka misis Lupina ir pārak pielaidīga pret viņu un tā draugu, no viņiem būtu jāņem trīskārša maksa par to, ka viņi ceļ neslavu «Zilajam pūķim»-. Manuprāt, tā būtu pareizi. Es tādu blēža gabalu neturētu savās mājās pat par tik traku naudu, kādu plēš gada tirgū. No viņa tuvuma vien var saskābt pats labākais alus mucā. Un saskābtu arī, ja alus spētu ko saprast!

—  Jūs taču neatbildējāt uz manu jautājumu, Mark, — misters Pinčs piezīmēja.

—   Nu, ser, — Marks sacīja, — es nezinu, kas te vispār atbildams. Šis te un viņa draugs apmetas «Mēnesī un zvaigznēs», dzīvo un rēķinus nemaksā, tad pārvācas pie mums, dzīvo un nemaksā. Ka nemaksā, tas nav nekāds brīnums, mister Pinč, pie tā mēs esam pieraduši, bet mums nepatīk šitā cilvēka uzvešanās. Nekas viņam nav pa prātam; sievietes viņa dēļ zaudējot galvu un jūtoties vai septītajās debesīs, kad šis pametot ar pirkstu; vīrieši esot radīti, lai teciņiem vien izpildītu viņa rīkojumus. Tas nu vēl tā, bet šorīt viņš saka man savā saldajā balsī: «Mēs šovakar braucam projām, mīļais.» — «Vai patiešām, ser?» es prasu. «Vai nepavēlēsiet sastādīt rēķinu?» — «Nē, mīļais,» viņš atbild. «Nepūlieties! Es likšu Peksnifam to nokārtot.» Tad nu «Pūķis» viņam saka: «Ļoti pateicamies par šādu pagodinājumu, ser, bet, tā kā mēs no jums nekā laba neesam pieredzējuši un bagažas jums arī nav, un misters Peksnifs ir aizceļojis (varbūt jums tas nav zināms), tad mēs gribētu kādu reālāku vērtību.» Tāds ir tas stāvoklis. Un, ja es prasītu jebkurai lēdijai vai džentlmenim, kuriem netrūkst saprāta, — misters Teplijs nobeidza, pamādams ar platmali uz mistera Tiga pusi, — tad visi apliecinātu, ka uz šādu radījumu pat paskatīties riebjas!

—  Vai drīkstu jautāt, — Martins pārtrauca šo vaļsirdīgo valodu un aizsteidzās priekšā mistera Tiga lāstiem, — cik liels ir parāds?

—   Naudas ziņa, scr, visai mazs, — Marks atbildēja. — Kādas trīs mārciņas. Taču galvenais nav nauda, bet viņa . . .

—   Jā, jā, par to jūs jau runājāt, — Martins pasteidzās apliecināt. — Pinč, uz vienu vārdu!

—   Kas ir? — Toms jautāja, sekodams Martinam uz istabas kaktu.

—   Vienkārši tas — man kauns sacīt, — bet šis misters Slairns ir mans radinieks, par ko nekā laba neesmu dzirdējis, un man gribētos viņu drīzāk aizvadīt projām no šejienes; domāju, ka ar trim vai četrām mārciņām tas būtu panākams. Jums droši vien nebūs tik daudz naudas, lai samaksātu šo rēķinu?

Toms tik enerģiski pakratīja galvu, ka nepalika ne mazako šaubu par viņa vaļsirdību.

—   Ir gan ķibele, es tāpat esmu tukšā; būtu jums nauda, es no jums aizņemtos. Bet, ja mēs pateiktu viesnīcniecei, ka apņemamies parādu nokārtot, vai tad ar to nepietiktu?

—   Un kā vēl! — Toms atbildēja. — Paldies dievam, viņa mani labi pazīsti

—   Tad iesim tūliņ un pateiksim viņai tā; jo drīzāk mēs atbrīvosimies no šo cilvēku sabiedrības, jo labāk. Tā kā jūs līdz šim runājāt ar šo džentlmeni, tad esiet tik labs un pasakiet viņam, ko esam nodomājuši darīt, vai ne?

Misters Pinčs bija ar mieru un tūdaļ paziņoja šo vēsti misteram Tigam, kas nu karsti spieda viņam roku, apzvērēdams, ka spējīgs atkal ticēt visam cēlam un labam. Sī palīdzība, kā Tigs izsacījās, esot augsti vērtējama ne tikai tāpēc, ka uz laiku atvieglošot viņa grūto likteni, bet gan tāpēc, ka tā no jauna apstiprinot diženo principu, kas skanot: dižciltīgie garā aizvien saprototies ar sev līdzīgiem un patiess dvēseles cildenums vienmēr rodot atbalsi citā patiesā dvēseles cildenumā. Tas rādot, kā Tigs izsacījās, ka arī viņi protot cienīt talantus pat tad, ja cēlmetālā manāms ligaturas piejaukums, kā tas esot ar misteru Slaimu, un viņš, Tigs, pateicoties viņiem sava drauga vārdā tikpat sirsnīgi un izjusti, kā pateiktos par sev izdarītu pakalpojumu. Ta kā runas vidū viņu pārtrauca klātesošo strauja virzīšanās uz durvju pusi, tad, izejot uz ielas, viņš notvēra misteru Pinču pie svārku stūra, lai nodrošinātos pret turpmākiem traucējumiem, un kavēja šim džentlmenim laiku ar augsta stila pamācībām līdz pašam «Pūķim», kur viņiem sekoja Marks Teplijs ar jauno skolēnu.

Sārtvaidzei saimniecei diezin vai vajadzēja mistera Pinča galvojuma, jo viņa tāpat bija noilgojusies atbrīvoties no saviem nepatīkamajiem viesiem; tiem par savu īslaicīgo brīvības laupīšanu bija jāpateicas galvenokārt misteram Teplijam, kas jau no dzimšanas nevarēja ciest dižciltīgus dienaszagļus, citu kabatas tukšotājus, un juta it sevišķu naidu pret misteru Tigu un tā draugu kā šās kategorijas izciliem pārstāvjiem. Misters Pinčs un Martins, nokārtojuši šo jautājumu bez jebkādām pūlēm, dzīrās tūliņ doties mājup, taču misters Tigs tik uzstājīgi lūdza parādīt viņam godu un iepazīties ar tā draugu Slaimu, ka daļēji aiz ziņkāres, daļēji aiz lūdzēja neatlaidības viņi beidzot bija ar mieru stāties šā džentlmeņa vaiga priekšā.

Tas sēdēja drūmās pārdomās pie karafes ar vakarējā brendija atliekām un dziļdomīgi zīmogoja galdu ar glāzītes slapjo kājiņu. Misters Slaims izskatījās nožēlojams un nolaidies, taču kādreiz bija bijis pazīstams kā neiedomājams lielībnieks, kas nekaunīgi reklamējies kā cilvēks ar izsmalcinātu gaumi un neapšaubāmam spējām. Lai iemantotu daiļuma pazinēja slavu, nekāds lielais kapitals gan nav vajadzīgs: pietiek ar uzslietu degunu un nicīgi sašķiebtām lūpām, kas attēlo iecietīgu smīnu, — to var izdarīt katrs, un tas noder ikvienā gadījumā. Taču šī neizdevusies Čezlvitu ģimenes atvase, būdama laiska un nespējīga strādāt nopietnu darbu, izputinājusi visus savus līdzekļus, bija iedomājusies pelnīt uzturu, mācot citiem smalku gaumi; pārāk vēlu atklājās, ka te nepieciešamas lielākas zināšanas, un tā misters Slaims ātri noslīdēja līdz pašreizējam līmenim. No viņa agrākajām īpašībām bija palikusi tikai lielība Un dzēlīgums, un šķita, ka viņš vairs nav spējīgs pastāvēt šķirti no sava drauga Tiga. Arī tagad viņš bija tik nožēlojams un zemisks, reizē raudulīgs un bezkaunīgs, uzpūtīgs un iztapīgs, ka pat viņa līdzās stāvošais draugs un liekēdis pretstatā likās paceļamies līdz cilvēka līmenim.

—   Civ, — misters Tigs iesāka, plikšķinādams viņam pa muguru, — mana drauga Peksnifa nebija mājās, bet es nokārtoju mūsu niecīgo vajadzību ar misteru Pinču un viņa draugu. Misters Pinčs un draugs — misters Cīvijs Slaims! Civ, tas ir misters Pinčs un viņa draugs!

—   Ir gan patīkama iepazīšanās šādos apstākļos! — Cīvijs Slaims sacīja, pievērsis Tomam Pinčam asinīm pieplūdušās acis. — Es esmu pats nožēlojamākais cilvēks pasaulē, nudien!

Toms, redzēdams, kādā stāvoklī atrodas misters Slaims, palūdza to neraizēties un pēc neveikla starpbrīža devās ārā kopā ar Martinu. Taču misters Tigs gan ar kāsu, gan dažādām zīmēm tik dedzīgi lūdza viņus uzkavēties tumšajā aizdurvē, ka viņi tam paklausīja.

—   Es zvēru, — misters Slaims iesaucās, bezspēcīgi nobūkšķinādams galdu ar dūri, tad atbalstīdams galvu plaukstā un raudādams dzērāja asaras, — ka esmu pats nelaimīgākais radījums pasaulē. Sabiedrība ir sazvērējusies pret mani. Kas ir tik izglītots kā es, tik mācīts, tik talantīgs un ar zināšanām bagāts, kam ir tik laikmetīgi spriedumi par jebkuru tematu, un redziet, ka es dzīvoju! Es esmu spiests šobrīd aizņemties naudu no svešām personām, lai nomaksātu traktiera rēķinu!

Misters Tigs piepildīja sava drauga glāzi, iespieda to viņam sauja un zīmīgi pamāja viesiem, ka nu tie dabūs redzēt misteru Slaimu labākā gaismā.

—   Es esmu spiests aizņemties naudu no svešām personām traktiera rēķina dēļ, kā jums tas patīk? — misters Slaims saīdzis atkārtoja, ieņemdams malciņu. — Ļoti jauki! Bet tūkstošiem viltvāržu tikmēr gūst sev slavu, — cilvēki, kas nav cienīgi atraisīt man … Tig, es tevi piesaucu par liecinieku, ka pašu pēdīgo suni zemes virsū tā nav vajājuši kā mani!

Izgrūdis kaut ko līdzīgu kaucienam, kas klausītājiem atgādināja nupat pieminēto dzīvnieku pēdējā pazemošanas pakāpē, misters Slaims atkal pacēla glāzīti pie mutes. Redzams, viņš smeļas tanī zināmu mierinājumu, jo, nolicis to uz galda, nicīgi pasmīnēja. Tc nu misters Tigs no jauna sāka visai enerģiski un izteiksmīgi māt viesiem, likdams noprast, ka tagad tie skatīs Civu visā tā diženumā.

—   Ha, ha, ha! — iesmējās misters Slaims. — Aizņemties no svešiem, lai nomaksātu traktiera rēķinu! Bet man taču liekas, Tig, ka man ir bagāts tēvocis, kas varētu nopirkt vismaz piecdesmit svešus tēvočus. Vai tā ir vai nav? Šķiet, ka es taču esmu cēlies no labas ģimenes? Vai tā ir vai nav? Es taču neesmu šāda tāda viduvējība bez jebkādām gara dāvanām? Jā vai nē?

—  Mans dārgais Civ, tu esi cilvēces vidū kā Amerikas aloja, kas zied reizi pa simt gadiem, — Tigs atbildēja.

—   Ha, ha, ha! — misters Slaims smējās joprojām. — Aizņemties naudu, lai nomaksātu traktiera rēķinu! Un tas jādara man! Aizņemties no diviem architckta mācekļiem, no cilvēkiem, kas mērī zemi ar dzelzs ķēdēm un ceļ namus kā mūrnieki! Nosauc man šos abus mācekļus! Kā viņi iedrošinājās izdarīt man pakalpojumu?

Šis viņa drauga cildenais rakstura vilciens ārkārtīgi sajūsmināja misteru Tigu, ko viņš lika saprast Tomam Pinčam ar nelielu, jauku mimisku baletu, speciāli sacerētu šim nolūkam.

—   Es viņiem parādīšu, es visiem parādīšu, — misters Slaims klaigāja, — ka es neesmu nekāds zemisks pielīdējs un roklaiža, ar kādiem viņiem parasti darīšanas! Man ir neatkarīgs raksturs! Mana sirds vird manās krūtīs! Mans gars paceļas pāri visādiem zemiskiem aprēķiniem!

—  Ak Civ, Civ! — misters Tigs murmināja. — Cik tu esi cildens un neatkarīgs, Civ!

—   Ejiet un pildiet savu pienākumu, ser, — misters Slaims bargi noteica, — aizņemieties naudu ceļa izdevumiem; lai no kā jūs aizņemtos, lieciet tam saprast, ka manī mīt augstprātīgs gars, lepns gars un ka manas dvēseles ellišķīgi izsmalcinātās stīgas necieš nekādus aizbildnieciskus pieskārienus. Vai dzirdat? Sakiet viņiem, ka es nicinu visus un tikai tā vēl saglabāju cieņu pret sevi; sakiet, ka neviens cilvēks visa pasaulē necieni sevi tā, kā to daru es!

Viņš būtu varējis piemetināt, ka necieš divējādus cilvēkus: tos, kas viņam palīdz, un visus tos, kam labāk veicies dzīvē, jo abos gadījumos to pārākums aizvainoja šo ar tik spožiem tikumiem apveltīto vīru. Tomēr viņš to nesacīja, jo ar minētajiem noslēguma vārdiem misters Slaims, kuram lepnums neatļāva strādāt, ubagot, aizņemties vai zagt, bet zemiskums ļāva, lai viņa vietā strādā, ubago, aizņemas vai zog citi, misters Slaims, pārāk uzpūtīgs, lai laizītu roku, kas tam palīdzējusi nestundā, taču pietiekami nekrietns, lai iekostu vai slepus noplēstu savu tiesu, misters Slaims uzzvēlās uz galda un iemiga dzērāja miegā.

—   Kur jūs atradīsiet tik neatkarīgu garu, — jautāja misters Tigs, pievienodamies jaunekļiem otrpus sliekšņa un piesardzīgi pievērdams durvis, — kā šim neparastajam cilvēkam? Kur jūs vēl sastapsiet tādu romieti kā mūsu draugs Čivs? Vai ir kādreiz bijis cilvēks ar tik izcili klasisku prāta strukturu, ar tāclu togas cienīgu rakstura vienkāršību? Vai ir bijis kādreiz cilvēks ar tik neizsmeļamu daiļrunību? Es jums jautāju, džentlmeņi, — vai viņš nebūtu varējis senos laikos sēdēt uz trijkāja un pareģot bez sava gala, ja tik viņam dotu pec vēlēšanās džinu ar ūdeni uz sabiedrības rēķina?

Misters Pinčs dzīrās ko iebilst savā parastajā lēnprātībā, bet, ieraudzījis, ka viņa biedrs jau nogājis pa kāpnēm, sekoja tam.

—   Vai jūs jau ejat. mister Pinč? — jautāja Tigs.

—  Jā, pateicos, — Toms atbildēja. — Nepavadiet mani, lūdzams!

—  Ziniet, man ļoti gribētos pateikt jums dažus vārdus zem četrām acīm, mister Pinč, — Tigs neatlaidas. — Viens mirklis, pavadīts bumbotavā jūsu sabiedrībā, ļoti atvieglotu man sirdi. Vai drīkstu izlūgties šādu labvēlību?

—   Protams, — Toms atteica, — ja jums tas tik ļoti vajadzīgs. — Un viņš sekoja misteram Tigam uz minēto patvērumu; šis džentlmenis, iegājis tur, izvilka no

savas platmales kaut ko līdzīgu pirmsplūdu laika muU auta atliekam un izslaucīja acis.

—   Šodien jūs mani redzējāt nelabvēlīgā gaismā, — misters Tigs iesāka.

—   Lūdzu, nerunāsim par to! — Toms atvairījās.

—   Jā, jā, nelabvēlīgā! — misters Tigs iesaucās. — Es palieku pie saviem uzskatiem. Ja jums būtu gadījies redzēt mani pulka priekšgalā Āfrikas piekrastē, vadot uzbrucēju karē, kam vidū bērni, sievietes un pulka kase, tad jūs mani vienkārši nepazītu. Tad jūs justu pret rnani cienību, ser!

Tomam Pinčam bija pašam savi uzskati par varonību, tāpēc šī aina viņu ta nesatricirīaja, ka misteram Tigam gribējās.

—   Nav arī nekāda nelaime! — šis džentlmenis turpināja. — Kāds skolēns vēstulē saviem vecākiem, aprakstot ar ūdeni atšķaidīto vājpienu, ko tam pasnieguši, izsacījās tā: «Tā ir patiešām vājība.» Es atkārtoju šos vārdus, piemērojot tos šobrīd sev, un lūdzu jūsu piedošanu. Ser, vai jūs redzējāt manu draugu Slaimu?

—   Zināms, ka redzēju, — misters Pinčs atteica.

—   Ser, vai jums radās iespaids no mana drauga Slaima?

—   Ne visai patīkams, jāatzīstas, — Toms, mazliet pavilcinājies, atbildēja.

—   Esmu sarūgtināts, bet ne pārsteigts, — misters Tigs izsaucās, notverdams viņu aiz abiem svārku atlokiem, — jo mēs abi esam nākuši pie vienāda slēdziena. Tomēr, mister Pinc, lai gan es esmu rupjš un vieglprātīgs cilvēks, es spēju cienīt Saprātu. Es cienu Sapratu, sekojot sava drauga pēdās. Es izraugos jūs no visiem cilvēkiem, mister Pinč, un vēršos pie jums Saprāta vārdā, kurš nespēj atrast sev laimi zemes virsū. Tātad, ser, nevis savā labā, — jo man nav pret jums nekādu pretenziju, — bet sava drauga labā, kam ir šādas pretenzijas, bēdu satriekta, jūtīga un neatkarīga drauga labā, — lūdzu aizdot man trīs puskronu gabalus. Lūdzu noteikti un bez sarkšanas. Lūdzu, jo man uz to tiesības. Un, ja es piemetināšu, ka šī nauda tiks atsūtīta pa pastu jau šonedēļ, tad paredzu, ka jūs pat nosodīsiet mani par tik sīkumainu piezīmi.

Misters Pinčs izņēma no kabatas vecmodīgu sarkanas ādas maciņu ar tērauda slēdzenīti, — droši vien tas kādreiz bija piederējis viņa vecmāmuļai. Tanī atradās pussoverens un vairāk nenieka. Tā bija visa Toma bagātība līdz nākamajam ceturksnim.

—   Re nu! — izsaucas misters Tigs, kas bija vērīgi sekojis šai procedūrai. — Es nupat kā gribēju sacīt, ka labāk būtu, ja jūs dotu šo sumu zeltā, jo tad ērtāk pārsūtīt. Pateicos. Man šķiet, jāadresē misteram Pinčam mistera Peksnifa namā, — tad jau jūs saņemsiet.

—   Protams, ka saņemšu, — Toms atbildēja. — Labāk būtu, ja jūs pievienotu mistera Peksnifa uzvārdam «eskvairs». Man, eskvaira Seta Peksnifa namā.

—   Eskvaira Seta Peksnifa namā, — atkārtoja misters Tigs, cītīgi pierakstīdams adresi ar apgrauztu zīmuļa galu. — Mēs, liekas, norunājām — šonedēļ?

—   Jā, bet var arī pirmdien, — Toms atteica.

—   Nē, nē, piedodiet, kāpēc pirmdien? — misters Tigs attrauca. — Ja mēs esam norunājuši šonedēļ, tad pēdējā diena ir sestdiena. Mēs taču norunājām tā, vai ne?

—   Labi, ja jūs tā vēlaties, — Toms piekrita.

Misters Tigs arī to pierakstīja savā kabatas grāmatiņā, bargi saraucis pieri, izlasīja un, lai pierakstītais izskatītos solidāks un lietišķāks, apstiprināja to ar saviem iniciāļiem. Ticis ar to galā, viņš apgalvoja misteram Pinčam, ka nu viss esot kārtībā, un, izjusti paspiedis tam roku, atstāja istabu.

Tomam bija diezgan dibinātas aizdomas, ka Martins zobosies par šo sarunu, tāpēc viņš nolēma uz kādu brītiņu izvairīties no šā jaunā džentlmeņa sabiedrības. Ar šādu apņemšanos Toms sāka staigāt šurpu turpu pa bumbotavu un atgriezās pie pārējiem tikai tad, kad misters Tigs ar savu draugu jau bija projām, — tieši tai brīdī, kad Marks ar jauno skolēnu noskatījās tiem pakaļ pa logu.

—   Es nupat kā sacīju, ser, — piezīmēja Marks, norādot ar pirkstu pakaļ nesenajiem viesiem, — ka tā būtu man piemērota nodarbošanās, ja vien ar to varētu nopelnīt maizi. Kalpot tādiem diedelniekiem, ser, — tas ir krietni grūtāk nekā rakt kapus.

—   Pats labākais gan būs palikt šepat, Mark, — Toms atbildēja. — Klausiet manu padomu un palieciet klusā ostā!

—   Nu jau par vēlu klausīt, ser, — Marks sacīja. — Es jau viņai paziņoju. Rīt agri braucu prom.

—   Patiešām? — misters Pinčs iesaucās. — Uz kurieni?

—   Uz Londonu, ser.

—   Ko jūs tur darīsiet? — misters Pinčs jautāja.

—   To es vēl pats nezinu, ser. Todien, kad es jums visu atklāju, man nekas prātīgs nepagadījās. Par ko vien domāju, viss pārāk viegls, — tad nav nekāds gods būt jautram. Domāju, ser, ka vajadzēs iestāties kaut kur dienestā. Man šķiet, mister Pinč, ka man būtu piemēroti tādi īsti bargi saimnieki.

—  Bet varbūt jūs nebūsiet piemērots tādiem īsti bargiem saimniekiem, Mark.

—  Var jau gadīties, ser. Ja es nokļūtu pie tādiem īsti kašķīgiem ļaudīm, tad es varētu parādīt, ko esmu vērts; bet kā lai to uzzina? Nevar taču rakstīt avīzes, ka, sak, jauns cilvēks vēlas dabūt darbu un nedzenas tik daudz pēc algas kā pēc kašķīgiem saimniekiem; tā taču nevarēs, ser?

—  Jā, man arī liekas, ka tā nevarēs, — misters Pinčs piekrita.

—   Skaudīga ģimene, — Marks, domās iegrimis, prātoja, — ķildīga ģimene, ļaunprātības apsēsta ģimene vai ļaunākā gadījumā mantkārības pārņemta ģimene — tur es varētu parādīt, ko spēju. Visvairāk man gan būtu piemērots tas vecais džentlmenis, kas saslima pie mums; tam gan bija daba! Nu, nekas, dzīvosim — redzēsim, gan jau kaut kas atgadīsies. Cerēsim uz pašu ļaunāko, ser.

—  Tātad jūs esat stingri nolēmis braukt projām? — misters Pinčs jautāja.

—  Mantas jau es aizsūtīju ar bagažas ratiem, ser, bet pats iziešu kājām rīt agri un iesedīšos diližansā, kad tas mani ceļā panāks. Atļaujiet novēlēt jums visu labako, mister Pinč, un jums tāpat, ser, — palieciet veseli un laimīgi!

Abi smiedamies novēlēja viņam to pašu un rokrokā devās mājup; ceļā misters Pinčs izstāstīja Martinam par Marka Teplija dīvainībām, kas lasītājam jau pazīstamas.

Tikmēr Marks, nojauzdams, ka viņa saimniece ir visai bēdīgā omā un ka viņš pats diezin vai varēs atbildēt par sekām, kādas var būt ilgstošai sarunai zem četrām acīm, centās, cik vien varēja, izvairīties no sastapšanās ar to visu vakara cēlienu. Šo viņa taktiku veicināja visai liels apmeklētāju pieplūdums «Zilajā pūķī»; jo, tiklīdz bija izplatījušās baumas par Marka aizbraukšanu, tā bārs taisni pieblīvējās ar viesiem, kas cītīgi dzēra uz Marka veselību, saskandinot kausus. Beidzot iestājās nakts un durvis noslēdza. Noprazdams, ka nu vairs neizlocīsies, Marks saņēma drosmi un apņemīgā gaitā devās uz bāra durvīm.

«Man tikai jāpaskatās vien uz viņu,» Marks klusībā domāja, «un tad viss pagalam! Cilpa kaklā!»

—  Beidzot ieradāties gan! — noteica misis Lupina.

—  Jā, — Marks atbildēja, — te es esmu.

—  Tatad jūs pametat mūs, Mark?

—  Ko lai dara, ka ta iznāk, — Marks atbildēja, lūkodamies grīda.

—   Un es atkal domāju, — saimniece turpināja ar visai valdzinošu kautrību, — ka jūs esat… pieķēries … «Pūķim».

—   Esmu jau arī.

—  Kāpēc tad jūs mūs atstājat? — saimniece pilnīgi dibināti jautāja.

Uz šo jautājumu Marks nemaz neatbildēja, lai gan tas tika atkārtots vēlreiz, un tāpēc misis Lupina, noskaitot viņam algu saujā, ievaicājās — ne jau nelaipni, drīzāk taisni otrādi, — ko viņam visvairāk gribētos?

Katram zināms, ka pasaulē ir daudz kas tāds, ko dzīvs cilvēks nespēj izciest. Šis jautājums, ko uzstādīja šādā veidā, šādā brīdī un šāda sieviete, noteikti piederēja pie šās kategorijas, vismaz attiecībā uz Marku.

Viņš neviļus pacēla acis un nespēja vairs tās nolaist, jo, cik vien ir pasaulē apaļīgu, sārtu, jautru viesmcnieču ar spožām acīm un bedrītēm vaigos, pats labākais eksemplārs, pats kalngals un pilnība stāvēja Marka priekšā.

—  Ziniet, ko es jums teikšu, — Marks iesāka, acumirklī atmezdams visu apmulsumu un apskaudams saimnieces viduci, par ko viņa nemaz neuztraucās, labi pazīdama krietno jaunekli. — Ja es meklētu tikai to, kas man vislabāk patīk, tad es izraudzītos jūs. Ja es domātu par sevi, par to, kas man vislabākais, es izraudzītos jūs. Ja es gribētu dabūt to, ko ar prieku izvēlētos deviņpadsmit cilvēki no divdesmitiem, es izraudzītos jūs. Jā. jūs! — misters Teplijs visai izteiksmīgi sapurināja galvu un, aizmirsies uz mirkli, nenolaida vairs acis no misis Lupinās sulīgajām lūpām. — Un neviens vīrietis nebrīnītos par manu izvēli!

Misis Lupina atbildēja, ka esot loti pārsteigta. Viņa brīnoties, kā Marks varot runāt tādus vārdus. To viņa neesot gaidījusi.

—   Es pats arī to nebiju gaidījis, — Marks atteica, priecīgā izbrīnā sacēlis uzacis. — Es līdz šim domāju, ka mēs šķirsimies bez kādiem liekiem vārdiem; es arī gribēju tikai atvadīties un taisni tāpēc ienācu pie jums, bet jums piemīt kaut kas tāds, kas liek cilvēkam atkust. Nu, tad parunāsimies arī, tikai vienu gan ziniet, — to viņš jau piemetināja gluži nopietni, lai nerastos nekādi pārpratumi, — lakstoties ap jums es nepavisam nedomāju.

Tikai uz mirkli viegla ēna — un nebūt ne drūma — aizsedza saimnieces dzidro skatienu, bet to tūdaļ izkliedēja dziļi sirsnīgs smaids.

—  Tad jau pavisam labi, — viņa sacīja, — tikai, ja jūs negrasāties ap mani lakstoties, tad savu roku gan pievāciet.

—  Ak kungs, par ko tad tā! — Marks izsaucās. -— Vai es ko sliktu daru?

—   Protams, ka ne, — saimniece atteica, — citādi jau es to nepieļautu.

—   Ļoti labi, — Marks sacīja. — Tad lai roka paliek, kur bijusi!

Tas bija tik pamatots aizrādījums, ka saimniece atkal iesmējās un, atstājusi Marka roku ap savu viduci, lika viņam runāt visu, kas runājams, tikai ātrāk. Bet pārgalvis gan viņš esot, tā viņa piemetināja.

—   Ha, ha! Es pats ari tā domāju, — Marks iesaucās, — tikai agrāk tas man nebija ienācis prātā. Bet šovakar es varu jums pateikt visu, ko vien vēlaties zināt.

—   Sakiet visu, kas sakāms, — saimniece atgādināja, — tikai nevelciet garumā, jo ir vēls un jāiet pie miera.

—   Nu, tad ziniet, manu jaukumiņ, — Marks iesāka,

—   jo jaukākas sievietes par jums nav bijis pasaulē, — lai kāds pamēģina teikt ko citu! — padomājiet, kas notiktu, ja mēs abi …

—   Ak, kas par blēņām! — misis Lupina pārtrauca.

—  Nepieminiet vairs to!

—   Nē, tās nav blēņas, — Marks neatlaidās, — paklausieties vien! Kas notiktu, ja mēs abi apprecētos? Ja es nevaru būt laimīgs un apmierināts tagad šai jautrajā «Pūķī», vai tad es varēšu? Nekādā gadījumā! Ļoti labi. Tātad jūs ar visu savu lādzīgo dabu dzīvosiet vienās bažās un raizēs, nekad jums nebūs miera, pastāvīgi mocīs domas, vai tikai neesat par vecu manām acīm, vienmēr jums šķitīs, ka esmu piekalts pie «Pūķa» sliekšņa un laužos brīvībā. Es nezinu, vai tā būs vai nebūs, taču labi zinu, ka nevaru rimties uz vietas. Man patīk pārmaiņas. Man tā vien liekas, ka ar manu stipro veselību un jautro dabu būtu lielāks gods dzīt jokus tur, kur citi kristu izmisumā. Varbūt es maldos, ko var zināt, bet tāda doma mani apsēdusi, un vaļā es netieku. Vai tad nav labāk, ja es aizbraucu, sevišķi tagad, kad jūs bez liekas gražības palīdzējāt man to visu izteikt un mēs varam šķirties kā labi draugi, kādi tapām kopš pirmās dienas, kad es ierados šai cēlajā «Pūķī», ko nebeigšu mīlēt un godāt līdz savai pēdējai stundai!

Saimniece brītiņu klusēja, taču ātri saņēmās, satvēra abas Marka rokas un mīļi spieda tās.

—   Jūs esat krietns cilvēks, — viņa sacīja, vērdamās Marka sejā un smaidot mazliet sērīgāk, nekā tas atbilda viņas parašai. — Labaka drauga man nav bijis visā mūžā, to es šovakar skaidri apzinos.

—   Nu, tās nu gan ir blēņas, — Marks iebilda. — Bet, ak tu debestiņ, — viņš piemetināja, neraudzīdamies saimniecē ar aizgrābtības pilnu skatienu, — ja jūs patiešām tā domājat, cik daudz piemērotu līgavaiņu jūs novedīsiet izmisumā.

Dzirdot šos glaimojošos vārdus, saimniece atkal iesmējās, vēlreiz paspieda viņam rokas, lūgdama atcerēties viņu, kad tam ievajadzēšoties drauga palīdzības, un, aši novērsusies, uzskrēja pa kāpnēm augšup.

—   Un vēl dungo dziesmiņu, — Marks nočukstēja ieklausīdamies, — lai tikai es nedomātu, ka viņa ir apbēdināta, un nezaudētu dūšu. Jā, nav vis tik viegli būt jautram, kā domā.

Izsacījis šo apmierinošo domu visai bēdīgā balsī, viņš devās pie miera gluži sērīgā noskaņojumā.

Otrā rītā viņš piecelās agri jo agri un izgāja no mājas reizē ar saules lēktu. Taču tas nelīdzēja: visa apkārtne bija kājās, lai izvadītu Marku Tepliju; puikas, suņi, mazuļi, veči, aizņemti ļaudis un slaisti — visi bija piecēlušies, visi sauca: — Ardievu, Mark! — kā nu kurš prata, un visi nožēloja, ka viņš brauc projām. Nezin kāpēc Markam likās, ka viņa bijusī saimniece arī slepus noskatās pa guļamistabas logu, bet viņam nebija drosmes atskatīties.

—  Ardievu, ardievu, jūs visi! — Marks sauca, vēcinādams nūjas galā uzlikto platmali un steigdamies ašiem soļiem projām pa šauro ieliņu. — Lāga puikas tie riteņu taisītāji — labu laimi! Re, kur miesnieka suns izskrien no dām'ņa — se mājās, vecais! Misters Pinčs iet ērģeles spēlēt — ardievu, ser! Un terjers no kaimiņu nama arī izsprucis ārā, — vai iesi atpakaļ, knēveli! Un cik te bērnu — pietiks atliku likām, lai cilvēce varētu pastāvēt mūžīgi mūžam. Ardievu, zēni un meitenes! Jā, tas gan dara man godu. Beidzot atgadījies kaut kas manis cienīgs. Parastajam cilvēkam šādos apstākļos deguns būtu līdz zemei, bet es esmu pavisam jautrs. Tik jautrs nu gluži ne, kā man gribētos, taču stipri vien uz to pusi. Ardievu! Ardievu!

## VIII NODAĻA PAVADA MISTERU PEKSNlFU UN VIŅA DAIĻAS MEITAS UZ LONDONU UN STASTA PAR TO, KAS NOTIEK AR VIŅIEM CEĻĀ.

Kad misters Peksnifs un abas jaunās lēdijas ielas gala iesēdās diližansā, tas bija pavisam tukšs viņiem par lielu prieku, it īpaši vēl tāpēc, ka ārējie sēdekļi bija pilni un pasažieri izskatījās stipri nosaluši. Jo, kā pareizi piezīmēja misters Peksnifs, — kad viņš un tā meitas bija ierakuši kājas salmos, ievīstījušies līdz acīm un aiztaisījuši abus logus, — aukstā laikā allaž patīkami apzināties, ka daudziem citiem jāsalst. Un šāda kārtība ir pilnīgi dabiska un saprāta likumiem atbilstoša ne vien attiecībā uz diližansiem, bet ari uz daudziem citiem sabiedrības iestādījumiem. — Jo, — viņš piemetināja, — ja visi būtu paēduši un silti apģērbušies, mums tiklu laupīts prieks jūsmot par to izturību, ar kādu daži sabiedrības slāņi panes aukstumu un badu. Bet, ja mums neklātos labāk par visiem pārējiem, kas tad notiktu ar mūsu pateicības jūtām, kuras ir mūsu zemiskās dabas viscildenākā rota? — ar asarām acīs nobeidza misters Peksnifs, pakratīdams dūri uz ubaga pusi, kas bija grasījies uzlēkt uz diližansa kāpšļa.

Meitas ar pienācīgu godbijību klausījās šīs morālās pamācības, ko tām sniedza tēvs, un izpauda savu piekrišanu ar smaidu. Lai labāk uzturētu un lolotu svēto pateicības liesmu savās krūtīs, misters Peksnifs pavēstīja, ka patraucēšot vecāko meitu ar lūgumu pasniegt viņam brendija pudeli, kaut gan ceļojums tikko bija sācies. Un, picplacis pie šā trauka šaurā kakliņa, viņš smēlās no tā bagātīgu spirdzinājumu.

—  Kas mēs esam, ja ne diližansi? — misters Peksnifs atkal uzsāka. — Daži no mums tik tikko velkas …

—   Ko jūs, tēt! — Ceritija iesaucās.

—  Daži no mums, es saku, tik tikko velkas, — atkārtoja viņas lēvs pieaugošā iejūsmā, — citi atkal traucas vienos auļos. Mūsu kaislības ir zirgi un pie tam nevalda mii

—   Ejiet nu, tēt! — abas meitas iesaucās kā vienā balsi. — Pat klausīties nepatīk.

—   Un pie tam vēl nevaldāmi! — misters Peksnifs atkārtoja tik enerģiski, ka šobrīd pats varēja noderēt par zināmas morālās nevaldāmības paraugu. — Mūsu bremze — tā ir Tikumība. Mēs dodamies ceļā no Mātes klēpja un nobraucam līdz Kaprača lāpstai.

Pie šiem vārdiem mistera Peksnifa spēki sāka zust, un viņš bija spiests no jauna meklēt spirdzinājumu. Taču pēc tam viņš jo cieši aizbāza pudeli ar tādu žestu kā daiļrunātājs, kas pieliek punktu sarunai, un aizmiga uz veselām trim pieturām.

Cilvēkiem, kas iemieg diližansos, parasti ir tieksme pamosties saīgušiem, just, ka varžacis neganti smeldz un kājas notirpušas. Misters Peksnifs tāpat bija pakļauts visu mirstīgo kopīgam liktenim un pēc vieglās snaudas jutās tik lielā mērā visu šo likstu varā, ka nespēja pretoties kārdinājumam uzvelt šīs ciešanas savām meitām, un jau sāka spārdīties un taisīt ar kājām citas negaidītas kustības, kad diližanss pēkšņi apstājās un durvis pēc neilgas kavēšanās atvērās.

—  Nu, tad pielūkojiet, — tumsā ierunājās spalga, griezīga balss. — Mēs ar dēlu sēžamies iekšā, jo ārējie sēdekļi aizņemti, bet jūs piekrītat, ka maksāsim tikai ārvietu cenu. Skaidrs, ka vairāk no mums nedabūsiet. Tā ja?

—   Labi, ser, — konduktors atbildēja.

—   Vai iekšā kāds ir? — tā pati balss jautāja.

—   Trīs pasažieri, — konduktors atteica.

—  Tad es palūgšu šos trīs pasažierus būt par lieciniekiem mūsu darījumam, ja tie būs tik laipni, — balss turpināja. — Nu, manu zēn, es domāju, ka varam sēsties iekšā bez bažām.

Un atbilstoši šiem vārdiem divi pasažieri ieņēma vietas satiksmes līdzeklī, kam ar parlamenta aktu bija svinīgi atļauts pārvadāt sešus cilvēkus, ja tādi gaditos uz vietas.

—  Laba izdošanās! — vecais nočukstēja, kad diližanss sāka kustēties. — To tu āķīgi izdomāji, nudien.

Hi, hi, Iii! Es jau ari nevarētu braukt ārpusē. Man aiz reimatisma būtu gals klāt!

Vai nu godbijīgajam dēlam ienāca prātā, ka bijis par daudz centīgs, gādājot par tēva mūža paildzināšanu, vai arī aukstums bija tam sabojājis omu, taču par atbildi viņš iegrūda tēvam tādu dunku sānos, ka laga vecais džentlmenis nokasēja veselas piecas minūtes bez pārtraukuma un noveda misteru Peksnifu līdz tādam uztraukumam, ka tam beidzot izlauzās, pie tam pavisam negaidīti:

—  Nav vietas! Te nav vietas džentlmenim, kas tā

saaukstējies!

—  Man tikai krūtis aizkritušas, Peksnif, — vecais vīrs pēc brītiņa atbildēja.

Balss un runas veids, nesatricināmais miers, dēla klātbūtne un pazīšanās ar misteru Peksnifu — tas viss palīdzēja noteikt svešinieka personību tiktai, ka kļūdīšanās bija izslēgta.

—   Hm! Es domāju, ka uzrunāju svešinieku, — misters Peksnifs sacīja savā ierasti lēnīgajā balsī, — taču izrādās, ka esmu uzrunājis radinieku. Lai misters Entonijs Čezlvits un viņa dēls misters Džonass — jo tie ir mūsu ceļabiedri, dārgie bērni — atvaino manus acīm redzot skarbos vārdus. Man nebija nolūka aizskart to cilvēku jūtas, kurus ar mani saista radniecības saites. Varbūt es esmu liekulis, — misters Peksnifs dzēlīgi piezīmēja, — taču nezvērs gan ne.

—   Nu jel, nu! — vecais atsaucās. — Kas tad tai vārdā tik sevišķs, Peksnif? Liekulis! Mēs taču visi esam liekuļi. Todien mēs liekuļojām visi bez izņēmuma. Ja es nebūtu domājis, ka visi esam cits cita vērti, es nebūtu jūs tā nosaucis. Un mēs jau arī nebūtu salasījušies kopā, ja nebūtu liekuļi. Vienīgā starpība starp jums un visiem pārējiem — vai gribat, lai es to tagad pasaku, Peksnif?

—  Ja jums patīk, cienītais ser, ja jums patīk.

—  Zināt, kas jums par nelādzīgu īpašību, — vecais turpināja, — jums nekad nav ne sabiedroto, ne palīgu jūsu blēdībās; katru jūs apvedīsiet ap stūri, pat tādu, kas nav ar pliku roku ņemams, taču izturaties tā, it kā — Iii, hi, hi! — pats sev ticētu no visas sirds. Es varētu derēt par kārtīgu sumu, ja es vispār deretu, ko es nedaru un neesmu darījis, ka jūs pat miesīgu meitu priekšā izliekaties par svēto. Es gan, ja esmu ko sadomājis, tad tūliņ pasaku Džonasam, un kopīgi apspriežam visu. Vai jūs neņēmāt to Jaunā, Peksnif?

—   Ļaunā, cienītais ser?! — šis džentlmenis izsaucās tādā balsī, it kā nule būtu noklausījies vislielākos glaimus, kādi vispār valodā izsakāmi.

—  Vai jūs braucat uz Londonu, mister Peksnif? — ievaicājās dēls.

—  Jā, mister Džonas, uz Londonu. Ceru, ka mums būs prieks pavadīt visu ceļu jūsu sabiedrībā?

—  To jūs gan labāk paprasiet tēvam, — Džonass atbildēja. — Es negribētu nevajadzīgi 'Izrunāties.

Šī atbilde, jāsaka, visai uzjautrināja misteru Peksnifu. Kad viņa smiekli aprimās, misters Džonass lika viņam saprast, ka abi ar tēvu patiešām dodoties mājup, uz galvaspilsētu, un uzturējušies šai pusē kopš zināmās ģimenes sanāksmes dienas, kārtodami diezgan izdevīgu kapitala ieguldīšanas lietu, kuras dēļ arī ieradušies šeit, jo, kā misters Džonass izsacījās, viņi ar tēvu esot paraduši šaut vienā reizē divus zaķus, ja vien tas cik necik iespējams, un mest reņģi ūdenī tikai tad, kad cerības, ka uz tās uzķersies valis. Pēc šiem skopajiem, bet saturīgajiem vārdiem Džonass paziņoja Peksnifam, ka sasēdināšot to kopā ar tēvu, ja tam neesot iebildumu, bet pats patērzēšot ar meitenēm, un, izpildot šo laipno nodomu, atbrīvoja vietu blakus cienījamajam večukam, bet pats pārsēdās pretējā kaktā līdzās daiļajai mis Mersijai.

Misters Džonass bija kopš šūpuļa stingri audzināts mantkāres garā. Pirmais vārds, ko viņš iemācījās sabalsot, bija «nauda» un otrais (kad viņš iepazinās ar trīsbalsienu vārdiem) — «nopelnīt». Šāda audzināšana varbūt nemaz nebūtu tik peļama, ja tai nebūtu divējādas sekas, kuras viņa tālredzīgais tēvs iepriekš nekādi nevarēja' paredzēt. Viens trūkums bija tas, ka Džonass, iemācījies no tēva apvest visus ap stūri, sāka ar sevišķu patiku darīt to pašu ar savu cienījamo audzinātāju.

Otrs — ka Džonass, pieradis kopš mazotnes raudzīties uz visu no privātīpašnieka viedokļa, pamazām pierada uzlūkot arī savu tevu kā zināma veida personīgu īpašumu, kam nav nekādu tiesību ilgi klejot apkārt savā vaļā, un nepacietīgi gaidīja, kad to varēs ieslēgt tai īpašajā dzelzs seifā, ko vienkāršā valodā dēvē par zārku, un nodot glabāšanā kapsētai.

—  Nu, māsīc! — iesāka misters Džonass. — Mēs taču esam radi, lai nu arī no baltās ķēves septītajā augumā; tātad jūs braucat uz Londonu?

Mis Mersija atbildēja apstiprinoši un tūliņ, iekniebusi vecākajai māsai plecā, sāka nevaidami smiet sīkus smiekliņus.

—   Londona ir kavalieru pilna, māsīc! — misters Džonass turpināja sarunu, viegli piebikstot viņai ar elkoni.

—  Vai patiešām, ser? — jaunā lēdija izsaucās. — Nu, es ceru, ka viņi mums nekā ļauna nenodarīs! — IJn, izsacījusi šos vārdus visai klīrīgi, viņa nespēja vairs tikt galā ar smiekliem un meklēja glābiņu, iespiežot muti māsas šalle.

—  Merrij! — uzsauca šī prātīgākā jaunava. — Nudien, man jākaunas tevis deļ! Kas tev noticis, tu vieglprātīgā skuķe?

Skaidrs, ka nu mis Mersija sāka smieties vēl skaļāk.

—   Es jau todien ievēroju, ka viņai tādas vieglprātīgās acis, — misters Džonass sacīja Čeritijai. — Ja, jūs, tas pavisam kas cits, jūs sēžat rāmi. Arī todien jūs uzvedaties priekšzīmīgi, māsīc!

—  Ak! īsts veclaiku ērms! — Merrija iečukstēja māsai. — Čeritij mīļā, labāk sēdies tu viņam blakus! Ja viņš vēl teiks man kādu vārdu, es nomiršu uz vietas, nudien!

Un, lai izvairītos no šādām liktenīgām sekām, draiskā būtne uzlēca kājās un iespieda māsu savā vieta.

—  Spiedieties vien man ciešāk klāt! — misters Džonass uzaicināja Ceritiju. — Man patīk, kad meitēni spiežas klāt. Nāciet tuvāk, māsīc!

—   Nē, pateicos, ser, — Čeritija atbildēja.

—    Rau, tā otrā jau atkal smejas, — misters Džonāss sacīja. — Jādomā, par manu tēvu. Tas, nudien, nebūtu brīnums. Un, ja viņš vēl uzliek savu veco flaneļa naktsmici, tad es nezinu, kas ar to meitēnu notiktu. Vai tas ir mans vecais, kas tur krāc, Peksnif?

—   Jā, mister Džonas.

—  Uzminiet viņam uz kājas, esiet tik laipns! — jaunais džentlmenis palūdza. — Podagra viņam tai kājā, kas jums tuvāk.

Tā kā misters Peksnifs vilcinājās izdarīt šo draudzīgo pakalpojumu, tad misters Džonass pakalpoja tēvam pats, iebrēkdams vēl tam ausī:

—   Negul iet, tēv, citādi jūs mocīs lietuvēns un jūs atkal bļausiet, es jau to zinu. Vai jūs kādreiz moka lietuvēns, māsīc? — viņš ierasti galanti apvaicājās klusākā balsī savai kaimiņienei.

—   Kādreiz moka gan, — Cerilija atbildēja. — Bieži ne.

—   Un to otro? — misters Džonass pēc brītiņa ieprasījās. — Vai viņu kādreiz moka lietuvēns?

—  Nezinu, — Čcritija atteica. — Pavaicājiet viņai pats!

—  Viņa tā smejas, — Džonass sacīja, — ka nav iespējams ar viņu sarunaties.. Paklau vien, kā viņa laiž vaļa! Bet jūs gan esat prātīga, māsīc!

—   Ejiet nu! — Čeritija izsaucās.

—   Nuja, ka tā! To jūs arī pati zināt!

—  Mersija ir mazliet gaisīga, — mis Čcritija paskaidroja, — bet ar laiku viņa taps prātīga.

—   Pārāk daudz laika paies, lai viņa taptu prātīga, — brālēns iebilda. — Nāciet tuvāk, vietas pietiek.

—   Es baidos jūs apgrūtināt, — Ceritija sacīja, taču pievirzījās tuvāk, un, pārmainījusi vēl dažus vārdus par to, cik lēni velkas diližanss un cik daudz ceļā pieturu, abi iegrima klusēšanā, ko netraucēja vairs neviens no braucējiem līdz pašām vakariņām.

Lai gan misters Džonass ievadīja Ceritiju zem rokas viesnīcā un sēdēja tai blakus pie galda, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņš neizlaiž no acīm arī «to otro», jo bieži meta skatienus pāri galdam uz Mersiju, laikam salīdzinot, kura pievilcīgāka, un acīm redzot deva priekšroku apaļīgākajai jaunākajai māsai. Tomēr šādiem vērojumiem viņš daudz laika vis nešķieda un nopietni pievērsās vakariņām, kuras, kā viņš iečukstēja ausi savai daiļajai galda biedrei, ietilpa biļetes cenā, tātad, — jo vairāk viņa ēdīs, jo lielāks būs ieguvums. Viņa tēvs un misters Peksnifs, droši vien vadoties no šā paša gudrā principa, iznīcināja visu, kas gadījās pa tvērienam, tāpēc viņu sejas bija kļuvušas it kā ietaukotas un izskatījās apmierinātas, ja ne gluži paēdušas, tā ka bija patīkami uz tām lūkoties.

Kad misters Peksnifs un misters Džonass nespēja vairs neko ieēst, viņi pasūtīja pa divām porcijām karsta brendija ar ūdeni, seši pensi porcijā, ko Džonass uzskatīja par izdevīgāku darījumu nekā pasūtīt vienu porciju par šiliņu, jo tā saimniekam vieglāk kļūdīties un ieliet vairāk spirta nekā vienā glāzē. Misters Peksnifs, norijis savu spirdzinošās valgmes daļu un teikdams, ka ejot apskatīt, vai diližanss jau kārtībā, paguva ieslīdēt bārā un piepildīt savu pudelīti, lai varētu nemanīts stiprināties vaļas brītiņā tumšajā diližansā.

Tiklīdz visi priekšdarbi bija veikti un diližanss braukšanas kārtībā, viņi sasēdās vecajās vietās un kratījās vien tālāk. Taču, pirms misters Peksnifs laidās snaudā, viņš noskaitīja kaut ko līdzīgu lūgšanai pēc ēšanas:

— Kā esmu dzirdējis no saviem draugiem mediķiem, barības sagremošanas process ir viena no brīnišķīgākām dabas parādībām. Nezinu, kā citiem, bet man sagādā lielu gandarījumu apziņa, ka, iebaudot savu pieticīgo barību, es iedarbinu vislieliskāko mechanismu, kāds vien mums pazīstams. Šādās reizēs mani pārņem tādas jūtas, it kā es izdarītu pakalpojumu visai sabiedrībai. Kad esmu sevi uzvilcis, ja var lietot šādu izteicienu, — to misters Peksnifs izrunāja valdzinoši maigi, — un zinu, ka mechanisms darbojas, tad, iegremdējoties gremošanas procesa mācībā, es jūtos kā visas savas sugas labdaris!

Tā kā šeit nekas nebija piebilstams, visi klusēja, un misters Peksnifs, laikam priecādamies, ka nes Cilvēcei morālu labumu, iegrima miegā.

Pārējā nakts dala aizritēja parastā kārtībā. Misters Peksnifs un vecais Entonijs šad tad iebuksnīja viens otram un pamodās lielās bailēs vai ari iespieda galvas katrs savā diližansa stūrī un izrotāja savas nomiegojušās fizionomijas ar visdīvainākajiem tetovējumiem. Diližanss brauca un stājās, stājās un brauca bez sava gala. Pasažieri kāpa augšā, pasažieri kāpa lejā, vienus zirgus iejūdza, otrus izjūdza — vieniPlaidā, kā šķita tiem, kas snauda, un ar pārtraukumiem vai visas nakts garumā, kā šķita tiem, kas nebija aizvēruši acis. Beidzot diližanss sāka lēkāt un grabēt pa drausmīgi nelīdzeno bruģi, un misters Peksnifs, paskatījies pa logu ārā, pavēstīja, ka pienācis rīts un viņi esot atbraukuši.

Drīz pēc tam diližanss apstājās pie pasta kantora; iela, kur tas atradās, jau bija pilna ļaužu; tas neapgāžami apstiprināja mistera Peksnifa vārdus par to, ka pienācis rīts, lai gan tikpat labi varēja būt pusnakts, jo debesis nerādīja ne mazākās rītausmas pazīmes. Apkārtni klāja bieza migla, it kā šī pilsēta atrastos mākoņos, kur viņi nokļuvuši pa brīnumpupas zariem, bet bruģi sedza bieza garoza, līdzīga drupatu kūkas virsai, un kāds no augšstāva pasažieriem (jādomā, nepilna prāta) sacīja otram (laikam savam pavadonim), ka tas esot sniegs.

Steigā atvadījies no Entonija un tā dēla un atstājis visu bagažu pasta kantorī, lai atsūtītu pēc tās vēlāk, misters Peksnifs, turēdams abas meitas pie rokas, pārpeldēja pāri vienai, tad otrai un trešajai ielai, šķērsoja visādus ērmīgus pagalmus, dīvainas ejas, iegriezās visādās tumšās pievārtēs kā murgainā sapnī, te lēca pāri grāvim, te atsprāga atpakaļ, bēgdams no karietes un pajūga, te zaudēja ceļu, te atrada to, te soļoja vislielākajā pārliecībā, te apstājās, galīgi apjucis un visu laiku nervozēdams un liedams sviedrus, kamēr beidzot palika stāvam bruģētā laukumiņā Monumenta [5] tuvumā. tas ir, misters Peksnifs tā sacīja, taču abas lēdijas redzēja no tā tikpat daudz, cik redzētu aklīšu rotaļā Solsberijā.

Misters Peksnifs vispirms apskatījās visapkārt un tad pieklauvēja pie ļoti netīra nama durvīm — tas ar savu netīrību atšķīrās pat no pārejās netīru namu kolekcijas tuvakajā apkaimē, un tā fasadi rotāja paplātei līdzīga, ovala izkārtne ar uzrakstu: «M. Todžersas tirdzniecības darbinieku pansija.»

M. Todžersas namā visi šķita vēl guļam, jo misters Peksnifs divreiz pieklauvēja un trīsreiz piezvanīja, taču viņam atsaucās tikai suns otrpus ielas. Beidzot gan ķēde nošķindēja un atbīdītās bultas iečīkstējās tik sarūsējušas balsīs, it kā pat aizšaujamie būtu aizsmakuši tik aukstā laikā, un uz sliekšņa parādījās sīks puika ar lielu, rudu galvu, tikko saskatāmu degunteli un ļoti netīru garo zabaku rokā; pārsteigumā viņš paberzēja šo degunteli ar zābaksukas virsu un neteica ne vārda.

—   Kas ir, mīļais, vai visi vēl guļ? — misters Peksnifs uzprasīja.

—   Šie nu gulēs! — puika atbildēja. — Labi jau būtu, ja gulētu, tik tas miegs viņiem skaļš: visi reizē brēc pēc zābakiem. Es jau domāju, ka avīze, un brīnījos, par ko jūs to neiemetat pa lodziņu, kā parasts. Kas jums vajadzīgs?

Ievērojot šā jaunekļa nelielo gadu skaitu, jāteic, ka jautājums skanēja visai stingri un pat diezgan izaicinoši. Tomēr misters Peksnifs neņēma to ļaunā, iespieda zeņķim saujā savu vizitkarti un palūdza uznest to augšā, bet viņiem tikmēr ierādīt kādu telpu, kur būtu iekurts karu i ns.

—   Kaut gan, ja uguns kuras ēdamistabā, tad es pats ceļu atradīšu, — un misters Peksnifs bez liekiem vārdiem ieveda savas meitas apakšstāva istabā, kur galds jau bija klāts brokastīm (ar šauru un īsu galdautu, kas tikko sniedzās līdz galda malām) un tā vidū lepojās prāva bļoda ar sarkanu, vārītu liellopu gaļu, ta maizes klaipa paraugs, ko saimnieces pazīst kā «mīksto četrmārciņu kukuli», un liels daudzums tasīšu un apakštasīšu ar visiem piederīgajiem papildinājumiem.

Aiz kamina margām ar pazolēm uz augšu žāvējās kāds pusducis nule nospodrinātu dažāda izmēra kurpju un zābaku un pāris īsu, melnu getru; uz vienas kāds džentlmenis, laikam joku cienītājs, tīšuprāt pārtraucis savu rīta tualeti un noskrējis lejā, bija ar krītu uzrakstījis: «Džinkinsa lepnums,» — bet uz otras uzzīmējis profilu, kas pretendeja uz līdzību ar pašu Džinkinsu.

M. Todžersas tirdzniecības darbinieku pansija atradās namā, kur, pēc visa spriežot, pastāvīgi bija tumšs un torīt it sevišķi. Gaitenis dīvaini oda, it kā visu kopš šā nama uzcelšanas vārīto pusdienu aromats būtu šobrīd saplūdis virtuves kāpņu augšā un kā mūka rēgs «Don Žuanā» «vairs nevaid aizdzenams». īpaši stipri bija manāmi kāposti, likās, ka visi kādreiz te vārītie dārzeņi piederētu pie mūžam zaļojošo dzimtas un smaržoja ar nevīstošu speķu. Viesistaba bija apšūta ar paneļiem, un ikviens jaunienācējs instinktivi, iedvesmas apgarots, tūliņ nojauta, ka te dzīvo žurkas un peles. Kāpnes bija ļoti drūmas un ļoti platas, ar tik resnām un smagnējām margām, ka tās noderetu arī tiltam. Pirmā kāpņu laukumiņa tumšajā kaktā stāvēja vecs, neglīts milzu pulkstenis, ko ķēmīgi vainagoja trīs vara bumbiņas; šo pulksteni neviens nekad nelikās redzam un noteikti nekad neskatījās ta ciparnīcā, un, ja pulkstenis nepārtrauca dobjo tikšķēšanu, tad tikai aiz piesardzības, lai kāds izklaidīgs gā: jējs neuzskrietu tam virsū. Kopš pirmajām Todžersas pansijas pastāvēšanas dienām nams nebija redzējis ne jaunu krāsu, ne tapetes, tāpēc kāpnes bija galīgi melnas, nokvēpušas un lipīgas. Kāpņu augšgalā atradās sačākstējis neglīta izskata, sašķiebies, likteņa piemeklēts jumta logs, dažnedažādi lāpīts un lipināts, kas ar aizdomām šķielēja lejup un nosedza Todžersas pansiju kā īpatnēju, cilvēkiem domātu lecekti, kurā briest pavisam īpašas sugas augļi.

Misters Peksnifs ar meitām sildoties nebija nostāvējis pie kamina vēl ne desmit minūtes, kad kāpnēs sāka klaudzēt soļi un istabā iesteidzās pati šās iestādes augstākā vara.

M. Todžersa bija lēdija, diezgan kaulaina, cietiem sejas vaibstiem, ar veselu virkni sprogu uz pieres, kuras bija sagrieztas kā mazas alus muciņas un pārsegtas ar kaut ko līdzīgu tīklam, ko nekādi nevarēja uzskatīt par cepurīti, drīzāk par melnu zirnekļa darinājumu. Uz rokas viņa turēja pītu groziņu, kurā džinkstēja atslēgu salšķis. Otrā rokā viņa nesa degošu tauku sveci un, kad tās gaismā bija saskatījusi misteru Peksnifu, tad nolika to uz galda, lai varētu netraucēti apsveikt viesi ar vajadzīgo sirsnību.

—   Mister Peksnif! — misis Todžersa izsaucās.

—  Esiet sveicināts Londonā! Vai es varēju cerēt uz šādu apciemojumu pēc — ak dievs, ak dievs! — pēc tik daudziem gadiem! Kā jums klājas, mister Peksnif?

—  Tikpat labi kā vienmēr, un tāpat priecājos jūs redzēt kā vienmēr, — skanēja mistera Peksnifa atbilde.

—  Zināt, jūs esat tapusi daudz jaunāka!

—  Jūs gan, kas tiesa, tas tiesa, — misis Todžersa atsaucās. — Jūs ne drusciņas neesat pārmainījies.

—  Bet ko jūs sacīsiet par viņām? — misters Peksnifs pastiepa roku uz jauno lēdiju pusi. — Vai viņas nedara mani vecāku?

—   Tās taču nebūs jūsu meitas! — izsaucās misis Todžersa, izslējusi rokas augšup un saņēmusi tās kā lūgšanā. — Nevar būt, mister Peksnif! Tā ir jūsu otrā sieva un viņas līgavas māsa!

Misters Peksnifs pielaidīgi pasmīnēja un, pašūpojis galvu, noteica:

—  Manas meitas gan, misis Todžersa. Tikai manas meitas.

—   Ak! — izdvesa šī krietnā lēdija. — Pūs jums jātic, jo, kad ieskatos viņās, tad domāju, ka pazītu tās, lai kur sastaptu. Manas dārgās mis Peksnifas, kā jūsu tētis mani iepriecināja!

Viņa apskāva tās abas un jūtu pārpilnībā vai varbūt rīta dzestruma ietekmē izrāva mazu kabatas lakatiņu no groziņa un piespieda pie acīm.

—  Godātā, — misters Peksnifs sacīja, — man zināmi jūsu iestādes noteikumi, kā arī tas, ka jūs uzņemat pansijā tikai vīriešus. Taču, izbraucot no mājām, man ienāca prātā doma, ka varbūt jūs pieļautu izņēmumu manu meitu labā un dotu viņām patvērumu savā namā.

—  Varbūt? — misis Todžersa izjusti izsaucās. — Varbūt?

—  Nu, tad es atzīšos, ka biju gandrīz vai pārliecināts par to, — misters Peksnifs noteica. — Es zinu, ka

jums pašai ir maza istabiņa, tur viņas varētu pavisam ci ti ierīkoties, un tām nebūtu jāēd pie kopējā galda.

—   Mīļās meitenes! — misis Todžersa sacīja. — Nē, es vēlreiz gribu atļaut sev šo brīvību.

Misis Todžersa gribēja sacīt, ka ilgojas vēlreiz apskaut abas jaunavas, un izpildīja savu vēlēšanos ar jo lielu dedzību. Patiesība gan bija tāda, ka namā bija aizņemtas visas gultas, izņemot vienu, kuru nu vajadzēja atdot mistera Peksnifa rīcībā, tāpēc misis Todžersai bija nepieciešams laiks pārdomām, turklāt tik daudz laika (jo nebija nebūt tik vienkārši izlemt, kur novietot viesus), ka, izlaidusi māsas no otrreizējiem apskāvieniem, viņa brītiņu uzlūkoja tās klusēdama, ar aizgrābtības asaru vienā acī, kamēr otrā spīdēja apsvērums.

—   Man šķiet, es izdomāju, kā mēs to nokārtosim, — misis Todžersa beidzot izlēma. — Apklāsim dīvānu mazajā istabiņā, kurā ieeja no manējās … Ak mani dārgumiņi!

Pēc tam viņa apkampa tās trešo reizi, piezīmēdama, ka nekādi nevarot pateikt, kura vairāk atgādinot nelaiķa māti (kas atbilda patiesībai, jo misis Todžersa šo lēdiju nekad nebija redzējusi), bet domājot, ka drīzāk jaunākā, un tūliņ piemetināja, ka lēdijas būšot nogurušas no brauciena un džentlmeņi tūdaļ ieradīšoties brokastīs, tāpēc varbūt viņas vēlētos šo pašu brīdi doties uz savu istabu.

Istaba atradās tai pašā stāvā ar logiem uz pagalmu; tai, pēc misis Todžersas vārdiem, esot liela priekšrocība (Londonas apstākļos), ka tanī neviens nevarot ieskatīties no ārpuses, par ko lēdijas varēšot pārliecināties, kad izklīdīšot migla. Tā nebija tukša lielība, jo divas pēdas atstatu no logiem slējās augšup rūsgans mūris ar melnu . ūdens tvertni galā. Jaunajām lēdijām nolemtajā guļamtelpā varēja iekļūt pa visai ērtām durtiņām, kas atdarījās tikai tad, kad tās grūda ar visu spēku. No šejienes apmēram tādā pašā atstatumā bija redzams mūra otrs stūris un tvertnes otrs sāns.

—   Tas nav mitrais sāns, — misis Todžersa paskaidroja. — Tas redzams pa mistera Džinkinsa logu.

Pirmajā svētnīcā tas pats jaunais kalpotājs bija uz ātru roku iekūris uguni, svilpodams misis Todžcrsās prombūtnē (un izrotādams ar ogles rakstiem savas velvetona bikses), bet saimniece, pieķērusi to šādā nodarbībā, izpļaukāja un izdzina no istabas. Pašrocīgi pasniegusi jaunajām lēdijām brokastis, viņa devās prezidēt pie galda otrā istabā, kur broka'stotāji, cik varēja dzirdēt, diezgan skaļi zoboja misteru Džinkinsu.

—   Patlaban nebūs nozīmes jums vaicāt, manas dārgās, — ierunājās misters Peksnifs, pabāzis galvu pa durvīm, — kā jums patīk Londona. Vai ne?

—   Ko tad mēs esam redzējušas, tēt! — izsaucās Mersija.

—  Manuprāt, itin nekā, — piebalsoja Čeritija. (Abas runāja ļoti žēlīgās balsīs.)

—   Ko lai saka, tiesa vien ir, — piekrita misters Peksnifs. — Bet tiklab izpriecas, kā darīšanas mums vel priekšā. Visam savs laiks. Visam savs laiks.

Vai patiešām mistera Peksnifa darīšanām Londonā bija tik stingri profesionāls raksturs, kā viņš to lika manīt jaunajam skolēnam, to mēs redzēsim «savā laika», lietojot ša cienījama vīra izteicienu.

## IX NODAĻA. LONDONA UN TOD2ERSAS PANSIJA.

Skaidrs, ka nekad un nevienā citā lielā vai mazā pilsētā vai ciemā nav bijis tik dīvaina nama kā Todžersas pansija. Un skaidrs arī, ka Londona (sevišķi spriežot pec tās pilsētas daļas, kas ietvēra pansiju, spaidīja un bikstīja to ar saviem mūra elkoņiem, neļāva piekļūt pie tās ne gaisam, ne gaismai) bija šās pansijas cienīga un atradās visciešākā radniecībā un savienībā ar to ērmīgo ģimeni, pie kuras piederēja simtiem un tūkstošiem Todžersas pansijai līdzīgu namu.

Pansijas tuvumā nevarēja vis tā pastaigāties kā katrā citā pilsētas iecirknī. Šeit cilvēks varēja stundām ilgi klaiņot pa spraugām un takām starp namiem, pa ejām un pagalmiem un ne reizi nepamanīt neko tādu, kam Vāirt ii pelnīti piešķirt ielas nosaukumu. Katru svešinieku, kas iekļuva šajā sarežģītajā labirintā, pārņēma padevilu » apslāpēts izmisums, un viņš bez kādām cerībām devās uz labu laimi tālāk, malās bez kādas jēgas un, uzdūries vienlaidu mūrim vai dzelzs žogam, bez kurnēšanas griezis atpakaļ, paļaudamies, ka glābiņš radīsies pats no sevis un savā laikā un ka nav nekādas vajadzības steighes notikumiem priekšā. Dažkārt gadījās, ka viesi, ielūgti uz pusdienām pie M. Todžersas, nostaigā jās gan. šurp, gan turp, redzēja pat pansijas skursteņus, bet, pārliecinājušies, ka nokļūt pie pansijas pilnīgi neiespējams, atgriezās mājup lēnprātīgās sērās, bez pārmetumiem un sūdzībām. Neviens nevarēja atrast Todžersas pansiju, saņēmis mutiskus norādījumus, kaut tie būtu sniegti divdesmit soļu atstatumā no šā nama. Stāsta, ka attapīgiem iebraucējiem no Skotijas vai Ziemeļanglijas esot izdevies dažreiz laimīgi sasniegt pansiju, ņemot par pavadoņi patversmē augušu ielas puiku vai sekojot pa pēdām pastniekam, taču šie retie gadījumi tikai apstiprināja likumu, ka M. Todžersas pansija slēpjas labirintā un pieejama vienīgi nedaudziem izredzētiem.

Dažiem augļu tirgotājiem pansijas tuvumā bija noliktavas, un pirmais iespaids, ko guva jaunpienācējs, bija apelsinu smarža, — sabojātu, ziliem un zaļiem plankumiem izrotātu, kastēs pūstošu vai pagrabos pelējošu apelsinu smarža. Diendienā pa šaurajām ejām no piestātnes virknē vilkās nesēji ar pilnām apelsinu kastēm uz muguras, bet dzertuves pievārtē no rīta līdz vakaram grēdā gulēja ādas uzpleči, ko bija pametuši tie nesēji, kas patlaban iekšā atpūtās un mielojās. Tāpat pansijas tuvumā bija sastopami pirmsplūdu laikmeta sūkņi, kas vientuļi slēpās dažādos strupceļos sadraudzībā ar ugunsdzēsēju kāpnēm. Te bija arī kāds desmits baznīcu un pārnestu nelielu kapsētu, kuras bija pārņēmusi tā nešpetnā nezāle, kas mirklī sazeļ visur, kur atrodams mitrums, kapi un atkritumu kaudzes. Šur tur šinīs bēdīgajās miera, vietās, kuras tikpat maz atgādināja īstas zaļas kapsētas kā podiņi ar rezedām un lefkojām logā — dārzu uz laukiem, slējās koki, stalti koki, kas joprojām no gada gadā raisīja Jaunas lapas un tāpat ilgojas pec savas dzimtās

vides kā putni krātiņā (tā vismaz likās, lūkojoties uz to gaudenajiem zariem). Naktīs vārgi večuki — sargi, paši jau nāvei parādā, apsargāja apbedītos, kamēr viņiem savukārt pienāca laiks iestāties to mēmajā brālībā, un, ja nerēķina to, ka apakš zemes bija cietāks miegs nekā virs tās un ka sargbūdas vietā stājās zārks, tad diezin vai viņu stāvoklis bija daudz pārmainījies pēc tam, kad viņi paši bija pārgājuši sargājamo skaitā.

Šur tur šaurās namu starpejās vēl bija saglabājušās senlaicīgas, izgriezumiem rotātas ozolkoka durvis, aiz kurām kādreiz skanēja dzīru un viesību troksnis; tagad šais ēkās ierīkotas noliktavas, tur valda klusums un tumsa, un, tā kā tās piekrautas ar vilnu, kokvilnu un līdzīgām mantām — blīvas preces, kas apslāpē skaņas un aizbāž muti atbalsij, — tad no tām plūst trūdu smaka, un kopā ar klusumu un pamestību tā piešķir šīm ēkām baigumu. Tāpat tuvumā ir atbaidoši pagalmi, kur ieklīst vienīgi no ceļa nomaldījušies gājēji un kur milzu ķīpas vai saiņi ar precēm paceldamies vai nolaizdamies mūžīgi šūpojas starp debesi un zemi, piestiprināti pie augstiem celtņiem. Smago ormaņu M. Todžersas pansijas tuvumā vienmēr daudz vairāk, nekā būtu vajadzīgs visai pilsētai, turklāt tie nav strādājoši ormaņi, bet no slaistu sugas, kuri augu dienu nostāv dīkā šauras ejās pie saimnieku durvīm un aizsprosto ceļu; ja šeit iemaldās vieglais ormanis vai sāk grabēt vezums ar kravu, tad saceļas tāds tracis, ka skan visa apkārtne un pat zvani tuvākajā baznīcas tornī sāk dunēt. Tumšo strupceļu rīklēs un klēpjos pansijas tuvumā atsevišķi vīntirgotāji un kolonialpreču lieltirgotāji ierīkojuši veselas pilsētas savām vajadzībām; dziļi starp šo ēku pamatiem visa zeme izrakta un izveidoti staļļi, kur klusos svētdienu rītos skaidri dzirdams, kā žurku tramdītie vezumnieku zirgi žvadzina apaušus tapat, kā stāstos par spoku apsēstiem namiem nemierīgi gari žvadzina savas ķēdes.

Ja gribētu pastāstīt kaut vai par pusi veco, ērmīgo krodziņu, kas dzīvo savu vienmuļo, pasaulei noslēpto dzīvi pansijai kaimiņos, tad vielaš pietiktu biezai grāmatai, un tikpat biezu otro sējumu varētu sastādīt, aprakstot šo vaji apgaismoto telpu vecos savādniekus — apmeklētājus. Tie ir pa lielākai tiesai šā apvidus senscni iemītnieki, tepat dzimuši un auguši, kopš sendienām iedzīvojušies aizdusā, allaž elš un ar pūlēm velk elpu, izņemot tos gadījumus, kad kaut kas jāstāsta, — tad viņiem brīnumainā kārtā elpas nekad nepietrūkst. Šie džentlmeņi galīgi noliedz tvaiku un pārējos jaunievedumus, gaisakuģus uzskata par nāves grēku un apraud mūsdienu tikumu pagrimšanu, pie kam tie šo mazo klubu locekļi, kūru profesionālajos pienākumos ietilpst tuvīnās baznīcas atslēgu glabāšana, gaužas par ķecerības un bezdievības izplatīšanos, turpretī lielākā vairuma domas sliecas uz to pusi, ka tikumi izzuduši kopā ar pūderētajām parūkām un Vecās Anglijas diženība iegājusi kapā reizē ar bārddziņiem.

Pati Todžersas pansija, ja par to runā tikai kā par namu, neminot tās profesionālos nopelnus, ir pilnīgi cienīga ieņemt vietu, kurā atrodas. Nama sānos apakšstāvā bija kāpņu logs; leģenda stāsta, ka tas neesot vērts vaļā vismaz ap simt gadu. Raugoties neticami netīrajā sānieliņā, logs tā notriepies un pārklājies simtgadīgiem dubļiem, ka neviena rūts nav izkritusi, lai gan katra savā laikā pārsista reizes divdesmit un visas saplaisājušas krustām šķērsām. Taču galvenais pansijas noslēpums ir pagrabs, pieejams tikai pa mazām sāndurtiņām un sarūsējušiem režģiem klātu lūku; pagrabam, ciktāl sniedzās ļaužu atmiņa, nekad nav bijis nekāda sakara ar namu, — tas allaž piederējis kādam citam īpašniekam un, ja var ticēt baumām, bijis pilns ar visādām bagātībām, taču pansija un tās iemītnieki bija pilnīgā neziņā un ari neinteresējās, vai tur glabājies sudrabs, varš, zelts, vātis ar vīnu vai mucas ar šaujamo pulveri.

Arī nama jumts bija ievērības cienīgs. Tur atradās kaut kas līdzīgs terasei ar kārtīm un virvju gabaliem, kas kādreiz kalpojuši veļas izkāršanai, un vairākas ar zemi piebērtas tējas kastes, no kurām kā nūjas slējās sakaltuši stādi. Ikvienu, pirmo reizi uzkāpjot šai observatorijā, gaidīja liels pārsteigums, kad viņš atsita galvu pret durtiņām, kas veda ārā, un kad viņam aizrāvās elpa, neviļus iemetot skatienu tieši virtuves skurstenī, taču pēc šo šķēršļu uzveikšanas no pansijas jumta atklājās pievilcīgas ainavas. Vispirms skaidrā dienā bija saskatāma tumša taka, kas tālu aizstiepās pa jumtiem, — ta bija Monumenta ēna, un, pavēršoties uz otru pusi, kļuva redzams pats oriģināls, slaids, gluži tuvu, un ik mats uz tā zelta galvas bija saslējies stāvus — laikam aiz šausmām par to, kas notiek pilsētā. Bet vēl tālāk drūzmējās torņi un smailes, mirdzoši vēja rādītāji un kuģu masti — vesels mežs. Smaili jumti, kores, bēniņu logi — īsts Bābeles juceklis. Dūmu un trokšņa pietiktu visai pasaulei.

Pametot otrreiz acis lejup, skatītāja uzmanību visā lielajā priekšmetu drūzmā neviļus un bez kāda sevišķa iemesla sāk saistīt šķietami nenozīmīgi sīkumi. Tā, piemēram, kustīgie skursteņu jumtiņi uz kāda liela namu bloka šķitās laiku pa laikam cienīgi pievēršamies cits citam un čukstus paziņojam savus novērojumus par to, kas notiek lejā. Citi, saliekušies gluži līki, šķita tīšuprāt uzmetam kupri, lai ķircinātu pansiju, aizsedzot tai apkartnes ainavu. Vīrs, kas asināja spalvu iepretī augšējā logā, kļuva par neiedomājami svarīgu sastāvdaļu visā šai aina un nozūdot atstāja robu, kura nozīme bija smieklīgi neproporcionālā tā apmēriem. Krāsotāja izkārtā auduma lēkāšana un raustīšanās likās daudz interesantākā nekā visi priekšmetu pūļa uzplūdi un atplūdi. Un, kamēr skatītājs sirdījās uz sevi un brīnījās, kāpēc tas tā notiek, tikmēr troksnis pārvērtās rēcienos, raibā gūzma te saplūda vienā blīvā, te sašķēlās simt gabalos, un viņš pavisam nobijies, apkārt skatīdamies, steidzās jo ātrāk nokļūt pansijas paspārnē un deviņos gadījumos no desmit teica misis Todžersai, ka, uzkavēdamies augšā vel kaut vienu mirkli, būtu sasniedzis bruģi visīsākajā ceļā, proti — ar galvu pa priekšu.

Ta sacīja arī abas mis Peksnifas, pametot kopā ar misis Todžersu novērošanas posteni un pavēlot jauneklīgajam šveicaram aizslēgt durtiņas un nākt lejā; šis, bū dams jautra rakstura un savam vecumam un dzimumam piemītošā sajūsmā apsveikdams katru izdevību sasisties drumslās, tīšām kavējās, lai tad varētu laisties lejup pa margām.

Tas notika otrā dienā pēc abu mis Peksnifu ierašanās Londonā, un viņas bija jau kļuvušas augstākā mērā intīmas ar misis Todžersu, tā ka šī lēdija, paguvusi izstāstīt jaunajām draudzenēm, kā viņa jaunībā trīs reizes nelaimīgi iemīlējusies, iepazīstināja tās vispārīgos vilcienos ar mistera Todžersa dzīvi, uzvešanos un raksluru; noskaidrojās, ka šis džentlmenis pirms laika pārtraucis laulības dzīves mierīgo gaitu un, pretlikumīgi aizbēgdams no ģimenes laimes, apmeties svešās zemēs kā vecpuisis.

—   Jūsu tētis bija kādu laiku visai uzmanīgs pret mani, manas dārgās, — misis Todžersa atzinās, — taču liktenis nebija lēmis man to laimi tapt par jūsu māmiņu. Diezin vai jūs varētu uzminēt, kas te attēlots?

Viņa pievērsa abu uzmanību ovalai miniatūrai, kas atgādināja nelielu tulznu un atradās virs tējkannas pakaramā; miniatūrai bija visai attala līdzība ar pašu misis Todžersu.

—   Jūs tur esat kā dzīva! — izsaucās abas mis Peksnifas.

—   Kādreiz tā tika runāts, — misis Todžersa sacīja, eleganti sildīdamās pie kamina, — taču es gan negaidīju, ka jūs tur mani pazīsiet, mīļās.

Skaidrs, ka viņas pazītu šo portretu visur. Ja viņas to būtu ieraudzījušas uz ielas vai veikala logā, arī tad katrā ziņā būtu izsaukušās: «Mīļais dievs! Misis Todžersa!»

—   Saimniekot tādā iestādē kā manējā ir kaitīgi veselībai un bojā sejas krāsu, manas dārgās mis Peksnifas, — misis Todžersa sūdzējās. — Gaļas mērce vien var padarīt cilvēku par divdesmit gadiem vecāku.

—   Ak kungs! — izsaucās abas mis Peksnifas.

—   Par to man tik daudz jānoraizējas, manas mīļās, — misis Todžersa turpināja, — ka sirds nemaz vairs negrib klausīt. Diezin vai cilvēks spējīgs vēl ko tik stipri iekārot, kā džentlmeņi, kas dzīvo pilnā pansijā, kāro gaļas mērci. Nav ko runāt par pakaļkāju, — ar veselu vērsi nepietiks, lai dabūtu tik daudz mērces, cik viņi prasa ik dienas pie pusdienām. Un, kas man šās mērces deļbijis jāpārcieš, — misis Todžersa pacēla acis uz debesīm un šūpoja galvu, — to neviena dvēsele neticēs.

—   Taisni kā mūsu misters Pinčs, Merrij, — Ceritija ieteicās. — Vai atceries, mēs pie viņa ari esam novērojušas šādu kāri.

—   Pareizi, mīļā, — Merrija ieķiķinājās, — bet mēs taču nekad nedodam viņam mērci, to tu pati labi zini.

—   Jums, manas dārgās, ir darīšanas ar jūsu tētiņa skolēniem, kas paši neuzliek sev porcijas, tāpēc jūs varat rīkoties pēc patikas, — misis Todžersa sacīja, — bet komerciālā iestādē, kur ikviens džentlmenis var sestdienas vakarā pateikt: «Misis Todžersa, pēc nedēļas mums būs jāšķiras siera dēļ,» — nav vis tik viegli saglabāt mieru un saskaņu. Jūsu tētis bija tik laipns, — krietnā lēdija piebilda, — ka uzaicināja mani pavizināties šodien kopā ar jums un, liekas, piemetināja, ka jūs dziroties apmeklēt mis Pinču. Vai tā būtu kāda radiniece tam džentlmenim, ko jūs nupat pieminējāt, mis Peksnifa?

—   Lai dievs žēlīgs, misis Todžersa, — ņiprā Mersija pārtrauca viņu, — nesauciet Torņu par džentlmeni! Čeritij, mīļā, iedomājies tikai — Pinčs džentlmenis! Kā lai tur nesmejas!

—   Kas jūs par zobgali! — izsaucās misis Todžersa, aizkustinājumā apskaudama Merriju. — Nē, jums gan ir mēlīte! Kas tas jums par prieku, mīļā mis Peksnifa, jums un jūsu tētiņam, ka jūsu māsiņai tik jautra daba!

—   Acis viņam kā pūcei, un pats viņš tik neglīts, misis Todžersa, — Merrija turpināja, — īsts putnubiedēklis, kā radīts! Pats nejaukākais, atbaidošākais un pretīgākais ķēms, kādu vien var iedomāties! Un šī mis Pinča ir viņa māsa, tā ka jūs pati varat iztēloties, kāda tā izskatās. Es būšu spiesta smieties pilnā kaklā, to es zinu, — izsaucās mīlīgā meitene, — nav ko cerēt, ka es spētu novaldīties! Jau tas vien, ka tāda mis Pinča dzīvo pasaulē, var novest cilvēku kapā, kur nu vēl skatīties uz viņu — lai dievs žēlīgs!

Misis Todžersa smējās līdz asarām par mīļās meičas jokiem un sacīja, ka ļoti bīstoties no viņas, nudien, bīstoties. Viņai esot ļauna mēle.

—   Kam ir ļauna mēle? — atskanēja kāda balss aiz durvīm. — Ceru, ka manā ģimenē nekas tamlīdzīgs nevar būt! — Un misters Peksnifs smaidīdams pabāza galvu pa durvīm. — Vai man atļauts ieiet, misis Todžersa?

Misis Todžersa gandrīz vai iebrēcās, jo mazās durtiņas starp viesistabu un dibenistabu bija līdz galam vaļā un guļvietai apklātais dīvāns parādījās skatienam visā savā šausmīgajā nepieklājībā. Taču misis Todžersai pietika attapības aizcirst durvis vienā mirklī, un tikai pēc tam viņa samulsusi sacīja:

—  Ak jā, mister Peksnif, nāciet vien, esiet tik laipns!

—  Kā mums šodien klājas? — misters Peksnifs rotaļīgi iesāka. — Un kādi mūsu šāsdienas plāni? Vai mēs nedomājam apmeklēt Toma Pinča māsu? Ha, ha, ha! Nabaga Tomass Pinčs!

—   Un vai mēs nedomājam, — uztvēra misis Todžersa, noslēpumaini un saprotoši mādama ar galvu, — atbildēt ar piekrišanu uz mistera Džinkinsa peticiju? Tas ir pirmais jautājums, mister Peksnif.

—   Kāpēc tad mistera Džinkinsa, mana godātā? — apvaicājās misters Peksnifs, apskaujot ar vienu roku Mersiju, bet ar otru misis Todžersu, redzams, aiz izklaidības noturējis viņu par Ceritiju. — Kāpēc tieši Džinkinsa?

—  Tāpēc, ka viņš to izdomāja un vispār viņš šai namā ir pirmajā vietā, — misis Todžersa jautri atbildēja. — Tāpēc tas tā ir, ser.

—   Džinkinss ir cilvēks ar lielām gara dāvanām, — misters Peksnifs piezīmēja. — Es ļoti cienu Džinkinsu. Es uzskatu mistera Džinkinsa vēlēšanos parādīt laipnu uzmanību manām meitām par jaunu pierādījumu viņa draudzīgajām jūtām pret mums, misis Todžersa.

—  Tādā gadījumā, — atbildēja šī lēdija, — ja esat sācis runāt, tad pabeidziet arī, mister Peksnif, un pastāstiet mūsu jaunajām lēdijām visu!

Ar šiem vārdiem viņa smalkjūtīgi atbrīvojās no mistera Peksnifa rokas un pati savukārt apskāva mis Ceritiju; vai tam par iemeslu bija nepārvaramas simpātijās pret šo jauno lēdiju jeb vai izskaidrojums jāmeklē mis Peksnifas īgnajā, gandrīz pat niknajā sejas izteiksmē, tas palika noslēpums. Lai nu tas bija kā būdams, misters

Peksnifs tūdaļ sāka izklāstīt meitām minētās petieijas rašanos un būtību: īsumā tas skanēja tā, ka džentlmeņi, kas savā kopsumā sastādīja pamatu tam kopības lietvārdam, kas apzīmē daudzumu un saucas Todžersas pansija, lūdz mis Peksnifas pagodināt viņus un piedalīties kopējās pusdienās, kamēr viņas uzturas Londonā, un rotāt pusdienu galdu, jau sākot ar svētdienu, tātad ar rītdienu. Tā kā ari misis Todžersa pievienojas šim uzaicinājumam, tad misters Peksnifs gatavs to pieņemt. To sacījis, šis džentlmenis aizgāja uz savu istabu, lai sacerētu laipnu atbildi, kamēr dāmas apbruņojās ar viskošākajām cepurēm, lai pilnīgi satriektu un iznīcinātu mis Pinču.

Toma Pinča māsa kalpoja par guvernanti kādā ģimenē, augstas kārtas ģimenē, varbūt pašā bagātākajā vara kausētavu īpašnieka ģimenē, kādu vien cilvēce kādreiz pazinusi. Šī ģimene dzīvoja Kembcrvelā, tik lielā un nepievilcīgā savrupmājā, ka tās fasade vien, atgādinot milža-cilvēkēdāja pili, iedvesa šausmas vienkāršajiem mirstīgajiem un lika nodrebēt drošsiržiem. Te bija pamatīgi vārti ar pamatīgu zvanu, kura pamatīgais rokturis viens pats jau bija apbrīnošanas cienīgs, un . pamatīga mītne vārtu sargam, kas gan mazliet bojāja ārējo iespaidu, atrazdamās pārāk tuvu mājai, toties modināja lielāku cieņu. Pie ieejas nepārtraukti stāvēja sardzē pamatīgs vārtu sargs un, atļāvis apmeklētājam ieiet, piesita pie otra zvana, un tad tūdaļ pamatīgajās parādes durvīs parādījās pamatīgs sulainis ar tik pamatīgiem auklas karekļiem pār livrejoto plecu, ka pats pinās tajos vienā laidā, aizķerdamies aiz krēsliem un galdiem, un vadīja savas dienas tādās mokās, ka diezin vai viņam būtu klājies bēdīgāk, ja viņš kā zilā gaļas muša šaudītos starp krustām šķērsām savilktiem zirnekļtīkliem.

Misters Peksnifs ar meitām un misis Todžersu braši piebrauca pie šā nama vienzirga ekipāžā. Kad visas iepriekš minētās ceremonijas bija aiz muguras, viņus ielaida iekšā, un beidzot viņi nokļuva līdz mazai, ar grāmatām piekrautai istabiņai, kur mistera Pinča māsa patlaban mācīja savu vecāko skolnieci, ko pareizāk būtu nosaukt par trīspadsmit gadus vecu, pāragri nobriedušu mazu sievieti, jo tiklab korsete, kā audzināšana bija tai izdzēsušas jebkuras bērnišķības pēdas par lielu prieku tas radiem un paziņām.

—  Apmeklētāji pie mis Pinčas! — sauca sulainis. Redzams, viņš bija izcili apdāvināts jauneklis, jo tas viņam iznāca visai veikli — ne ar tādu apvaldītu cieņu, kā viņš pieteiktu apmeklētājus saimniekiem, un bez tās izjustās līdzdalības, ar kādu viņš pieteiktu apmeklētājus virējai.

—  Apmeklētāji pie mis Pinčas!

Mis Pinča steigšus piecēlās, un satraukums viņas sejā liecināja, ka viņas apmeklētāju saraksts visai īss. Tikmēr mazā skolniece trauksmīgi izslējās, grasīdamās iegaumēt visu, kas viņas klātbūtnē tiks runāts un darīts, jo namamāte bija zinātkāra un viņu interesēja par guvernanti dēvētā dzīvnieka tikumi un dzīves veids, tāpēc viņa mudināja meitas katrā izdevīgā gadījumā ziņot par guvernantes uzvešanos, kas bija ļoti teicami, kā arī derīgi un patīkami visai ģimenei.

Bēdīgs fakts, kuru tomēr nevar noklusēt: mistera Pinča māsa nebūt neizskatījās neglīta. Taisni otrādi, viņai bija glīta seja, ļoti mīlīga un pievilcīga, un mazs jauks augumiņš, turklāt apbrīnojami smuidrs. Kautrība un biklas uzticības izteiksme sejā padarīja meiteni līdzīgu, pat ļoti līdzīgu brālim; taču viņa tik stipri atšķīrās no briesmoņa, pelnrušķes vai putnubiedēkļa vai cita tamlīdzīga radījuma, kā to bija pareģojušas mis Peksnifas, ka abas jaunās lēdijas uzlūkoja viņu dabiskā sašutumā, jo bija galīgi vīlušās savās gaidās.

Mis Mersija, apveltīta ar lielāku dzīvesprieka devu, vieglāk samierinājās ar šo vilšanos, vismaz izpauda to tikai irgošanā, toties viņas māsa, nevēlēdamās slēpt savu nicināšanu, izpauda to itin atklāti ar skatieniem. Kas attiecās uz misis Todžersu, tad viņa atbalstījās uz mistera Peksnifa rokas un tēloja cildenu stingrību, kas iederas visās vietās un izskaidrojama, kā vien patīk.

—   Neuztraucieties, mis Pinča, — misters Peksnifs iesāka, žēlīgi paņemdams savā labajā plaukstā mis Pinea-sroku un paplikšķinādams pa to ar savu kreiso. Es ierados jūs apmeklēt, izpildot jūsu brālim Tomasam Pinčam doto solījumu. Mans vārds — apmierinieties, mis Pinča! — mans vārds ir Peksnifs.

Tikumīgais cilvēks izrunāja šos vārdus ar sevišķu izteiksmi, it kā vēlētos sacīt: «Jūs redzat manī, jaunā persona, visas jūsu sugas labdari, jūsu ģimenes labvēli, jusu brāļa apgādnieku, jo viņa dienišķais uzturs ir manna no mana galda, un par šiem maniem krietnajiem darbiem tur augšā ir daudz kas pierakstīts man par labu. Taču es nelepojos, jo varu gluži labi iztikt tāpat!»

Nabaga meitene noticēja tam visam kā evaņģelija patiesībai. Brālis savā sirds vientiesībā bija viņai ne vienreiz vien rakstījis to pašu un vēl daudz vairāk. Kad misters Peksnifs apklusa, viņa nolieca galvu, un uz viņa rokas noritēja asara.

«Ļoti labi, mis Pinča!» attapīgā skolniece domās atzīmēja. «Raudāt, svešiem redzot, it kā jūs nebūtu apmierināta ar savu vietu!»

—   Tomass ir vesels, — misters Peksnifs turpināja, — viņš sūta jums sveicienus un šo vēstuli. Nevaru gan teikt, ka viņam, nabadziņam, būtu cerības radīt ko izcilu mūsu profesijā, taču viņš grib būt derīgs, un labi gribēt nozīmē gandrīz to pašu, ko varēt, tāpēc mums jābūt iecietīgiem pret viņu. Vai ne, ko?

—   Es zinu, ka viņam ir laba griba, — sacīja Toma Pinča māsa, — un zinu arī, cik daudz laipnības un gādības viņš bauda jūsu mājā; mēs daudzkārt esam rakstījuši viens otram, ka par to nekad nespēsim jums pienācīgi pateikties, tāpat arī jaunajām lēdijām, — viņa piemetināja, uzmezdama pateicīgu skatienu abām mis Peksnifām. — Es zinu, cik daudz pateicības mēs esam viņām parādā.

—   Manas dārgās, — misters Peksnifs ar smaidu pievērsās viņām, — domāju, ka jums patīkami dzirdēt to, ko saka Toma māsa.

—   Mums tur nav nekādu nopelnu, tēt! — Čeritija izsaucās, pie kam abas ar reveransu lika saprast Toma Pinča māsai, ka jutīšoties ļoti pateicīgas, ja tā ieturēšot vajadzīgo distanci. — Ka misters Pinčs ir tik labi apgādāts, par to viņam jāpateicas tikai jums; ka viņš prot to pienācīgi novērtēt, to mums gan patīkami dzirdēt, un tas Ir viss, ko mēs varam sacīt!

«Ļoti labi, mis Pinča!» skolniece atkal atzīmēja domās. «Jums ir pateicīgs brālis, kas pārtiek no citu cilvēku laipnības!»

—   Jūs esat ļoti laipns, — runāja Toma Pinča māsa, vientiesīgi kā Toms un smaidot kā Toms, — ka iegriezāties mani apmeklēt; jūs esat ļoti labs, lai gan nemaz nenojaušat, kā aplaimojāt mani, dodot man iespēju redzēt jūs un pateikties jums personīgi, jo jūs tik maz vērtējat savus labos darbus!

—   īsta pateicība, īsts takts, īsta krietnība, — misters Peksnifs nočukstēja.

—   Un vēl mani iepriecina, — turpināja Ruta Pinča, kura, attapusies no pirmā pārsteiguma, kļuva līksma un runīga, savas skaidrās sirds mudināta redzēt visu no labākās puses, kas bija tik cildeni un tā atgādināja Tomu, — mani bezgala iepriecina tas, ka jūs varēsiet pateikt Tomam, cik ļoti labi man te klājas, un ka viņam nepavisam nav jāskumst un jāgaužas par to, ka man pašai jāpelna maize. Ak dievs! Kamēr es zinu, ka viņš ir laimīgs, un kamēr viņš zina to pašu par 'mani, tikmēr mēs varam bez jebkāda sarūgtinājuma vai žēlabām izciest daudz vairāk par to, ko esam līdz šim izcietuši, par to es esmu stingri pārliecināta. — Un, ja kāds runājis kādreiz tīru patiesību mūsu grēcīgās žemes virsū, tad Toma māsa to izsacīja šajos vārdos.

—   Jā, protams! — izsaucās misters Peksnifs, kura acis tikmēr bija pievērsušās skolniecei. — Un kā klājas jums, mans ļoti pievilcīgais bērns?

—   Ļoti labi, pateicos jums, ser, — atbildēja šī iesaldētā nevainība.

—   Brīnum jauka seja, manas dārgās! — misters Peksnifs uzrunāja savas meitas. — Apburošas manieres!

Abas jaunās lēdijas jau pirmajā acu uzmetienā bija sākušas jūsmot par šo bagātās ģimenes atvasi (tas mēdza būt īsākais ceļš uz vecāku sirdīm). Misis Todžersa dievojās, ka visā savā mūžā neesot redzējusi neko tik līdzīgu eņģelim.

—     Tikai spārnu vien trūkst tai mīļajai dvēselītei, tad viņa būtu īsts sīrupiņš,— tā izsacījās šī krietnā sieviete, laikam domādama zeraviņu.

—   Ja jūs nodotu šo saviem augsti cienītajiem vecākiem, mans piemīlīgais bērns, — misters Peksnifs sacīja, izvilkdams no kabatas vizītkarti, — un pateiktu, ka es un manas meitas …

—   Un misis Todžersa, tēt, — Mersija atgādināja.

—   Un misis Todžersa no Londonas, — papildināja misters Peksnifs, — ka es, manas meitas un misis Todžersa no Londonas neiedrošinājāmies traucēt viņus bez uzaicinājuma, jo mūsu mērķis bija vienkārši apvaicāties, kā klājas mis Pinčai, kuras brālis, jauns cilvēks, kalpo pie manis, bet ka es kā architekts nevaru atstāt šo visai eleganto namu, neizsacījis atzinību par īpašnieka mēra sajūtu, izsmalcināto gaumi un prasmi cienīt to cēlo mākslu, kuras attīstīšanai es esmu ziedojis savu mūžu un kuras uzplaukumam un panākumiem esmu uzupurējis … hm … savu mantu, — tad būšu jums ļoti pateicīgs.

—   Miledija sūta sveicienus mis Pinčai, — sacīja pēkšņi parādījies sulainis, runādams taisni tādā pašā tonī kā iepriekš, — un lūdz paziņot, ko jaunā lēdija patlaban mācās.

—   Ā, te ir šis jaunais cilvēks, — attapās misters Peksnifs, — viņš var nodot vizitkarti. Esiet tik laipns, jaunais cilvēk, — ar maniem sveicieniem. Manas dārgās, mēs traucējam mācības. Iesim!

Uz mirkli radās neliels apjukums, jo misis Todžersa, atdarījusi savu pīto groziņu, pasteidzās pasniegt «jaunajam cilvēkam» vienu no savām vizitkartēm, kurās bez sīkām ziņām par apmešanās noteikumiem komerciālajā iestādē vēl bija piezīme, ka M. T. izmanto šo gadījumu, lai izsacītu pateicību džentlmeņiem, kas devuši priekšroku viņas pansijai, un lūdz, ja tie apmierināti ar uzturu, ieteikt viņu saviem paziņām. Taču misters Peksnifs apbrīnojamā aukstasinībā izķēra šo dokumentu no sulaiņa rokām un noglabāja savā kabatā.

Tad viņš uzrunaja mis Pinču vēl labvēlīgāk un laipnāk, jo vēlējās likt sulainim skaidri saprast, ka viņi nav vis mis Pinčas draugi, bet gan labdari:

—     Dzīvojiet sveikai Uz redzēšanos! Lai dievs jūs

svētī! Varat būt pārliecināta, ka vienmēr būšu labvēlīgs jitsu brālim Tomasam. Esiet bez bažām, mis Pinčal

—   Pateicos, — Toma māsa aizkustināta atbildēja, • tūkstoškārt pateicos!

—  Nav par ko pateikties, — misters Peksnifs laipni noglaudīja viņai galvu. — Nepieminiet pateicību, citādi es kļūšu dusmīgs. Mans daiļais bērns (to viņš teica skolniecei), dzīvojiet sveika! Šī burvīgā būtne, — misters Peksnifs turpināja, domīgi vērdamies sulainī, it kā runadams par viņu, — kā starojoša parādība izlēja pār manu taku tādu spožumu, ka es nekad neaizmirsīšu šo brīdi. Manas dārgās, vai varam iet?

Nē, viņas vēl nevarēja, jo nekādi nespēja šķirties no mis Pinčas skolnieces. Taču galu galā viņas raušus atrāvās no tās un ar augstprātīgu galvas palocīšanu un jau dzimšanas mirklī noslāpētu reveransu, svārkiem nošvīkstot, aizpeldēja garām mis Pinčai uz izeju.

Jaunajam cilvēkam bija diezgan daudz pūļu izvadīt visus ārā, jo misters Peksnifs tik ļoti jūsmoja par nama gaumīgo iekārtu, ka nespēja nociesties, vairākkārt neapstājies ceļā (īpaši viesistabas durvju tuvumā), lai izpaustu savu sajūsmu skaļā balsī un visai zinātniskā valodā. Ceļā no kabineta līdz priekštelpai viņš paguva izklāstīt vispārīgos vilcienos visu augsto arehitekturas gudrību, ciktāl tā skar dzīvojamās mājas, un, kad viņi izkļuva dārzā, Peksnifa daiļrunība sasniedza kalngalus.

—   Paskatieties, — viņš aicināja, kāpdamies atmuguriski uz vārtu pusi, piemiedzis acis un piešķiebis galvu, lai varētu labāk novērtēt fasades proporcijas, — paskatieties, manas dārgās, uz šo karnizu, kas balsta jumtu, ievērojiet tā graciozo konstrukciju, sevišķi tai vietā, kur tas liecas ap ēkas dienvidu stūri, un jūs piekritīsiet man . . . Kā jums klājas, ser? Ceru, ka esat pie labas veselības?

Šādi pārtraucis savu runu, viņš izmeklēti pieklājīgi palocījās pret pusmūža džentlmeni augšstāva logā, ko nupat bija uzrunājis, — ne jau tāpēc, ka tas varētu kaut ko sadzirdēt (tas bija neiespējami), bet šie vārdi bija nepieciešams pavadījums sveicienam.

—   Es nešaubos, manas dārgās, — misters Peksnifs čukstēja izlikdamies norādām uz dažādiem citiem ēkas daiļumiem, — ka tas ir pats īpašnieks. Būtu ļoti patīkami iepazīties ar viņu. Tam var daudz kas sekot. Vai viņš skatās uz mūsu pusi, Čeritij?

—   Viņš ver vaļā logu, tēt!

—   Ahā! — misters Peksnifs pusbalsī iesaucās. — Viņš noprot, ka esmu arehitekts. Viņš būs dzirdējis, ko es nupat runāju namā. Neraugieties uz viņu! Ja runājam par portika gropētajām kolonām, manas dārgās …

—   Allo! — uzsauca džentlmenis.

—   Jūsu padevīgais kalps, ser! — misters Peksnifs atsaucās, noņemot platmali. — Man liels prieks ar jums iepazīties.

—   Vai jūs vāksieties nost no zāles vai ne? — džentlmenis ieaurojās.

—   Lūdzu piedošanu! — misters Peksnifs negribēja ticēt savām ausīm. — Vai jūs teicāt…

—   Nost no zāles! — džentlmenis rāmāk atkārtoja.

—   Mēs negribējām traucēt jūs, ser, — misters Peksnifs smaidot iesāka.

—   Un tomēr traucējat, — tas atcirta, — nepiedodami traucējat. Nomīdāt zāli. Vai jūs neredzat, kur celiņš? Kāpēc tāds ierīkots, kā jūs domājat? Ei, atveriet vārtus! Izvediet viņus visus laukā!

To sacījis, viņš aizsita logu un nozuda.

Misters Peksnifs nesteigdamies uzlika platmali galvā un dziļā klusumā devās uz ekipāžās pusi, pa ceļam ar lielu interesi vērodams mākoņus. Iesēdinājis ekipāžā abas meitas un misis Todžersu, viņš vēl brītiņu nolūkojās satiksmes līdzeklī, it kā nespēdams izšķirties, vai tie ir rati vai templis. Beidzot, noskaidrojis šo jautājumu, viņš apsēdās savā vietā, nolika rokas uz ceļgaliem un uzsmaidīja visām trim ceļabiedrēm.

Taču meitas nebija tik savaldīgas, un tēvam nācās izturēt veselu sašutuma vētru. Tā gadoties, viņas bārās, kad ielaižoties ar tādiem kā šie Pinči. Tā gadoties, kad nostājoties ar tādiem uz vienas pakāpes. Tā gadoties, kad pazemojoties līdz šādu nejauku, bezkaunīgu, uzpūtīgu, blēdīgu skuķu pazīšanai. Tā viņas jau esot domājušas. Tā viņas pareģojušas vēl šo pašu rītu, — misis Todžersa to varot apliecināt. Viņas vēl piemetināja, ka mājas

saimnieks, acīm redzot uzskatīdams viņus par mis Pinčas draugiem, esot rīkojies pilnīgi pareizi — taisni tā, kā tas bijis gaidāms tamlīdzīgos apstākļos. Un viņas vel piemetināja (bez sevišķas loģikas), ka šis saimnieks esot rupjš un neaptēsts, un tad sāka plūst asaru straume, aiznesot līdzi visus pārējos apzīmējumus.

Diezin vai mis Pinča bija tik daudz vainīga šai notikumā kā zeraviņš, kurš tūliņ pēc viesu aiziešanas bija aizsteidzies uz galveno štābu ar ziņojumu un visos sīkumos pavēstījis, cik nekaunīgi tam uzmākušies ar vizitkarti, ko pēc tam nodevuši sulainim, un šis noziegums kopā ar dažām neuzbāzīgām mistera Peksnifa piezīmēm par nama architekturu laikam zināmā mērā veicināja viņu izraidīšanu. Nabaga mis Pinčai gan nācās izturēt uzbrukumu: zeraviņa māte izsacīja viņai jo stingru rājienu, ka tai tik vulgāri paziņas, un nabadzīte ieskrēja savā istabiņā vienās asarās, ko ilgu laiku nespēja nožāvēt ne iedzimtais dzīvesprieks un lēnprātība, ne laimīgā sastapšanās ar misteru Peksnifu, ne brāļa vēstule.

Misters Peksnifs, braukdams tālāk, izsacījās, ka ikviens labs darbs pats sevi atalgojot, un lika viņām saprast, ka priecātos pat tad, kad viņam būtu atmaksājuši ar kājas spērienu. Tas gan nemaz neapmierināja jaunās lēdijas, un tās nikni krimta tēvu visu ceļu, un dažkārt viņu vārdos pazibēja pat dedzīga vēlēšanās krist matos uzticīgajai misis Todžersai, kuras ārienei, bet galvenokārt nepieklājīgajai vizitkartei un pītajam groziņam viņas piedēvēja vismaz pusi neveiksmes.

Pansijā šis vakars aizritēja visai mundri, kas izskaidrojams tiklab ar gatavošanos uz rītdienas pusdienām, kā ar šim namam ierasto sestdienas rosību, it īpaši tais stundās, kad ikviens džentlmenis saņēma no veļas mazgātājas savu atsevišķu sainīti veļas ar klāt piespraustu rēķinu. Apakšstāvā gandrīz līdz pusnaktij nerimās skraidīšana un koka tupeļu klaboņa, pagalmā vienā laidā zibēja noslēpumainas ugunis, nepārtraukti darbojās sūknis un bez mitas šķindēja skārda spainis. No attālās virtuves plūda šurp misis Todžersas un nepazīstamu sieviešu kārtas personu spalgais ķīviņa troksnis, kā ari skaņas, kas liecināja, ka tur šad tad sviež puikam ar neliela

apmēra metala priekšmetiem. Šim jauneklim bija paradums sestdienās šaudīties apkārt pa namu ar uzrotītām krekla piedurknēm un rupjā zaļa audekla priekšautā; tā kā sestdienās darba bija daudz, tad viņš biežāk padevās kārdināšanai un, atslēdzot kādam durvis, izspruka uz brītiņu ārā, lai kopā ar ielas puikām nodotos kukuriņiem vai citām izpriecām, kamēr kāds devās viņu meklēt un atveda atpakaļ aiz cekula vai aiz auss; tādā kārtā viņš bija nepieciešama piedeva parastajiem notikumiem nedēļas beigās Todžersas pansijā.

To sestdien viņš bija izcili darbīgs un pagodināja mis Peksnifas ar sevišķu uzmanību; šad tad paskrienot gar misis Todžersas istabas durvīm, kur viņas abas vientuļi sēdēja pie kamina un izšuva sveces gaismā, viņš nekādi nevarēja noturēties, lai nepabāztu galvu pa durvīm un neapsveiktu abas jaunavas ar glaimīgiem uzsaucieniem, piemēram: «Ak tad šite jūs sēžat!» — vai: «Eku vareni!» — un tamlīdzīgām piezīmēm.

—  Dzi, — viņš čukstot paziņoja, notrāpījis mirkli, kad var piestāties savā šurpu turpu skraidīšanā, — rīt pusdienās būs zupa, jaunās lēdijas. Viņa patlaban to vāra. Vai domājat, ka atkal lej klāt ūdeni? Abet nepavisam ne!

Kad pie ārdurvīm pieklauvēja, viņš ceļā uz turieni atkal ieskatījās lēdiju istabā:

—  Dzi! Rīt būs ceptas vistas. Domājat, kauli vien? Ne uz to pusi!

Pēc mirkļa viņš pavēstīja pa atslēgas caurumu:

—  Rīt būs zivs — nupat atveda. Tā kā jūs neēstu! — Pateicis šo speciālo brīdinājumu, viņš nozuda.

Drīz vien viņš atgriezās klāt galdu, jo jaunās lēdijas bija vienojušās ar misis Todžersu, ka ēdīs vakariņās speciāli viņām ceptu teļa šniceli namamātes apartamentos. Zēns uzjautrināja viņas, ieņemot mutē degošu sveci un apgaismojot savu fizionomiju no iekšpuses; pēc šā priekšnesuma viņš stājās pie sava pienākuma pildīšanas, pie kam, liekot nažus uz galda, iepriekš uzpūta dvašu asmenim un nospodrināja to jau minētajā priekšautā. Apklājis galdu, viņš savieba muti smaidā un izsacīja pārliecību, ka lēdijas gaidot «kārtīga izēšanās».

—  Vai uz to bus ilgi jagaida, Beilij? — Mersija-vaicāja.

—   Ne jel! — puika atsaucas. — Viss jau gatavs. Kad es nācu augšā, viņa knaibīja ar dakšiņu mīkstākos gabaliņus un nomēģināja.

Viņš nepaguva lāgā ne izrunāt šos vārdus, kad saņēma tik pilnvērtīgu pateicību pa ausi, ka atsprāga līdz sienai, un ieraudzīja sašutušo misis TodžerSu ar bļodu rokā.

— Ak tu nekrietnelis! — bārās šī dāma. — Ak tu mclkuligais puika!

—  Pati nav labāka! — Beilijs atcirta, aizsargādams galvu ar slavenā boksera Tomasa Griba izgudroto paņēmienu. — E! Nu, kas ir, panāk šur! Gāž vēlreiz!

—  Tik nejauku puiku savu mūžu neesmu redzējusi, — sūdzējās misis Todžersa, liekot bļodu uz galda. —Džentlmeņi viņu briesmīgi izlutina un samāca visādas blēņas, ta ka es bīstos, ka tikai karātavas varēs viņu labot.

—   Lika pagaidīt! — Beilijs atsaucās. — Bet par ko jūs lejat alum ūdeni klāt, kad liekat to galda, un maitājat man māgu?

— Vācies lejā, sasodītais puika! — misis Todžersa atrāva durvis vaļā. — Vai dzirdi? Taisies, ka pazūdi!

Manīgi izvairīdamies no viņas pliķiem, puika izskrēja un vairs nerādījās, izņemot vienu reizi, kad viņš uznesa glāzes un karstu ūdeni un stipri samulsināja abas mis Peksnifas, šausmīgi vaibstīdamies aiz misis Todžersaš muguras, par ko šai lēdijai nebija ne jausmas. Ieguvis šādā kārtā gandarījumu aizvainotajām jūtām, viņš nokāpa apakšstāvā un te sveces un tarakanu sabiedrībā sāka izkopt savas spējas, tīrot drēbes un spodrinot zābakus līdz vēlai naktij.

Tika uzskatīts, ka šā mazgadīgā kalpotāja vārds ir Bendžamens, taču viņam bija bezgala daudz visādu palamu. Bendžamens drīz vien pārvērtās Tēvocī Benā, pēc tam vienkārši Tēvocī, un no šās palamas vairs nebija tālu līdz Barnvelam, kādam tēvocim, ko Kembervclā, kad tas vientulībā pastaigājies savā dārzā, bija nogalinājis paša brāļadēls Džordžs. Todžersas pansijas iemītniekiem bija paradums joku pēc piešķirt zēnam kādu kārtējās sla venlbas vārdu, vienalga, vai tas piederētu daudzinātam noziedzniekam vai ministram, bet, ja tekošie notikumi nesniedza nekā interesanta, nāca palīgā vēsture, un tad zēns pārvērtās misterā Pitā vai jaunajā Braunrigā, slepkavas dēlā. Tai laikā, par ko mēs runājam, džentlmeņi bija iedēvējuši zēnu par Beiliju-jaunāko, laikam pretstatā vecajam Beilijam 1 vai par piemiņu kādai nelaimīgai lēdijai ar tādu pašu uzvārdu, kura bija padarījusi sev galu agrā jaunībā un iemantojusi nemirstību baladā.

Svētdienās misis Todžersas pansijā parasti ēda pusdienas pulksten divos: tas bija visiem piemērots laiks, tiklab misis Todžersai maizes piegādes ziņā, kā arī džentlmeņiem attiecībā uz brīvu laiku pēcpusdienā. Tomēr tai svētdienā, kad abas mis Peksnifas vajadzēja oficiāli iepazīstināt ar pansijas sabiedrību, pusdienas atlika līdz pulksten pieciem, lai viss atbilstu labajam tonim, kā to prasīja apstākļi.

Ap šo laiku Beilijs-jaunākais līksmā satraukumā ietērpās pilnīgā apvalkatu drēbju komplektā, kas tam bija nesamērīgi lielas, bet galvenais — uzvilka tīru kreklu ar tik neparasti platu apkakli, ka viens no džentlmeņiem (pazīstams asprātis) tūliņ iedēvēja to par «sakām». Bez ceturkšņa piecos pie misis Todžersas durvīm pieklauvēja deputacija, kas sastāvēja no mistera Džinkinsa un vēl otra džentlmeņa, kuru sauca Genderu, un, kad misters Peksnifs, kas turpat atradās, bija tos oficiāli iepazīstinājis ar savām meitām, džentlmeņi lūdza atļauju pavadīt tās uz viesistabu.

M. Todžersas pansijas viesistaba nemaz nelīdzinājās parastajām viesistabām, pat tiktāl nelīdzinājās, ka pansijas noslēpumos neiesvaidītam cilvēkam būtu grūti atskārst, kas tā par telpu. Grīdu viscaur klāja linolejs, bet griestus, ieskaitot pat resno siju vidū, sedza tapetes. Bez trim nelielajiem, nišās novietotajiem logiem ar skatu uz pretējiem vārtiem bija vēl viens logs, kas lūkojās, nebūt nepūlēdamies to noslēpt, mistera Džinkinsa guļamistabā, un augsti pie pašiefn griestiem visgarām vienai sienai

»Vecais Beilijs (Old Baily) — galvenā krimināltiesās ēka Londonā. (Tulk.) stiepās divās rindās stikla rūtis, kas apgaismoja kāpnes. Vel te bija dīvaini skapīši, sakārtoti kāpienu veidā, ar stikla durtiņām, kas padarīja tos līdzīgus sienas pulksteņiem, un pat ērmīgas, melni krāsotas durvis, no kurām klātesošos noskatījās divas apaļas stikla acis ar ziņkāru, zaļu redzoklīti vidū.

Te bija sapulcējušies visi džentlmeņi. Tiklīdz parādījās misters Džinkinss ar Čeritiju zem rokas, atskanēja saucieni: — Nāk, nāk! — un: — Bravo, Džink! — bet tie pārvērtās sajūsmas pilnos rēcienos, kad pirmajam pārim sekoja misters Genders ar Mersiju un misters Peksnifs, kas noslēdza gājienu, vezdams pie rokas misis Todžersu.

Tad sākās iepazīstināšana. Te bija džentlmenis ar slieksmi uz sportu, kurš mēdza uzdot svētdienas avīžu redaktoriem tik sarežģītus jautājumus par jāšanas sacīkstēm, ka viņa draugi uzskatīja tos par neatrisināmiem; džentlmenis ar slieksmi uz teātri, kurš jaunībā bija nopietni domājis par skatuvi, taču intrigu dēļ nosēdējis visu mūžu aizkulisēs; džentlmenis ar slieksmi uz daiļrunību, lielisks galda runu teicējs, un džentlmenis ar slieksmi uz literaturu, kas mēdza rakstīt paskvilas par visiem pārējiem un zināja ikkatra vājības, izņemot savējās. Te bija džentlmenis ar slieksmi uz muziķu un dziedāšanu, džentlmenis ar slieksmi uz smēķēšanu, džentlmenis ar slieksmi uz iemešanu; dažiem džentlmeņiem bija slieksme uz vista spēli un krietni daudziem — slieksme uz biljarda spēli un derību slēgšanu. Jādomā, visiem viņiem bija slieksme uz lietišķumu, jo visi darbojās tirdzniecības nozarē, un tāpat visiem bija stipra slieksme uz izpriecām, katram pēc savas gaumes. Misteram Džinkinsain bija slieksme uz labākajām aprindām; viņš gandrīz ik svētdienas pastaigājās parkos un pazina pēc izskata prāvu skaitu kariešu. Viņš mēdza noslēpumaini runāt par kādām skaistulēm; bija aizdomas, ka viņš esot sakompromitējies ar kādu grāfieni. Misters Genders bija džentlmenis ar slieksmi uz humoru; viņš bija palaidis joku par «sakām», un šī dzirkstošā asprātība nu gāja no mutes mutē kā «Gendera jaunākā asprātība» un iemantoja nedalītu piekrišanu visos viesistabas stūros. Jāpiemin, ka misters Džinkinss, četrdesmit gadus vecs džentlmenis, zivju tirgotavas grāmatvedis, bija vecākais visā sabiedrībā. Viņš bija arī vecākais pansijas iemītnieks un, pateicoties šādām divkāršām vecuma priekšrocībām, ieņēma pansijā pirmo vietu, kā to jau bija minējusi misis Todžersa.

Pusdienas stipri vien aizkavējās, un nabaga misis Todžersa, saņēmusi no mistera Džinkinsa rājienu zem četrām acīm, vismaz reizes divdesmit skrēja uz virtuvi pasteidzināt virēju un katrreiz atgriezās ar tik bezrūpīgu izskatu, it kā viņai pat prātā nenāktu tamlīdzīgas domas un viņa nekur nebūtu gājusi. Sarunas tomēr ritēja bez pārtraukuma, jo kāds džentlmenis, parfimēriju firmas ceļojošs aģents, rādīja visiem klātesošiem interesantu mantiņu — kādas pavisam sevišķas ziepes bārdas skūšanai, kuras viņš bija atvedis no Vācijas, bet džentlmenis ar slieksmi uz literaturu, paklausīdams kopīgam lūgumam, nolasīja.satirisku dzejoli, ko bija nesen uzrakstījis sakarā ar aizsalušo ūdens tvertni pagalmā. Šāds laika kavēklis un tā izraisītās sarunas it labi palīdzēja sagaidīt pusdienas, par kurām Beilijs-jaunākais pavēstīja ar šādiem vārdiem:

— Ēdamais uz galda!

Pēc šāda paziņojuma visi nekavējoties devās lejup, pie kam daži joku dzinēji pēdējās rindās veda citus džentlmeņus zem rokas, atdarinot laimīgos, kuri veda mis Peksnifas.

Misters Peksnifs noskaitīja lūgšanu, īsu un dieva bijāšanas pilnu lūgšanu, piesaucot debesu svētību pār klātesošo ēstgribu un novēlot visus tos, kam nav ko ēst, augstākās varas gādībā, jo (kā lūgšanā tika sacīts) šai varai par tiem jārūpējas. Pēc tam stājās pie ēšanas bez sevišķām ceremonijām; galds vai lūza gan no to gardumu svara, par kuriem jaunās lēdijas jau bija brīdinātas, gan no sautētas vērša gaļas, ceptas teļa gaļas, šķiņķa, pastētēm un milzīgām porcijām to grūti sagremojamo dārzeņu, ko namamātes sevišķi cienī, jo tos nevar daudz ieēst. Bez tam galdu rotāja pudeles ar porteri, pudeles ar vīnu, pudeles ar alu un dažādiem citiem stipriem dzērieniem — gan pašu māju, gan ārzemju.

Viss tas ārkārtīgi patika abām misPeksnifām, pēc kurām bija ļoti liels pieprasījums: sēdēdamas galdagalā katra savā pusē misteram Džinkinsam, viņas vienā laidā saņēma uzaicinājumus saskandināt ar kādu jaunu pielū dzeju. ŠI laikam bija pirmā reize mūžā, kad viņas bija fik labā omā un tik valodīgas, it īpaši Mersija, kas taisni sprēgāja no asprātībām un pārsteidza visus ar savu neparasto žirgtumu un atjautību sarunās, tā ka džentlmeņi nolūkojās viņā kā brīnumā. «Vārdu sakot,» kā vēlāk stāstīja šī jaunā lēdija, «tikai tagad mēs jutām, ka atrodamies Londonā un vēl pirmo reizi mūžā.»

Viņu jaunais draugs Beilijs juta abām jo dedzīgi līdzi, lai gan neatmeta savu aizbildņa toni; viņš uzmundrināja māsas ar visiem līdzekļiem, kas atradās tā rīcībā: kad neviens nemanīja, izrādīja tām atzinību ar mājieniem, acu mirkšķināšanu un tamlīdzīgām uzmanības zīmēm, kā arī ik pēc brīža cēla pie deguna viļķi, aizrādīdams uz šās sanāksmes bakehantisko raksturu. īstenībā pat abu mis Peksnifu asprātība un misis Todžersas badīgā modrība nebija tik interesanta kā šā ievērības cienīgā zēna izturēšanās, jo viņu nekas nevarēja samulsināt vai izsist no sliedēm. Ja gadījās, ka šis tas no traukiem, piemēram, kāds šķīvis, izslīdēja viņam no rokām (kas vienu otru reizi.notika), viņš nelikās to manām, kā pieklājas labi audzinātam cilvēkam, un neizpauda ne mazāko nožēlu, lai nepavairotu sabiedrības smagos pārdzīvojumus. Viņš arī necentās apnikt klātesošiem ar nepārtrauktu šaudīšanos ap galdu, kā to dažkārt mēdz darīt pat labi dresēti apkalpotāji; gluži otrādi, apzinādamies, ka apkalpot tik daudz (aužu nav ko domāt, viņš atļāva džentlmeņiem likt uz šķīvjiem, ko katrs vēlas, un pats gandrīz nepameta mistera Džinkinsa krēslu, aiz kura stāvēja, plati ieplētis kājas, sabāzis rokas kabatās, un baudīja sarunu, pirmais smiedamies par katru joku.

Deserts bija pati pārpilnība. Arī gaidīt nemaz nevajadzēja. Kamēr pasniedza sieru, tikmēr pudiņa šķīvjus nomazgāja mazajā toverītī tepat aiz durvīm un, lai gan tie nebija gluži sausi un vēl silti aiz bēršanas, taču galdā tos uzlika laikā, un tas arī bija galvenais. Veselas grēdas mandeļu, desmitiem apelsinu, mārciņām roziņu, piramīdas ceptu ābolu, pilni šķīvji riekstu! Jā, Todžersas pansijā prot pamielot, ja vien grib! Iegaumējiet to!

Pasniedza vēl vīnu: sarkanu vīnu un baltu vīnu, un piedevām milzīgu porcelānā trauku ar punšu, kuru bija izvārījis džentlmenis ar slieksmi uz iemešanu; viņš centās iegalvot abām mis Peksnifām, lai tās neraizējoties par trauka pieticīgajiem apmēriem, jo šai namā esot viss vajadzīgais, lai piepildītu vēl pusduci tādu trauku. Mīļais dievs, kā viņas smējāsl Un kā viņas sāka kāsēt, iedzērušas tikai vienu pilienu, — tik stiprs bija šis punšs! Un kā viņas atkal smējās, kad viens no džentlmeņiem mēģināja iestāstīt, ka punšs esot tik nevainīgs kā nule slaukts piens, vienīgi krāsa neesot izdevusies. Un kā džentlmeņi sāka kliegt: — Nē! — kad lēdijas aizkustinoši lūdza misteru Džinkinsu atļaut punšu atšķaidīt ar karstu ūdeni, un cik kautri sarkdama katra izdzēra glāzi līdz pašam dibenam!

Taču šķiršanās brīdis arī klāt. Saule, lietojot mistera Džinkinsa izteicienu, dziras pamest debess velvi (veikls kavalieris šis Džinkinss — nekad nepaliks kaunā!).

—   Mis Peksnifa, — tikko dzirdami dveš misis Todžersa, — vai jūs nevēlētos …

—   Nē, ko jūs, misis Todžersa, es vairs nekā nevēlos.

Misis Todžersa pieceļas, abas mis Peksnifas pieceļas,

visi pieceļas. Mis Mersija Peksnifa meklē ar acīm savu šalli. Kur tā palikusi? Mīļais dievs, kur tā varēja pazust? Taču šalle turpat vien ir, tikai nevis ap mīlīgās meitenes jauko kakliņu, bet ap viņas ziedošo augumu. Desmitiem roku palīdz viņai. Viņa gluži samulsusi. Pats jaunākais džentlmenis slāpst pēc mistera Džinkinsa asinīm. Viņa ar vienu lēcienu panāk savu māsu. Tā stāv uz sliekšņa, aplikusi vienu roku ap misis Todžersas viduci. Ar otru roku viņa apskauj savu māsu. Diana, kas tas par skatu! Pēdējais, ko džentlmeņi redz, ir viegls siluets un gaisīga piruete.

—   Džentlmeņi, uz dārnu veselību!

Vispārēja sajūsmas vētra! Pieceļas džentlmenis ar slieksmi uz daiļrunību un pēkšņi izplūst tādā daiļvārdības straumē, kas aizrauj visus šķēršļus no sava ceļa. Viņš ierosina uzsaukt vēl vienu tostu — tādu, kam pievienosies visi klātesošie. Viņu vidū ir kāda persona — tieši šo personu runātājs doma, — kam viņi visi ir pateicību parādā. Viņš atkārto: jā, pateicību parādā. Viņu rupjās sirdis šodien izjutušas daiļu sieviešu mīkstinošo un pacilājošo ietekmi. Viņu sabiedrībā ir džentlmenis, kuru šīs abas burvīgās un tikumiem bagātīgi apveltītās jaunavas godā un ciena kā savas eksistences avotu. Jā, vēl tais laikos, kad abas mis Peksnifas tikko sāka izrunāt pirmos vārdus, viņas jau dēvēja šo cilvēku par tēvu! Dārdoši aplausi. Runātājs uzsauc tostu: — Uz mistera Peksnifa veselību, lai dievs viņu svētī! — Visi spiež roku misteram Peksnifam un uzdzer uz viņa veselību. Pats jaunākais džentlmenis izdara šo ceremoniju ar svētbijīgām trīsām: viņam šķiet, ka dīvaini fluidi izstaro no tā vīra, kam tiesības saukt daiļo būtni ar sārto šalli par savu meitu.

Ko saka misters Peksnifs atbildes runā? Labāk jautāsim tā: ko viņš atstāj nepateiktu? Itin nekā. Džentlmeņi pieprasa vēl punšu, punšu atnes, visi dzer. Sajūsma kāpj aizvien augstāk. Katrs džentlmenis brīvi izpauž savas tieksmes. Džentlmenis ar slieksmi uz skatuves mākslu deklamē. Džentlmenis-vokalists iepriecina pārējos ar dziesmu. Genders atstāj tālu nopakaļ to Genderu, ko visi pazīst no agrāko dzīru laikiem. Viņš pieceļas un uzsauc tostu: «Par Todžersas pansijas patriarchu! Par mūsu kopējo draugu Džinkinsu! Par mūsu veco Džinku, ja atļauts to nosaukt šai familiarajā mīlināmajā vārdā!» Pats jaunākais džentlmenis neganti protestē. Viņš to necietīs, viņš tam nepiekrīt, viņš to nepieļaus. Taču viņa dziļās jūtas tiek pārprastas. Pārējie domā, ka viņš iemetis pāri par mēru, un neliekas viņu dzirdam.

Misters Džinkinss pateicas no visas sirds. Šī, bez šaubām, ir vislaimīgākā diena viņa neievērojamajā mūžā. Kad viņš patlaban met skatienus apkārt, tad jūt, ka viņam trūkst vārdu, ar ko izsacīt savu pateicību. Vienu viņš gan gribētu pateikt. Var uzskatīt par pilnīgi pierādītu, tā viņš cer, ka Todžersas pansija var būt uz sevi lepna un var, ja rastos tāds gadījums, nostāties līdzās kuram katram kaimiņam, varbūt pat vēl pārspēt tos. Aplausu vētras pavadībā misters Džinkinss atgādina džentlmeņiem, ka tie ne vienreiz vien dzirdējuši par šāda paša tipa iestādi Kenonstrītā, kas ne mazumu cildināta. Viņš nevēlas nodarīt kādam pāri ar šo salīdzinājumu, tas viņam nenāk ne prātā, bet, ja Kenonstrītas iestāde kādreiz varēs lepoties ar tādu asprātības un dailes savienojumu, kāds šodien apstaroja šo galdu, vai būs spējīga pamielot ar tādām pusdienām, kādas viņi nupat baudījuši, tad viņš pirmais to apsveiks. Bet līdz tam laikam, džentlmeņi, viņš paliks uzticīgs Todžersas pansijai.

Atkal punšs, atkal gaviles, atkal runas. Uzdzer uz katra veselību, izņemot pašu jaunāko džentlmeni. Tas sēž kaktiņā, atbalstījies uz brīva krēsla atzveltnes, un nicīgi šķielē uz Džinkinsu. Genders saraustītā runā aicina uzdzert uz Beilija-jaunākā veselību; dzirdamas žagas un plīstošas glāzes šķindas. Misters Džinkinss jūt, ka laiks pievienoties dāmām. Viņš uzsauc pēdējo tostu misis Todžersai. Viņa ir pelnījusi, ka to godina atsevišķi. Uzmanību, uzmanību! Jā, protams, neapšaubāmi pelnījusi! Parasti ikvienam atradies ko pārmest šai lēdijai, bet nu visi jūt, ka būtu gatavi atdot savu dzīvību viņas dēļ.

Visi uzkāpj augšstāvā, kur viņus tik drīz vēl nav gaidījuši: misis Todžersa iesnaudusies, mis Ceritija kārto matus, bet mis Mersija pusguļus atslīgusi graciozā pozā sēdeklī pie loga. Viņa Steidzas piecelties, bet misters Džinkinss visu vārdā lūdz viņu nekustēties: neviens sev nepiedos, ka iztraucējis tik graciozu un piemīlīgu būtni. Vina smejas un piekāpjas, viņa apvēdinās ar vēdekli, tas nokrīt zemē, viss bars saskrien to pacelt. Vienbalsīgi atzīta par viesību karalieni, viņa kļūst untumaina un nežēlīga, raida savus pielūdzējus ar dažādiem uzdevumiem pie citiem džentlmeņiem un pagūst pilnīgi aizmirst visu, iekams tie atgriezušies ar atbildi, un izgudro tūkstošiem mocību, plosīdama to sirdis. Beilijs uznes tēju un kafiju. Arī ap Ceritiju drūzmējas bariņš pielūdzēju, bet tikai tie, kam nav izredžu piekļūt pie viņas māsas. Pats jaunākais džentlmenis ir bāls, bet nosvērts un joprojām sēž atstatu, jo viņa gars jūt baudu vienatā ar sevi un viņa dvēsele bēg no skarba trokšņa. Taču viņa klātbūtne un dievināšana nepaliek nemanīta. To viņam saka jaunās lēdijas šad tad mestie paslepenie skatieni. Piesargies, Džinkins, nedzen ārprātā līdz izmisumam novestu cilvēku!

Misters Peksnifs bija sekojis saviem jaunajiem draugiem uz augšstāvu un atsēdies krēslā blakus misis Todžeršai. Viņš bija jau paspējis apliet ar kafiju savas bikses, nemaz to nemanot, tāpat kā viņš neredzēja ari cepuma gabalu, kas atradās uz viņa ceļgala.

—   Kā tad viņi izturējās pret jums lejā? — apjautājās saimniece.

—   Tā, godātā, ka es nekad nevarēšu atcerēties to bez sajūsmas asarām vai domāt par to bez satraukuma, — atbildēja misters Peksnifs. — O misis Todžersa!

—   Debestiņ! — šī lēdija izsaucās. — Aiz ko jums tik bēdīgs prāts, ser?

—   Es esmu cilvēks, godātā, —misters Peksnifs izrunāja ar stīvu mēli, liedams asaras. — Bez tam es esmu ģimenes tēvs un turklāt atraitnis. Manas jūtas, misis Todžersa, nav vis galīgi nosmacējamas kā mazgadīgie prinči Tauerā Tās ir pilnā plaukumā, un, lai kā es cenšos tās nomākt, taču tās laužas un laužas ārā!

Viņš pēkšņi pamanīja cepumu uz ceļgala un sāka blenzt tanī, šūpodams galvu ar tik satriektu sejas izteiksmi, it kā šis cepums būtu viņa ļaunais gars, kam viņš izsaka lēnprātīgu pārmetumu.

—   Viņa bija skaista, misis Todžersa, — viņš sacīja bez kāda ievada, pievērsis misis Todžersai nespodrās acis. — Viņai bija neliels īpašums.

—   Tā es tiku dzirdējusi, — misis Todžersa visai līdzjūtīgi atsaucās.

—   Tās ir viņas meitas, — misters Peksnifs turpinaja, norādot uz jaunajām lēdijām un kļūstot vēl drūmāks.

Misis Todžersa nedomāja apšaubīt meitu piederību.

—   Mersija un Ceritija, — misters Peksnifs uzsvēra.

—   Žēlsirdība un Līdzcietība. Ceru, ka šais vārdos nav nekā grēcīga?

—Mister Peksnif! — misis Todžersa izsaucās.

—   Kāds baigs smaids! Vai tikai jūs neesat slims, ser?

Misters Peksnifs saspieda viņas dilbu un atbildēja noslēpumaini un vārgā balsī:

—   Tas man clironisks.

; 1 Ričards G 1 o s t e r s, vēlākais Ričards 111, (1452.—1485. g.) nesmacēja, ar spilvenu. Tauerā Anglijas karaļa Eduarda IV (1442. — 1483. g.) mazgadīgos dēlus. (Tulk.)

—   Katars? — sabijusies noprasīja misis Todžersa.

—   Chronisks, — viņš atkārtoja ar zināmu piepūli.

—    Chro-onisks. Chroniska nervozitāte. Es esmu kopš bērna kājas tās upuris, un tā mani novedīs kapā.

—   Lai dievs pasargi — misis Todžersa iesaucās.

—  Jā, tā tas ir, — misters Peksnifs apstiprināja izmisīgā vienaldzībā. — Lai arī tā, es par to nebēdāju. Jūs esat līdzīga viņai, misis Todžersa.

—   Lūdzu, nespiediet manu roku tik cieši, mister Peksnif! Ieraudzīs vēl kāds no džentlmeņiem.

—   Viņas labad, — misters Peksnifs uzstāja. — Atļaujiet man! Nelaiķes piemiņas dēļ, aizkapa balss dēļ. Jūs esat ļoti līdzīga viņai, misis Todžersa! Ak dievs, kādā pasaulē mums jādzīvo!

—   Jā, tie ir patiesi vārdi! — misis Todžersa piekrita.

—   Tā ir vieglprātīga un godkārīga pasaule, — misters Peksnifs pasludināja dziļās sāpēs. — Šie jaunie ļaudis ap mums … Vai viņi saprot, kāda atbildība gulstas uz cilvēku? Itin nemaz. Dodiet man arī otru roku, misis Todžersa!

Lēdija vilcinājās un aizrādīja, ka tā gan neklājoties.

—   Vai balsij no viņpasaules nav nekāda svara? — misters Peksnifs maigi pārmeta. — Tas ir pret reliģiju. Dārgā būtne!

—   Klusāk! — misis Todžersa mēģināja viņu apvaldīt. — Nudien, tā neklājas uzvesties!

—   Tā nav mana vaina, — misters Peksnifs atbildēja.

—  Nedomājiet, ka tas esmu es. Tā ir aizkapa balss, ta ir viņas balss.

Šķita, ka nelaiķa misis Peksnifai bijusi dāmai neparasta, rupja un iesmakusi, stostīga un, taisnību sakot, diezgan ieskurbusi balss, ja vien tā līdzinājās tai balsij, kādā patlaban runāja misters Peksnifs. Taču iespējams, ka viņš maldījās.

—   Šī bija līksma diena, misis Todžersa, bet arī mokpilna diena. Tā man atgādināja manu vientulību. Kas gan es esmu šai pasaulē?

—   Džentlmenis ar izcilām īpašībām, mister Peksnif, — misis Todžersa atbildēja.

Tas ir zināms mierinājums, — misters Peksnifs sacīja. — Bet vai tā ir?

—  Krietnāka cilvēka nav visā pasaulē, — misis Todžersa apgalvoja. — Par to es esmu pārliecināta.

Misters Peksnifs pasmaidīja caur asarām un lēni nogrozīja galvu.

—  Jūs esat ļoti laipna, — viņš teica. — Paldies! Mans lielākais prieks ir aplaimot jaunus ļaudis, misis lodžersa. Manu skolēnu laime ir mans galvenais dzīves mērķis. Es viņiem pieķeros ar visu savu sirdi. Viņi man lapat. Dažreiz.

—  Vienmēr, — misis Todžersa pārlaboja.

—  Kad viņi stāsta, it kā neko neesot iemācījušies pie manis, godātā, — misters Peksnifs čukstēja, raudzīdamies misis Todžersā ar sazvērnieka noslēpumainību un mādams, lai viņa pieliec savu ausi tuvāk, — kad viņi stāsta, ka neko nav iemācījušies un ka mācību nauda par lielu, tad viņi melo! Man negribētos skart šādu jautājumu, tas ir pilnīgi dabiski, un jūs mani sapratīsiet, bet es jums saku kā vecam draugam — viņi melo!

—  Tiem nu gan jābūt nekrietniem puikām! — misis Todžersa sašuta.

—  Jums ir taisnība, godātā, — misters Peksnifs piekrita. — Es jūs cienu par šo piezīmi. Atļaujiet iečukstēt jums ausī! Vecākiem un aizbildņiem. Lai tas paliek starp mums, misis Todžersa!

—  Tikai starp mums, protams! — lēdija atsaucās.

—  Vecākiem un aizbildņiem, — misters Peksnifs atkārtoja. — Jums tiek sniegta reta izdevība, kas apvieno visas architekta izglītošanai nepieciešamās praktiskās priekšrocības ar tām ērtībām, ko dod dzīve ģimenē un pastāvīga saskare ar personām, kuras, lai cik ierobežotas būtu to spējas un pieticīga to sfēra, tomēr pilnā mērā apzinās savu morālo atbildību …

Misis Todžersa acīm redzot neko nesaprata, un nav jau brīnums, jo tas bija, kā lasītājs varbūt atcerēsies, mistera Peksnifa parastais sludinājumu teksts, kas šoreiz likās pilnīgi nevietā. Taču misters Peksnifs brīdinot pacēla pirkstu, lai viņu nepārtrauktu.

—    Vai jūs nepazīstat kādu no vecākiem vai aizbildņictn, tnisis Todžersa, kas vēlētos izmantot šādu gadījumu jauna džentlmeņa labā? Priekšroka tiks dota bārenim. Vai jūs nepazīstat kādu bāreni ar trim vai četriem simtiem mārciņu ienākuma?

Misis Todžersa padomāja un papurināja galvu.

—  Ja jūs kaut ko dzirdēsiet par bāreni ar trim vai četriem simtiem mārciņu ienākuma, — misters Peksnifs turpināja, — lai tad šā mīļā bāreņa draugi adresē vēstuli ar apmaksātu atbildi uz Solsberijas pasta kantori, nodot S. P. Kas viņš tāds ir, to es patiešām nezinu. Neuztraucieties, misis Todžersa, — un misters Peksnifs uzzvēlās ar visu svaru viņai virsū, — tas ir elironisks! Dodiet man kādu lāsīti iedzert!

—   Lai dievs žēlīgs, mis Pcksnifas, — misis Todžersa ska)i iebrēcās, — jūsu tētim ļoti slikti!

Visi pa kaklu pa galvu metās pie mistera Peksnifa, bet viņš ar apbrīnojamu gribasspēku saslējās un, piecēlies kājās, pārlaida klātesošiem neizsakāmas viedības. pilnu skatienu. Pamazām viņa sejā atausa smaids — vārgs, bezpalīdzīgs, sērīgs, salkans līdz pretīgumam.

—   Neskumstiet, mani draugi! — misters Peksnifs mīļi mierināja visus. — Nelejiet asaras par mani! Tas ir chronisks.

Un, pateicis šos vārdus un veltīgi izmēģinājies novilkt kurpes, viņš iekrita kaminā.

Pats jaunākais džentlmenis zibeņātrumā izvilka viņu ārā. Jā, iekams uguns bija skārusi matiņu uz Peksnifa galvas, viņš jau bija izvilkts uz paklāja kamina priekša. Viņas tēvs!

Viņa bija bezgala uztraukusies. Viņas māsa tāpat. Džinkinss mierināja abas. Visi viņas mierināja. Katram bija kas sakāms, izņemot pašu jaunāko džentlmeni, kas cildenā pašaizliedzībā veica visu melno darbu un, neviena neievērots, turēja mistera Peksnifa galvu klēpī. Beidzot apkārtējo uzmanība pievērsās misteram Peksnifarn, un tika nolemts uznest viņu tā istabā un apguldīt. Pats jaunākais džentlmenis saņēma no Džinkinsa rājienu par to, ka esot pārplēsis misteram Peksnifam svārkus. Ha, lia! Vienalga!

Visi nesa Peksnifu augšup, ik uz soļa buksnīdami

pašu jaunāko džentlmeni. Guļamistaba atradās paša augšā, un ceļš nebija īsais, taču galu galā tas bija noiets. Pa ceļam misters Peksnifs vienā laidā lūdzās kādu lāsīti lūpas apslapināt. Acīm redzot šī ideja bija viņu apsēdusi. Pats jaunākais džentlmenis ieteica malku ūdens. Misters Peksnifs apveltīja viņu ar visādiem apvainojošiem vārdiem par šo priekšlikumu.

Džinkinss un Genders uzņēmās visu pārējo: noguldīja Peksnifu gultā virs segas, cik ērti varēja, un pameta viņu tikai tad, kad viņš šķitās iesnaudies. Tomēr abi vēl nepaspēja nokāpt lejā, kad kāpņu laukumā parādījās mistera Peksnifa rēgs visai dīvainā ietērpā. Izrādījās, ka viņam ļoti vajag uzzināt abu džentlmeņu uzskatus par dzīvi.

—  Mani draugi, — misters Peksnifs sauca, lūkodamies pāri margām, — darīsim pilnīgāku savu prātu ar savstarpējas domu apmaiņas palīdzību! Būsim tikumīgi! Pārdomāsim cilvēces pastāvēšanas likumus! Kur ir Džinkinss?

—  Tepat! — šis džentlmenis atsaucās. — Liecieties gultā!

—  Gulta! — misters Peksnifs atkartoja. — Gulta! «Gaužas, žēlojas sliņķis, agri modināts tas; nav par gultiņu mīkstu viņam labāks nekas.» Ja kāds jauns bārenis grib nodeklamēt šā no Dr. Votsa krājuma ņemtā vienkāršā dzejolīša pārējos pantus, tad patlaban viņam ir reta izdevība to darīt.

Neviens nepieteicās.

—  Tas ir ļoti iepriecinoši, — misters Peksnifs pēc brītiņa secināja. — Taisni ārkārtīgi. Vēsi un atspirdzinoši, īpaši kājām. Cilvēka kājas, mani draugi, ir lielisks dabas produkts. Salīdziniet tās ar koka kājām un ievērojiet starpību starp dabas un mākslas anatomiju! Un vai zināt, — misters Peksnifs pārliecās pāri margām un ierunājās rotaļīgā tonī, kā mēdza runāt ar nule atbraukušiem skolēniem, — zināt, man ļoti gribētos dzirdēt misis Todžersas domas par koka kājām, protams, ja viņai labpatiktos izsacīties.

Tā kā pēc šās runas visiem bija skaidrs, ka nekas labs no mistera Peksnifa vairs nav gaidāms, tad misters

Džinkinss un misters Genders devās atkal augšup un vēlreiz noguldīja misteru Peksnifu gultā. Taču viņi nepaspēja nokāpt ne līdz otrajam stāvam, kad Peksnifs atkal bija no istabas ārā, un, kad viņi šo operāciju atkārtoja trešo reizi, tai bija tādi paši panākumi. Vārdu sakot, cikreiz viņu slodzīja istabā, tikreiz viņš izlauzās brīvībā, apbruņojies ar kādu jaunu morālisku sentenci, kuru viņš, pārkāries pāri margām, daudzināja tik neparastā apgarotībā un nevaldāmā tieksmē mācīt uz labu savus tuvākos, ka no viņa nebija nekāda glābiņa.

Kad misters Peksnifs bija guldīts jau reizes trīsdesmit, misters Džinkinss apņēmās noturēt viņu gultā, kamēr Genders devās lejā meklēt Beiliju-jaunāko, kura pavadībā arī drīz atgriezās. Šis jauneklis, uzzinājis, kādu pakalpojumu no viņa prasa, visai pacilātā omā atnesa krēslu, sveci un savas vakariņas, lai iekārtotos guļamistabas durvju sardzē iespējami ērti.

Kad visi priekšdarbi bija veikti, misteru Peksnifu ieslēdza, atstājot atslēgu ārpusē, un piekodināja jaunajam pažam vērīgi ieklausīties, kā uzvedīsies viņa pacients, un, ja manāmi kādi triekas rakstura simptomi, kas apdraud pacienta dzīvību, tad nekavējoties saukt pēc palīgiem. Uz to misters Beilijs ar cieņu atbildēja, ka viņam pašam esot galva uz pleciem un viņš ne velti draugiem rakstītās vēstulēs zem sava paraksta atzīmējot M. Todžersas pansijas adresi.

## X NODAĻA, KURA RISINĀS DĪVAINI NOTIKUMI, KAS VAR DZIĻI IETEKMĒT VAI NU UZ ĻAUNU, VAI LABU MŪSU VĒSTĪJUMA TURPMĀKO GAITU.

Misters Peksnifs taču bija atbraucis uz pilsētu darīšanās. Vai viņš bija tās aizmirsis? Vai viņš cita nekā nezināja kā līksmoties ar misis Todžersas omulīgajiem pansionāriem, neliekoties ne zinis par svarīgākiem pienākumiem, kam bija jāveltī nopietna vērība, lai tie būtu kādi būdami? Nēl

Laiks un paisums neviena negaida, — tā saka paruna. Toties ikvienam jāgaida ij laiks, ij paisums. Tas paisums, kura augstākajam vilnim vajadzēja nest Setu Peksnifu laimei pretī, sāka jau celties, un attiecīgais brīdis bija zināms. Peksnifs vis nemīņājās laiski kaut kur •ausumā, piemirsis paisumus un bēgumus, — nē, šis cienījamais džentlmenis stāvēja pašā ūdens malā, nebēdādams par samirkušām pazolēm, un bija gatavs mesties iekšā visbiezākajās dūņās, ja vien kopā ar tām varētu nokļūt līdz iecerētajam mērķim.

Viņa daiļo meitu uzticība bija patiešām aizgrābjoša. Viņas pārāk labi izprata sava tēva dabu un tāpēc varēja droši paļauties, ka tas pastāvīgi patur savu mērķi acu priekšā, lai darītu ko darīdams. Un, ka šis cildenais mērķis un visu rūpju priekšmets ir viņš pats un aiz nepieciešamības arī viņas abas, to šīs jaunavas tāpat zināja. Viņu paļāvība uz tēvu bija pilnīga.

Šī meitu uzticēšanās bija jo aizkustinoša tāpēc, ka abām pašreiz nebija ne jausmas par tēva īstajiem nodomiem. Viņas zināja par tēva darīšanām tikai to, ka viņš ik rītus pēc uzkodas dodas uz pasta kantori un apvaicājas, vai nav vēstuļu. Izpildījis šo pienākumu, misters Peksnifs uzskatīja savu dienas darbu par pabeigtu un nodevās atpūtai, kamēr jauns saules lēkts pavēstīja jaunu pasta sūtījumu pienākšanu.

Tā tas turpinājās četras vai piecas dienas. Beidzot kādu rītu misters Peksnifs atgriezās gandrīz bez elpas aiz lielas steigas, kas bija visai dīvaini, jo parasti viņš mēdza būt pavisam aukstasinīgs; izteicis vēlēšanos neatliekami aprunāties ar meitām, viņš ieslēdzās kopā ar tām un pavadīja divas stundas privātā apspriedē. No visa, kas tur tika runāts, zināmi tikai šādi mistera Pc.ksnifa vārdi:

— Kā tas noticis, ka viņš tik stipri pārmainījies (ja izrādīsies, ka viņš patiešām pārmainījies), par to mums galva nav jālauza. Man ir savas domas par to, manas dārgās, taču es nevēlos tās izsacīt. Pietiks, ja sacīšu, ka mums jāatmet lieka lepnība un dusmas un nav jātur ļauns prāts. Ja viņš ilgojas pēc mūsu draudzības, lai viņš to saņem. Ceru, ka mēs apzināmies savu pienākumu.

Tai pašā dienā ap pusdienlaiku kāds vecs džentlmenis izkāpa no īrētas ekipāžās pie pasta kantora un, nosaucis savu uzvārdu, apvaicājās, vai viņam neesot atstāta vēstule uz pieprasījumu. Vēstule atradās pastā jau vairākas dienas. Adrese bija rakstīta ar mistera Peksnifa roku un vēstule aizzīmogota ar mistera Peksnifa zīmogu.

Vēstule bija ļoti īsa, patiesību sakot, tanī bija tikai adrese un mistera Peksnifa «visgodbijīgākie un padevīgākie sveicieni» (par spīti visam notikušajam). Vecais džentlmenis noplēsa adresi un, aizlaidis pārējo saplosītu vējā, iedeva adresi kučierim, pavēlēdams tam piebraukt iespējami tuvu minētajai vietai. Atbilstoši šim rīkojumam viņu pieveda pie Monumenta, kur sirmgalvis izkāpa, atlaida ekipāžu tin devās kājām uz Todžersas pansijas pusi.

Lai gan sirmgalvja seja, augums, gaita un pat žests, ar kādu viņš balstījās uz resnās nūjas, pauda nepielūdzamu apņēmību un stingru gribu (uz labu vai ļaunu, tam patlaban maza nozīme), ko vecos laikos nespētu salauzt pat spīdzināšana un kas pat uz nāves cisām vēl būtu piemērs dzīvības spēkam, tomēr viņa soļos bija manāma zināma vilcināšanās, kas spieda veco vīru paiet garām meklētajai mājai un pastaigāties kādu laiciņu šurp turp pa saules apspīdēto tuvīno kapsētiņu. Varbūt šie dusošie pīšļi līdzās kūsājošai dzīvei bija tie, kas pavairoja viņa šaubas, jo viņš staigāja pa kapsētiņu no viena gala uz otru, modinādams atbalsi ar saviem soļiem, kamēr pulkstenis zvanu tornī jau otro reizi nosita ceturksni un pārtrauca viņa pārdomas. Tiklīdz zvanu skaņas izgaisa, sirmgalvis nokratīja sastingumu un, strauji pienācis pie nama, pieklauvēja pie durvīm.

Misters Peksnifs sēdēja pansijas saimnieces istabiņā, un viesis pārsteidza viņu lasot — pavisam nejauši, misters Peksnifs pat atvainojās — visai nopietnu teoloģisku sacerējumu. Uz maza galdiņa atradās vīns un cepumi — atkal pilnīgi nejauši, un misters Peksnifs atkal atvainojās. Viņš jau esot nodomājis, ka viesis vairs neieradīšoties, un dzīries dalīties šai vienkāršajā cienastā ar savām meitām.

—   Vai jūsu meitas veselas? — vecais Martins iejaul.ijas, noliekot platmali un nūju.

Misters Peksnifs veltīgi pūlējās noslēpt savu mīloša It-va aizkustinājumu, atbildot uz šo jautājumu. Jā, viņas esot gan veselas. Viņas esot labas meitenes, tā viņš sacīja, ļoti labas. Viņš neiedrošinoties ieteikt misteram < ezlvitam apsēsties atzveltnī vai novietoties tālāk no caurvēja, kas velkot no durvīm. Ja viņš izsacīšot līdzīgus aizrādījumus, tad bīstoties, ka pamodināšot gluži nopamatotas aizdomas. Tāpēc viņš aprobežošoties vienīgi «r piezīmi, ka istabā atrodoties atzveltnis un ka no durvīm velkot. Viņš vēl uzdrošināšoties pieminēt, ka šī pēdējā neērtība esot itin bieži sastopama vecās mājās.

Sirmgalvis atsēdās atzveltnī un pēc dažiem mirkļiem klusuma ierunājās:

—   Pirmkārt, atļaujiet pateikties par to, ka tik drīz ieradāties Londonā, kad es jūs lūdzu, neminot iemeslus, — ieradāties, protams, uz mana rēķina.

—   Uz jūsu rēķina, mans godātais ser! — misters Peksnifs izsaucās visai pārsteigts.

—   Tas nav mans paradums, — Martins atbildēja, nepacietīgi pamezdams ar roku, — nav mans paradums sagādāt saviem — nu, labi, radiniekiem! — izdevumus manu untumu dēļ.

—   Jūsu untumu, godātais ser? — misters Peksnifs atkal izsaucās.

—   Sis vārds laikam nav vis piemērots šai gadījumā, — vecais vīrs atzina. — Jā, jums taisnība.

Misters Peksnifs pats vēl nezināja, kāpēc viņam tik patīkami to dzirdēt.

—   Jā, jums taisnība, — Martins atkārtoja. — Tas nav untums. Tas ir dibināts uz prāta apsvērumiem, pārbaudi un objektivu salīdzināšanu. Ar untumiem tā nenotiek. Bez tam es neesmu untumains un nekad neesmu tāds bijis.

—    Par to nav ne mazāko šaubu, — misters Peksnifs viņu atbalstīja.

—   Kā jūs to zināt? — vecais vīrs asi atcirta. — Jūs nule sākat iepazīties ar mani. Tuvākajā laikā jums būs izdevība par visu pārliecināties. Jums un jūsējiem nāksies atzīt, ka es varu būt nelokāms, un, ja esmu ko apņēmies, tad mani no tā neatrunās. Vai jūs dzirdat?

—   Pilnīgi skaidri, — misters Peksnifs apliecināja.

—   Es ļoti nožēloju, — Martins turpināja nosvērti un nesteigdamies, lūkodamies cieši acīs sarunu biedram,

—   es ļoti nožēloju, ka mūsu pēdējā sastapšanās reizē starp mums notika tāda saruna. Es ļoti nožēloju, ka tik atklāti izsacīju to, ko toreiz par jums domāju. Tagad man pavisam citādi nolūki attiecībā uz jums: kad visi, kam uzticējos, mani pametuši, kad visi, kam vajadzēja sniegt man palīdzību un atbalstu, mani apkrāpuši un atstūmuši, es lūdzu no jums patvērumu. Es gribu, lai jūs kļūtu par manu sabiedroto; es gribu, lai jūs saistītu pie manis personīgas intereses un cerības uz nākotni, — šos vārdus viņš izrunāja sevišķi uzsvērti, kaut gan misters Peksnifs atkārtoti lūdza neko tamlīdzīgu neminēt, — un tad ar jūsu palīdzību īstie vainīgie dabūs izbaudīt tās sekas, ko rada visnekrietnākais zemiskums, liekulība un viltība.

—   Cildenais seri — izsaucās misters Peksnifs, satverdams pastiepto roku. — Vai jums jānožēlo, ka esat netaisni spriedis par manil Jums ar jūsu sirmajiem matiem!

—   Nožēlošana, — Martins sacīja, — saderas kopā ar sirmiem matiem, un vismaz šai ziņā es esmu mantojis to pašu likteni, ko visi pārējie. Nerunāsim vairs par to! Es nožēloju, ka tik ilgi esmu turējies no jums atstatu. Ja es būtu iepazinies ar jums agrāk un jau agrāk sācis izturēties pret jums tā, kā jūs to pelnāt, tad es varbūt būtu laimīgāks.

Misters Peksnifs pacēla acis pret griestiem un aizgrābtībā sažņaudza rokas.

—   Jūsu meitas, — Martins ierunājās pēc brītiņa.

—   Es viņas nepazīstu. Vai viņas līdzīgas jums?

—   Manas vecākās meitas degunā un jaunākās zodā, mister Čezlvit, — atraitnis atbildēja, — ir atdzimis eņģelis (ne es, bet viņu māte, svēta sieviete!).

—   Es nedomāju par ārieni, — vecais vīrs pārtrauca.

—   Garīgā līdzība, garīgā!

—   Par to man neklājas spriest, — misters Peksnifs

lēnīgi pasmaidīja. — Esmu darījis visu, kas bija manos

spēkos, ser.

—   Man gribētos viņas redzēt, — Martins sacīja.

Vai viņas ir tepat tuvumā?

Viņas bija pat ļoti tuvu: patiesību sakot, viņas klausījās aiz durvīm kopš sarunas sākuma, bet nu steigšus devās projām. Izslaucījis savas tēva vājības zīmes no acīm un ļāvis meitām uzkāpt augšstāvā, misters Peksnifs pavēra durvis un mīļi sauca gaitenī:

—   Mani dārgie bērniņi, kur jūs esat?

—   Tepat, mīļais tēt! — atskanēja iztālēm Ceritijas balss.

—   Nonāc, lūdzama, mazajā viesistabā, sirsniņ, — misters Peksnifs aicināja, — un paņem māsu līdzi!

—  Jā, mīļais tēt! — atsaucās Mersija, un abas tūliņ (iemiesota paklausība!) nāca lejup dungodamas.

Grūti aprakstīt abu mis Peksnifu izbrīnu, kad viņas ieraudzīja svešinieku pie sava dārgā tētiņa. Nav iespējams attēlot viņu mēmo pārsteigumu, kad tētis teica: — Mani bērni, tas ir misters Čezlvits! — Bet, kad misters Peksnifs pavēstīja, ka viņi ar misteru Čezlvitu esot draugi un ka misters Čezlvits tikko teicis tik laipnus un cēlus vārdus, kas iespiedušies viņa sirds dziļumos, tad abas mis Peksnifas iesaucās vienā balsī: — Lai slavēts dievs! — un apkrita vecajam vīram ap kaklu. Un, apskāvušas viņu tik dedzīgi, ka tas nav vārdos izsakāms, viņas vairs neatkāpās ne soli no sirmgalvja sēdekļa un glaudās ap viņu, it kā nekad nebūtu sapņojušas par citu laimi zemes virsū kā par iespēju izdabāt viņa iegribām un apstarot viņa mūža pēdējās dienas ar savu mīlestību, kas kopš bērnības būtu varējusi aizpildīt abām jaunavām visu dzīvi, ja vien viņš — mīļais tiepša! — būtu toreiz bijis ar mieru pieņemt šo dārgo dāvanu.

Sirmgalvis vērīgi lūkojās te vienā, te otrā un tad misterā Peksnifā.

—    Kā viņas sauc? — viņš ievaicājās misteram Peksnifam, nejauši uztverdams tā zemup atgriezušos skatienu, jo līdz šim misters Peksnifs bija dievbijīgi lūkojies augšup ar tādu izteiksmi, kādu dzejnieki kopš seniem laikiem piedēvē tam mājputnam, kas izlaižot garu, pērkonam graujot un zibeņiem laistoties.

Misters Peksnifs nosauca meitu vārdus un steidzīgi piemetināja cerībā (tā izsacītos viņa apmelotāji), ka vecajam džentlmenim ienākusi prātā doma par testamentu:

—   Šķiet, būtu labāk, dārgās, ja jūs uzrakstītu savus vārdus. Jūsu vienkāršajiem autografiem pašiem par sevi nav nekādas vērtības, taču īsta mīlestība pratīs tos novērtēt.

—   īsta mīlestība, — vecais vīrs pārtrauca, — pievērsīsies dzīviem oriģināliem. Nepūlieties, mīļās meitenes, es jūs tik drīz neaizmirsīšu, Ceritij un Mersij, ka man būtu vajadzīgi šādi atgādinājumi. Brālēn!

—   Ser? — misters Peksnifs versmīgi atsaucās.

—   Vai jūs nekad nesēžat?

—   Kāpēc gan ne, ser, kādreiz sēžu arī, — atteica misters Peksnifs, kas visu laiku bija stāvējis kājās.

—   Vai jums nepatiktos patlaban atsēsties?

—   Kā jūs varat jautāt, ser, — misters Peksnifs atbildēja, mirklī atlaizdamies atzveltnes krēslā, — vai es gribu darīt to, ko jūs vēlaties!

—   Redzu, ka jūs man uzticaties un ka jums labi nodomi, — Martins sacīja, — bet jūs laikam nezināt, kādi niķi piemīt veciem vīriem. Jūs nezināt, ko nozīmē izdabāt veca cilvēka untumiem, pielāgoties viņa aizspriedumiem, izpildīt visus viņa rīkojumus, paciest viņa aizdomību un neuzticību un vienmēr rūpēties par viņu ar vienādu uzcītību. Kad es iedomājos, cik man daudz trūkumu un, spriežot pēc tā, kādu netaisnību esmu nodarījis jums savās domās, — gluži neticamu trūkumu, tad, man šķiet, es nemaz nedrīkstu cerēt uz jūsu draudzību.

—   Augsti godātais ser, — viņa radinieks atbildēja, — kā jūs varat nodoties tādai grūtsirdībai? No jūsu puses bija pilnīgi dabiski mazliet pārskatīties, ja jūs citur nekur nebijāt kļūdījies, un jums bija pilnīgas tiesības — diemžēl, neapstrīdamas tiesības — redzēt savu apkārtni vistumšākajās krāsās!

—   Tas tiesa, — sirmgalvis piekrita. — Jūs izturaties pret mani ļoti augstsirdīgi.

—   Mēs allaž pārrunājam, manas meitas un es, — misters Peksnifs turpināja vēl jo iztapīgāk, — ka, aplaudot savu ļauno likteni, kas mūs nostādījis uz vienas pakāpes ar zemiskiem un mantkāriem cilvēkiem, mēs toiner nebrīnāmies par to. Manas dārgās, vai atceraties, ka mēs par to runājām?

—   Un kā vēl! Simtiem reižu!

—   Mēs nesūdzējāmies, — misters Peksnifs uzsvēra. — Vienīgi laiku pa laikam, kaut arī ne visai bieži, mēs atļāvāmies mierināties ar cerību, ka Patiesība beidzot uzvarēs un Tikums gūs virsroku. Vai atceraties to, manas mīļās?

Vai viņas atceras? Kā nu par to var šaubīties! .Mīļais tēt, kas par dīvainiem un nevajadzīgiem jautājumiem!

—   Un, kad es ieraudzīju jūs, — misters Peksnifs nobeidza vēl godbijīgāk, — tajā nenozīmīgajā ciematiņā, kur mēs esam atļāvušies apmesties, tad es tikai sacīju, ka jūs manī kļūdāties, dārgais ser, un tas, man liekas, uija viss.

—   Nē, tas nebija viss, — Martins atbildēja, uzmezdams skatienu Peksnifam, jo visu laiku bija sēdējis, ar roku aizsedzis acis. — Jūs pateicāt daudz vairāk, un tas kopā ar citiem apstākļiem, kas nāca man zināmi, atvēra man acis. Jūs pilnīgi nesavtīgi aizlikāt vārdu par… man nav vajadzīgs nosaukt šo cilvēku. Jūs zināt, par ko es domāju.

Mistera Peksnifa seja pauda bažas, kad viņš, cieši sažņaudzis nosvīdušās rokas, pazemīgi atkārtoja:

—   Pilnīgi nesavtīgi, ser, par to es jums galvoju.

—   Es to zinu, — vecais vīrs sacīja savā parastajā mierā. — Es esmu par to pārliecināts. Es tā arī sacīju. Un tikpat nesavtīgi jūs atvairījāt no ma nis harpiju baru un pats kritāt tām par upuri. Cits jūsu vietā būtu ļāvis tām izpaust visu viņu rijību, lai tad, salīdzinot ar tām, celtos manās acīs. Jūs saudzējāt mani un aizdzināt tās, par ko esmu jums pateicību parādā. Kā redzat, man zināms viss, kas notika aiz manas muguras, lai gan biju aizbraucis no turienes!

—   Jūs mani pārsteidzat, ser! — izsaucās misters Peksnifs, un viņš runāja patiesību.

—   Tas vel nav viss, kas man zināms par jūsu izturēšanos, — sirmgalvis turpināja. — Jūsu namā ir jauns iemītnieks.

—   Jā, ser, — architekts atbildēja.

—   Viņam jāiet projām no jums.

—   Uz kurieni? Pie jums? — vārgā, trīcošā balsī jautāja misters Peksnifs.

—   Uz turieni, kur var atrast sev pajumti, — vecais vīrs atbildēja. — Viņš ir jūs apkrāpis.

—   Ceru, ka ne, — misters Peksnifs dedzīgi turējās pretī. — Ticu, ka ne. Šis jaunais cilvēks bauda manu vislielāko labvēlību. Ceru, to nebūs iespējams pierādīt, ka viņš zaudējis jebkuras tiesības uz manu atbalstu. Viltus, viltus, mans godātais mister Čezlvit, vairāk nekas. Ja var pierādīt, ka viņš mani pievīlis, tad es būšu spiests atteikties no viņa.

Vecais vīrs palūkojās uz viņa daiļajām sabiedrotajām, it īpaši uz mis Mersiju, kurai viņš ieskatījās tieši sejā ar daudz lielāku interesi nekā līdz šim. Tad viņa skatiens no jauna pievērsās misteram Peksnifam un viņš apvaldīti ieprasījās:

—   Jūs, protams, jau zināt, ka viņš izraudzījies sev dzīvesbiedri?

—   Ak kungs! — iesaucās misters Peksnifs, visā spēkā plucinādams sev matus un raudzīdamies meitās ar neprātīgām acīm. — Tas ir vienkārši šaušalīgi!

—   Vai jums tas ir zināms? — Martins atkārtoja.

—   Taču ne jau bez sava vectēva atjaujas un piekrišanas, godātais ser! — misters Peksnifs sauca. — Nesakiet man to! Aiz cieņas pret cilvēka dabu nesakiet man neko tamlīdzīgu!

—   Es jau domāju, ka viņš būs to jums noslēpis, — vecais vīrs noteica.

Sašutumam, ko izjuta misters Peksnifs, varēja tikt līdzi vienīgi viņa meitu zvērojošās dusmas. Kā! Viņi uzņēmuši savā namā, pie sava pavarda slepeni saderinājušos pūķi, krokodilu, kas piedāvājis savu roku kādai tumšai personai, sabiedrības maldinātāju, liekuli, kas apgalvojis, ka viņa sirds ir brīva, un ar viltīgiem solījumiem satraucis jaunavu dvēseles mieru! Un, iedomājieties

tikai. viņš ir bijis nepaklausīgs, viņš ir apkrāpis šo kii« tno, cienījamo džentlmeni, kura vārdā pats saucas, A<> mīkstsirdīgo un mīlošo aizgādni, kurš bijis viņam. Volrāk nekā tēvs (nemaz nerunājot par māti), — šausfliigi, šausmīgi! Padzīt viņu ar kaunu un negodu — tas Ir vel par maz. Vai tiešām viņam nevar nekā citādi atdarīt? Vai šādai rīcībai neseko tiesa un sods? Vai patiesam valsts likumdošanas iestādes bijušas tik nolaidīgas, I i nav paredzējušas sodu par tādu noziegumu? Izdzimtenis! Cik nekrietni viņš pievīlis visus!

—   Man prieks, ka jūs mani tik sirsnīgi atbalstāt, — sirmgalvis ierunājās, paceldams roku, lai apturētu viņu sašutuma straumes. — Negribu noliegt, ka man patīk jiisu dedzība. Uzskatīsim nu šo jautājumu par izsmeltu!

—    Nē, godātais ser, — iejaucās misters Peksnifs, Kšis jautājums nebūs izsmelts, iekams es nebūšu iztīrījis savu māju no šās nešķīstības.

—   Visam savs laiks, — sirmgalvis atbildēja. — Uzskatīsim, ka jūs jau esat to izdarījis!

—   Jūs esat Joti laipns, ser, — misters Peksnifs spieda viņam roku. — Jūs parādāt man lielu godu. Jūs varat uzskatīt, ka es to esmu izdarījis, to es apzvēru!

—   Ir kāds cits jautājums, — Martins turpināja, kur jūs varētu man palīdzēt. Vai jūs, brālēn, atceraties

Meriju?

—   Tā jaunā lēdija, kura mani bija tik ļoti ieinteresējusi un par kuru es jums tiku stāstījis, manas dārgas, — misters Peksnifs paskaidroja meitām. — Piedodiet, ka es jūs pārtraucu, ser!

—   Es darīju jums zināmu viņas dzīves stāstu, — vecais vīrs atgādināja.

—   To es jums ari tiku stāstījis, vai atceraties, manas dārgās? — misters Peksnifs pievērsās meitām. — Mazās nelgas, viņas bija tik aizkustinātas, mister Čezlvit!

—   Re nu! — Martins sacīja, acīm redzot ļoti apmierināts. — Es baidījos, ka man nāksies pārliecināt jūs, lūgt, lai jūs parādāt viņai labvēlību manis dēļ, bet izrādās, ka jūs esat brīvi no skaudības. Labi! īstenībā jums arī nav nekāda iemesla viņu apskaust. Viņa nekā nesaņems no manis, dārgās,un tas viņai ir zināms.

Abas mis Peksnifas nomurmināja savu atzinību par tik tālredzīgu rīcību un apliecināja savas sirsnīgākās simpātijās pret šās rīcības interesanto objektu.

—   Ja es būtu varējis paredzēt, kas šodien norisināsies starp mums četriem, — sirmgalvis domīgi runāja, — tad … bet nu jau ir par vēlu domāt par to. Tātad jūs uzņemsiet viņu, kā pieklājas, jaunās lēdijas, un būsiet laipnas pret viņu, ja tas būs nepieciešams?

Atrodiet tādu bāreni, ko abas mis Peksnifas māsu mīlestībā nekļautu pie savām krūtīm! Un, ja vēl šo bāreni viņu gādībai uztic tas, kuru patlaban pārplūdina viņu ilgi aizturētās mīlestības straumes, cik neaptverami bagāti būs tie skaidrās sirsnības avoti, kuru veldzi baudīs šis bārenis!

Iestājās starpbrīdis, misters Čezlvits izklaidīgi vērās grīdā un nerunāja ne vārda; tā kā viņš acīm redzot nevēlējās, lai viņa pārdomas traucētu, tad misters Peksnifs un tā meitas sēdēja tikpat dziļā klusumā. Iepriekšējās sarunas laikā sirmgalvis bija izsacījis savas piezīmes saltā, nedzīvā balsī, it kā būtu iemācījies tās no galvas un apnicis atkārtot simtiem reižu. Pat tais brīžos, kad viņa vārdi bija jo sirsnīgi un to saturs visai daudzsološs, pats runātājs nemainījās un palika tikpat skarbs. Taču pēkšņi viņa acis kļuva možākas un iespīdējās, bet balsī radās zināma izteiksme, kad viņš, attapies no pārdomām, ierunājās:

—   Vai jūs zināt, ko par to sacīs? Vai esat par to padomājis?

—   Par ko sacīs, godātais ser? — misters Peksnifs jautāja.

—   Par šo mūsu jauno vienošanos.

Mistera Peksnifa sejā parādījās viedīgi labvēlīga izteiksme, kas liecināja, ka viņš stāv pāri visādām šāszemes tenkām. Vārdos viņš, galvu pašūpodams, piezīmēja, ka neapšaubāmi runāšot daudz ko.

—   Ļoti daudz, — sirmgalvis apstiprināja. — Citi sacīs, ka es aiz vecuma esmu zaudējis spriešanas spējas, ka slimība mani novārdzinājusi, ka mans gars sabrucis, ka esmu nonācis bērna prātā. Vai jūs varēsiet to izturēt?.

Misters Peksnifs atbildēja, ka tas būšot neiedomājami Kiūti, taču viņš cerot izturēt, ja saņemšot visus spēkus.

—   Citi sacīs — es te runāju par sarūgtinātiem, vilšanās pilniem cilvēkiem, — ka jūs esat melojis un lišķējis, cenzdamies ar visādiem netīriem līdzekļiem iegūt manu labvēlību, un ka šādus negodīgus darījumus ar savu sirdsapziņu, šādas nekrietnības, šādu zemiskumu nu neģēlību nav iespējams ne ar ko atmaksāt, pat ne ar puspasaules bagātībām. Vai jūs varēsiet to izturēt?

Misters Peksnifs atbildēja, ka arī to nebūšot viegli i/turēt, jo šeit zināmā mērā tiekot apšaubīts mistera Čezlvita veselais saprāts. Taču viņš lolojot pieticīgu pārliecību, ka izturēšot arī šādus apmelojumus, balstīdamies uz savu tīro sirdsapziņu un mistera Čezlvita draudzību.

—    Lielais vairums neslavas cēlāju, kā es to nojaušu, — vecais Martins turpināja, atlaizdamies atzveltnī, — izplatīs šādas baumas: es, vēlēdamies izpaust savu nicināšanu pret šo bandu, esmu izraudzījies tās vissliktāko locekli, piespiedis to lēkāt pēc savas stabules, padarījis par savu lutekli un apbalvoju to uz pārējo rēķina. Viņi sacīs, ka es, ilgi izmeklējies tādu atmaksu, kas vissāpīgāk ķertu šos maitasputnus un būtu tiem rūgtāka par nāvi, esmu izdomājis šo plānu tai pašā laikā, kad pēdējās saites, kas mani piesaistīja maniem tuviniekiem ar pateicīgas mīlestības un pienākuma jūtām, tika rupji sarautas; rupji tāpēc, ka es viņu mīlēju; rupji tāpēc, ka es ticēju viņa jūtām pret mani; rupji tāpēc, ka viņš sarāva šīs saites tieši tad, kad es viņu mīlēju visstiprāk, — dievs, esi man žēlīgs! — un viņš bez mazākās nožēlas pameta mani, kad es biju pieķēries viņam ar visu savu sirdi! Tad, lūk, — sirmgalvis turpināja, nomierinādamies tikpat pēkšņi, kā bija paļāvies šim jūtu uzliesmojumam, — vai jūs esat pārliecināts, ka izturēsiet arī to? Jums nāksies paļauties tikai uz sevi, neceriet uz manu atbalstu!

—    Mans dārgais mister Čezlvit! — misters Peksnifs ekstāzē izsaucās. — Tāda cilvēka labad, kāds jūs man šodien esat parādījies, tik dziļi ievainota un tomēr tik augstsirdīga cilvēka labad, tāda cilvēka labad, kas .. . nezinu, kā to varētu izsacīt… kas tai pašā laikā tik apbrīnojami… man trūkst vārdu, lai izsacītu savas domas … tieši tāda cilvēka labad, kāds esat jūs, es ceru, ka nebūs pārspīlējums, ja teikšu, ka tiklab es, kā mani bērni (es domāju, manas dārgās, ka šai jautājumā mēs esam vienis prātis) panesīsim itin visu pasaulē!

—   Diezgan! — Martins noteica. — Par sekām jums jāatbild pašam. Kad jūs domājat braukt uz mājām?

—   Kad vien jums patīk, godātais ser. Šovakar, ja jūs tā vēlaties.

—   Es nevēlos neko aplamu, •— vecais vīrs atbildēja, — bet šāds lūgums no manas puses būtu aplams. Vai jūs varat atgriezties mājās nedeļas beigās?

Tieši šādu priekšlikumu būtu minējis pats Peksnifs, ja viņam būtu ļauts izvēlēties. Tāpat viņa meitām jau grasījušies pasprukt vārdi: «Brauksim uz mājām sestdien, mīļais tēt!»

—   Iespējams, ka jūsu izdevumi, brālēn, pārsniedz šo sumu, — Martins sacīja, izņemdams no kabatas grāmatiņas salocītu papīru. — Ja tā, tad, nākamreiz sastopoties, pasakiet man, cik esmu jums parādā! Nav nozīmes stāstīt jums, kur patlaban esmu apmeties; īstenībā man nav pastāvīgas adreses. Tiklīdz man tā būs, es jums paziņošu. Jūs un jūsu meitas varat gaidīt mani visdrīzākajā laikā, bet tikmēr mums jāglabā šī saruna kā noslēpums, — domāju, ka tas jums nav jāatgādina. Kas jums jādara pēc atgriešanās mājās, to jūs zināt. Par izpildīšanu negribu nekā dzirdēt un nevēlos, ka to piemin. To es izlūdzos no jums kā laipnību. Es vispār neciešu liekus vārdus, brālēn, un man liekas, ka viss, kas mums bija jārunā, nu ir izrunāts.

—   Glāzīti vīna, ser, šķēlīti šā vienkāršā cepuma! — misters Peksnifs lūdzās, pūlēdamies viņu aizturēt. — Manas dārgās!

Abas māsas metās mielot sirmgalvi.

—   Nabaga meitenes! — noteica misters Peksnifs. — Jūs atvainosiet viņu satraukumu, godātais ser. Viņas ir tik jūtīgas. Jūtīgums nav ejoša prece šai pasaulē, mister Čezlvit! Mana jaunākā meita var gandrīz jau skaitīties par pieaugušu sievieti, tāpat kā vecākā, vai ne, ser?

—   Bet kura tad ir jaunākā?

Mersija, viņa ir par pieciem gadiem jaunāka, — misters Peksnifs atbildēja. — Dažkārt mēs uzdrošināmies domāt, ka viņai ir glīts augums. Varbūt man kā māksliniekam ir atļauts norādīt uz viņas gracijas pilno 11:1 saskanīgo ķermeņa uzbūvi. Dabiski, ka es lepojos ar lndu meitu, — misters Peksnifs turpināja, slaucīdams rokas kabatas lakatā un pie katra vārda mezdams bažīgus skatienus uz brālēna pusi, — kas ir veidota pēc vislabākajiem paraugiem, ja šāds izteiciens būtu pieļaujams.

—   Šķiet, ka viņa ir visai jautras dabas, — piezīmēja Martins.

—   Mīļais dievs! — izsaucās misters Peksnifs. — Tas Ir patiešām lieliski! Jūs tik pareizi noteicāt viņas raksturu, godātais ser, it kā būtu pazinis viņu kopš mazotnes. Jā, viņa ir jautras dabas. Varat man ticēt, godātais sit, ka viņas jautrība ir gaismas stars mūsu pieticīgajā dzīvē.

—   Par to es nešaubos, — sirmgalvis atteica.

—   Ceritijai savukārt ir veselīgs saprāts un ļoti dziļas jutas, ja tēvam piedodams šāds subjektivs spriedums, — turpināja misters Peksnifs. — Apbrīnojami pieķērušās viena otrai, godātais ser! Atļaujiet, ka dzeru uz jūsu veselību! Visu labu jums!

—   Vēl pirms mēneša man prātā nebūtu nācis, — Martins sacīja, — ka dalīšu ar jums maizes kumosu un vīna malku. Uz jūsu labklājību!

Misters Peksnifs nezināja, kā viņam pateikties, nebūt nesamulsdams no šiem neparasti dzestri un strupi pateiktajiem vārdiem. >

—   Un tagad atļaujiet man atvadīties! — Martins noteica, atlikdams atpakaļ uz galda vīna glāzi, kurai bija tikai pieskāries ar lūpām. — Dzīvojiet sveikas, manas dārgās!

Taču tik vēsa atvadīšanās nekādi neatbilda jauno lēdiju kvēlajām jūtām, tāpēc viņas atkal metās apskaut sirmgalvi no visas sirds — katrā ziņā no visa spēka, — pie kam viņu jauniemantotais draugs padevās šiem glāstiem daudz lēnprātīgāk, nekā to varētu gaidīt no vīra, kas nupat , bija tik noraidoši izturējies pret viņu tēvu.

Tiklīdz maiguma izpausmes mazliet aprima, Martins īsi atvadījās no mistera Peksnifa un devās projām, bet tēvs un meitas pavadīja viņu līdz ārdurvīm, kur palika, metot viņam nopakaļ skūpstus un starojot aiz sirsnības, kamēr vien varēja aizgājēju saredzēt; taisnību sakot, vecais vīrs ne reizi neatskatījās, kad bija ticis pāri slieksnim.

Tikko visi atgriezās namā un palika atkal vieni misis Todžersas istabiņā, abas jaunās lēdijas kļuva neparasti jautras; viņas pat plaukšķināja rokas un skaļi smējās, mezdamas uz savu mīļo tēti šķelmīgus un pārgalvīgus skatienus. Šāda uzvešanās likās tik neizskaidrojama, ka misters Peksnifs (kas bija diezgan drūmi noskaņots) jutās spiests apjautāties, ko tas nozīmējot, un izsacīja viņām rājienu (gan diezgan laipnu) par tādu vieglprātību.

—   Ja vēl būtu kāds iemesls šādai līksmošanai, kaut vai pats mazākais, tad es jums nepārmestu, — viņš sacīja. — Bet kad nu nav itin nekāda iemesla … nudien, itin nekāda!

Šāda pamācīšana tik maz ietekmēja Mersiju, ka viņa jutās spiesta aizsegt savas sārtās lūpiņas ar kabatas lakatiņu un atkrist krēslā, izrādot, ka tikko spēj valdīt smieklus; viņas nepaklausība tā aizvainoja misteru Peksnifu, ka tas sabāra meitu diezgan skarbi un deva viņai tēvišķu padomu vienatnē apsvērt savu uzvešanos un laboties. Bet te viņus pārtrauca strīdīgu balsu troksnis, un, tā kā strīds norisinājās blakus istabā, tad tā cēlonis viņiem drīz vien kļuva skaidrs.

—   Kas man par daļu, misis Todžersa! — sauca jaunais džentlmenis, pats jaunākais no visiem džentlmeņiem, kas nesen bija sēdējuši pie bagātīgā pusdienu galda. — Man pat tik daudz daļas nav par viņu, — te džentlmenis pasita knipi, — par šo jūsu Džinkinsu. Nemaz nedomājiet!

—   Es taču nekā nedomāju, ser, — misis Todžersa atbildēja. — Es zinu, ka jums ir pārāk neatkarīgs gars un ka jūs nevienam nepiekāpsieties. Un pavisam pareizi. Kāpēc tad jums jāpiekāpjas kādam citam džentlmenim? Lai visi zina, ka jūs to nedarīsiet.

—    Es tikpat viegli varu nolaist šo tipu no kājas kā

kuru katru suni, — pats jaunākais džentlmenis turpināja izmisuma pilnā balsi.

Misis Todžersa pat neapvaicājās, vai ir kādi sevišķi iemesli laist suņus no kājas, negaidot to dabisko nāves stundu; likās, ka viņa sāka lauzīt rokas un ievaidējās.

—   Lai viņš piesargās! — pats jaunākais džentlmenis draudēja. — Es viņu brīdinu. Lai neviens cilvēks nedomā stāties ceļā manai atriebībai! Es pazīstu kādu puisieti, — uztraukumā viņam paspruka šis vulgarais vārds, bet viņš tūliņ pārlaboja: — Kādu iztikušu džentlmeni, kas ik dienas vingrinās mērķī šaušanā ar savām pistolēm. Ja mani novedīs tiktāl, ka būšu spiests aizņemties šīs pistoles un sūtīt savu sekundantu pie Džinkinsa, tad šī traģēdija iekļūs avīzēs. Tas ir viss.

Misis Todžersa atkal ievaidējās.

—    Es esmu cietis ilgi, — turpināja pats jaunākais džentlmenis, — bet nu mana dvēsele saceļas pret to, un es nedomāju vēl ilgāk to ciest. Es pat savas mājas pametu tāpēc, ka man piemīt tāda īpašība: es negribēju pieļaut, ka mana māsa man uzkundzējas. Un tad jūs domājat, ka es pieļaušu, lai viņš min mani kājām? Nē!

—   Tas ir ļoti slikti no mistera Džinkinsa puses, es teikšu, pat nepiedodami, ja viņam ir tādi nolūki, — misis Todžersa pasteidzās piezīmēt.

—   Kādi tad viņam ir? — izsaucās pats jaunākais džentlmenis. — Vai viņš nepārtrauc mani un nerunā pretī katrā izdevīgā gadījumā? Vai viņš pastāvīgi nepūlas iespiesties starp mani un to objektu, kam esmu veltījis savu uzmanību? Vai viņš ik reizes neizliekas, ka pavisam piemirsis mani, kad lej visiem alu? Vai viņš pastāvīgi nelielās ar saviem bārdas nažiem un nemētājas ar aizvainojošām piezīmēm par cilvēkiem, kam nav vajadzības skūties biežāk kā reizi nedēļā? Bet lai viņš piesargās! Gan es viņam piešūšu bārdu, nemaz nebūs ilgi jāgaida, to es viņam pasaku!

Jaunais cilvēks pieļāva kļūdu savā noslēguma teikumā, jo viņš nevērsās ar saviem draudiem pret misteru Džinkinsu, bet pret nabaga misis Todžersu.

—   Tā gan nav dāmu ausīm piemērota viela, — viņš attapās. — Jums, misis Todžersa, es teikšu tikai to: es jūs atstāju no nākamās sestdienas par nedēju. Es nespēju dzīvot ar nelieti zem viena jumta. Ja mēs iztiksim tik ilgi bez asins izliešanas, tad tā būs jūsu laime. Es gan nedomāju, ka varēsim iztikt.

—   Ak dievs, ak dievs! — vaimanāja misis Todžersa. — Es nezin ko esmu gatava darīt, lai tā nenotiktu! Ja jūs aiziesiet, ser, tad es palikšu tikpat kā bez labās rokas. Jūs esat tik populārs, tik iecienīts, tā mīlēts. Es tomēr ceru, ka jūs vēl pārdomāsiet — ja ne citu, tad vismaz manis dēļ.

—   Jums paliek Džinkinss, — pats jaunākais džentlmenis drūmi atbildēja. — Jūsu mīlulis. Kaut no jums aizietu divi duči tādu kā es, viņš neļaus skumt par to ne jums, ne citiem. Mani šai namā neviens nesaprot. Un nekad nav sapratis.

—   Nepaļaujieties tādām postošām domām, ser! —misis Todžersa izsaucās, protestēdama no visas sirds. — Neapvainojiet nepatiesi manu iestādi, es jūs lūdzu! Nav tik ļauni, kā izskatās, ser. Sakiet, ko gribat, par džentlmeņiem vai mani, tikai nesakiet, ka jūs šai namā nesaprot!

—   Ja saprastu, tad tā neizturētos, — jaunais džentlmenis tiepās.

—   Te nu gan jūs ļoti maldāties, ser, — misis Todžersa turpināja tai pašā tonī. — Daudzi džentlmeņi to ir sacījuši — un es viņiem pievienojos, — ka jūs esot pārāk jūtīgs. Tas ir tas galvenais. Jums ir pārāk mīksta sirds; tāds jūs jau esat nācis pasaulē.

Jaunais džentlmenis iekāsējās.

—   Un, kas attiecas uz misteru Džinkinsu, — misis Todžersa runāja tālāk, — tad, ja mums arī lemts šķirties, es lūdzu jūs saprast, ka nekādā ziņā nestāvu mistera Džinkinsa pusē. Nepavisam ne. Es vēlētos, lai misters Džinkinss neuzmestos par rīkotāju manā pansijā un nekļūtu par iemeslu pārpratumiem starp mani un džentlmeņiem, no kuriem man būs daudz grūtāk šķirties nekā no mistera Džinkinsa. Misters Džinkinss nebūt nav tāds pansionars, ser, — misis Todžersa piemetināja, — ka es viņa dēļ gribētu upurēt tos, ko cienu un kam jūtu līdzi. Gluži otrādi, varat man ticēt.

Jaunais džentlmenis tā atinaiga no šādiem un līdzi giem misis Todžersas vārdiem, ka nemanot apmainījā lomām ar šo lēdiju: tagad viņa bija apvainotā un jau nais džentlmenis apvainotājs, tikai ļoti glaimojošā, nevis aizskarošā nozīmē, jo viņa nežēlīgo izturēšanos izskaidroja ar viņa rakstura cildenumu, ne ar ko vairāk. Beigu beigās, jaunais džentlmenis atsauca savu uzteikumu un ilgi centās pārliecināt misis Todžersu par savu negrozāmo cieņu pret viņu, un, to panācis, aizgāja darbā.

—   Pasaulīt mīļā, mis Peksnifas! — nogaudās šī lēdija, ienākusi dibenistabā un atslīgdama sēdeklī ar groziņu uz ceļiem, virs kura sakrustoja gurdās rokas. — Kāda mocība cilvēka nerviem ir šādas iestādes vadīšana! Jūs droši vien dzirdējāt, kas tur notika? Nu, vai jums kādreiz gadījies ko tamlīdzīgu piedzīvot?

—   Nekad! — atbildēja abas mis Peksnifas.

—   Daudz zaļu zeņķu esmu redzējusi savā mūžā, — misis Todžersa turpināja, — bet šis ir pats lielākais gaisagrābslis un aplamnieks. Tiesa, misters Džinkinss dažreiz izturas pret viņu tā pabargāk, taču viņš pelnījis daudz ko vairāk. Nostādīt sevi blakus tādam džentlmenim kā misters Džinkinss! Zināt, kas par daudz, tas par daudz! Un tad vēl tik greizsirdīgs, dievs pasarg, it kā viņiem abiem būtu vienāda vērtība!

Jaunās lēdijas ļoti uzjautrināja misis Todžersas stāsts un vēl vairāk dažas epizodes, kas spilgti attēloja jaunā džentlmeņa raksturu. Toties misters Peksnifs sēdēja, nīgri un bargi saraucis pieri, un, kad misis Todžersa beidza runāt, ieprasījās svinīgā balsī:

—   Vai drīkstu lūgt, misis Todžersa, cik šis jaunais cilvēks īsti iegulda jūsu iestādes kasē?

—   Nu, ser, par visu to, ko viņš saņem, viņš maksā ap astoņpadsmit šiliņiem nedēļā, — misis Todžersa atteica.

—   Astoņpadsmit šiliņi nedēļā! — misters Peksnifs atkārtoja.

—   Visas nedēļas nav vienādas, bet apmēram tā sanāk, — misis Todžersa apstiprināja.

Misters Peksnifs piecēlās, sakrustoja rokas uz krūtīm, palūkojās uz misis Todžersu un papurināja galvu.

—   Un jūs gribat sacīt, godātā, — vai tas ir iespējams, misis Todžersa, ka šāds nožēlojams atalgojums kā astoņpadsmit šiliņi nedēļā var piespiest sievieti ar jūsu saprātu pazemoties līdz divkosībai kaut vai uz mirkli?

—   Man taču jāatrod kāda izeja no stāvokļa, ser, — misis Todžersa stostījās. — Man jārūpējas, lai viņi neķildotos, un jāuzmanās, lai es nepazaudētu pansionarus, mister Peksnif. Peļņas no viņiem vispār maz.

—   Peļņa! — izsaucās misters Peksnifs, stipri uzsverot šo vārdu. — Peļņa, misis Todžersa! Man jābrīnās par jums!

Viņš bija tik nesaudzīgs, ka misis Todžersai sāka birt asaras.

—   Peļņa! — atkārtoja misters Peksnifs. — Peļņa no liekulības! Zemoties Baala zelta teļa priekšā par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā!

—   Netiesājiet mani pārāk bargi, mister Peksnif, es nespēju būt tik krietna kā jūs, — misis Todžersa iešņukstējās, meklēdamās pēc kabatas lakatiņa.

—   Ak zelta teļš! — dziļās sāpēs sauca misters Peksnifs. — Ak Baals, Baals! Ak mans draugs misis Todžersa! Aizmest projām šo dārgo pērli — pašcieņu un zemoties visādu salašņu priekšā — par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā!

Šī doma bija viņu tā satrieku.si un nomākusi, ka viņš tūliņ noņēma savu platmali no pakaramā gaitenī un devās pastaigāties, lai nomierinātu satrauktās jūtas. Katram, kas satika viņu uz ielas, pirmajā acu uzmetienā bija skaidrs, ka tā priekšā atrodas tikumīgs cilvēks; pēc misis Todžersai nolasītās morāles viss viņa augums liecināja par izpildītu pienākumu.

Astoņpadsmit šiliņi nedēļā! Taisnīgs, augstākā mērā taisnīgs ir tavs pēliens, neuzpērkamais Peksnif! Ja tas būtu darīts kādas lentes, zvaigznes vai ordeņa dēļ, biskapa mēteļa, liela vīra smaida vai parlamenta sēdekļa dēj vai cerībā saņemt sitienu pa plecu ar karaļa zobenu iegūt paaugstinājumu dienestā, saņemt ielūgumu

1 Ieceļot katlu bruņinieka kārtā, karalis ieceltajam uzsita pa plecu ar zobenu. (Tulk.) uz viesībām vai lielu bagatību — astoņpadsmit tūkstošus mārciņu vai vismaz tūkstoš astoņi simti mārciņu! Bet pielūgt zelta te]u par astoņpadsmit šiliņiem nedēļā! Bēdīgi, ļoti bēdīgi!

## XI NODAĻA, KURA KĀDS ZINĀMS DŽENTLMENIS PARĀDA UZMANĪBU ZINĀMAI LĒDIJAI UN DAUDZI TURPMĀKIE NOTIKUMI IETVER LASĪTĀJU SAVĀ ĒNA.

Peksnitu ģimene jau domāja par Todžersas pansijas atstāšanu, un visi džentlmeņi bez izņēmuma bija galīgi satriekti un šķiršanās sāpju sagrauzti, kad Beilijs-jaunākais omulīgā pēcpusdienas stundā ieradās pie mis Ceritijas Peksnifas, kas kopā ar māsu sēdēja nesenā banketa telpā un vīlēja pusduci jaunu kabatas lakatu misteram Džinkinsam; Beilijs, izsacījis jau iepriekš dievbijīgu paļaušanos uz to, ka tikšot parauts no velna, lika viņai saprast savā jaukajā valodā, ka svešs džentlmenis vēloties apliecināt viņai savu cienību un patlaban atrodoties viesistabā. Pēdējais paziņojums vislabāk parādīja Beilija vientiesību un bezrūpību nekā visgarākās runas, jo zēns, saticis ienācēju priekšnamā, bija turpat to pametis, aizrādot, ka tas labi darītu, ja dotos uz viesistabu, kur tam vajadzēja nokļūt, vadoties no savas nojautas. Tāpēc šobrīd varēja puslīdz droši galvot, ka apmeklētājs vai nu klaiņo pa nama jumtu, vai veltīgi pūlas atrast ceļu istabu labirintā, jo M. Todžersas pansija bija patiešām tāda iestāde, kur ikviens jaunienācējs bez pieredzējuša pavadoņa varēja nokļūt tur, kur vismazāk vēlējās un kur bija vismazāk gaidīts.

-— Džentlmenis pie manis! — izsaucās Ceritija, pārtraukdama darbu. — Lai dievs žēlīgs, Beilij!

— Ahā! — Beilijs noteica. — Tātad viņam jābūt žēlīgam? Es nu gan jūs nežēlotu, ja būtu viņa vietā!

Sī piezīme (kā to lasītājs būs pamanījis) bija diezgan neskaidra sava noliedzošā satura deļ, taču to pavadīja visai izteiksmīga pantomima, kas attēloja laimīgu pāri, dodoties rokrokā uz baznīcu un mijot maigus skatienus, un tā spilgti izpauda Beilija pārliecību, ka viesis ieradies romantiskos nolūkos. Mis Ceritija izlikās sašutusi par tādu zēna pārdrošību, taču nevarēja novaldīt smaidu. Nu, vai tas nav ērmīgs puika? Lai kādas aplamības viņš teiktu, tanīs vienmēr saskatāma kāda jēga. Tā ir pati labākā viņa īpašība.

—   Bet es gan nepazīstu nevienu džentlmeni, Beilij, — mis Peksnifa sacīja. — Manuprāt, tu būsi pārklausījies.

Misters Beilijs, lūkodamies uz māsām ierastajā labvēlībā, tikai pavīpsnāja par tādu galīgi nepieņemamu domu.

—   Kas tas gan varētu būt, mana dārgā Merrij? — Ceritija jautāja māsai. — Vai tas nav dīvaini? Man nemaz negribas iet augšā pie viņa. Zini, tas ir pavisam jocīgi.

Jaunāka masa acīm redzot domaja, ka vecākā par daudz lielās ar šo apmeklētāju un laikam grib šādā kārtā revanšēties un atmaksāt jaunākajai māsai par to, ka tā savaldzinājusi visus pansionarus. Tāpēc viņa atbildēja ļoti laipni un pieklājīgi, ka tas patiešām esot dīvaini un ka viņa nepavisam nevarot iedomāties, kāda vajadzība šim smieklīgajam svešiniekam pēc Čeritijas.

—  Jā, tas tev nav uzminams, — Ceritija diezgan dzēlīgā balsī noteica. — Tomēr tev nevajadzētu dusmoties, mīļā.

—   Paldies! — atcirta Merrija, dungodama šujot. — To es pati ļoti labi zinu, mīlulīt.

—   Man tā liekas, ka tev pavisam sagrozījuši galvu, mazā muļķīte, — Čeritija sacīja.

—  Zini, dārgā, — Mersija atbildēja valdzinošā vaļsirdībā, — es visu laiku par to baidos! Tik daudz glaimu, cildinājumu un visa pārējā, ka tur apreibtu arī stiprāka galva par manējo. Cik tev labi, mana mīļā, ka tu vari šai ziņā būt pilnīgi mierīga, tev šie nejaukie vīrieši neuzmācas. Kā tu to panāc, Čeritij?

Mis Mersijas nevainīgais jautājums būtu varējis sa celt veselu vētru, ja to nebūtu novērsusi Beilija-jaunākā

Izpaustā nevaldāmā sajūsma; negaidītais sarunas novirziens viņu tā iedvesmoja, ka viņš nekavējoties uzstājās ar priekšnesumu un izpildīja visai sarežģītu deju, kas i/ dodas vienīgi apgarotības brīžos un vienkāršā valodā tiek dēvēta par «varžu jandāliņu». Šī brāzmainā jūtu izpausme atgādināja jaunavām vienu no tiem svarīgajiem tikumības priekšrakstiem, kādos viņas bija audzinātas, un, proti': «Lai būtu kā būdams, vienmēr ievērojiet ārējo pieklājību!» Viņas mirklī aprāvās un vienā balsī paziņoja misteram Beilijam, ka tūliņ pasaukšot misis Todžersu un lūgšot, lai tā viņu pašrocīgi noper, ja viņš vēl iedrošināšoties uzstāties ar tādiem priekšnesumiem. Jaunais džentlmenis, izpaudis savu rūgto nožēlu, slaucīdams nelīstošās asaras priekšautā un izlikdamies, ka izspiež no šā apģērba gabala veselas straumes ūdens, plaši atvēra mis Ceritijai durvis, un godātā jaunava svinīgi devās pa kāpnēm augšup pie sava noslēpumainā pielūdzēja.

Aiz dīvainas labvēlīgu apstākļu sagadīšanās viņš tomēr bija nokļuvis viesistabā un sēdēja tur vienatnē.

—   A, māsīca! — viņš sacīja. — Te es esmu, kā redzat. Jūs gan domājāt, ka esmu pavisam pazudis, — varu apzvērēt. Nu, kā jums klājies pa šo laiku?

Mis Čeritija atbildēja, ka viņai klājies gluži labi, un sniedza misteram Džonasam Čezlvitam roku.

—   Tas ir labi, — misters Džonass noteica. — Ceru, ka pēc ceļa grūtībām jūs arī esat paguvusi atpūsties. Nu, un kā tā otrā?

—   Mana māsa, cik man zināms, arī jūtas vesela, — atbildēja jaunā lēdija. — Neesmu dzirdējusi viņu par kaut ko sūdzamies. Varbūt jūs vēlaties viņu sastapt un apvaicāties pats, ser?

—   Nē, nē, māsīc! — misters Džonass aizturēja viņu, un abi nosēdās pie loga. — Nesteidzieties! Tas, zināt, nepavisam nav vajadzīgs. Cik jūs tomēr esat ļauna!

—   Jūs to gan nevarat zināt, vai es esmu ļauna vai ne, — Čeritija atcirta.

—   Var jau būt arī tā, — misters Džonass piekrita. — Zināt, jūs laikam domājāt, ka esmu pazudis. Jūs man nepateicāt, kā tad īsti bija.

—   Es nemaz neliku par to domājusi, — Čeritija atbildēja.

—   Ak tā? — Džonass nobrīnījās par šo savādo atbildi. — Nu, bet tā otrā?

—   Kā es varu zināt, ko domājusi vai nav domājusi mana māsa? — Čeritija izsaucās. — Viņa nekā nav man par to sacījusi — ne uz vienu, ne otru pusi.

—   Un pat smējusies nav par mani? — Džonass jautāja.

—   Nē, pat smējusies nav, — Čeritija atbildēja.

—   Viņa ir gan traka uz smiešanos, vai ne? — Džonass sacīja klusinātā balsī.

—   Viņai ir ļoti jautra daba.

—   Jautra daba ir laba lieta, ja tā nenoved pie izšķērdības, vai ne? — Džonass vaicāja.

—   Tā tas tiešām ir, — Čeritija atbildēja atturīgā tonī, kas pietiekami skaidri apliecināja viņas mazo interesi par šo tematu.

—   Zināt, tāda jautra daba kā jūsējā, — paskaidroja misters Džonass, piebikstīdams viņai ar elkoni. — Es būtu jau ātrāk ieradies jūs apciemot, bet nezināju, kur jūs esat apmetušās. Par ko jūs torīt tik aši aizskrējāt?

—   Es paklausīju sava tēva rīkojumam, — mis Čeritija paskaidroja.

—   Zēl, ka es no viņa nesaņēmu nekādu rīkojumu, — brālēns sacīja, — tad es būtu jūs ātrāk sameklējis. Es jau arī tagad nebūtu jūs atradis, ja nebūtu sastapis viņu šorīt uz ielas. Ir gan viņš slīpēts, ir gan rūdīts! īsts vecs runcis, vai ne?

—   Es jūs palūgšu, mister Džonas, izsacīties ar lielāku cieņu par manu tēvu, — Čeritija aizrādīja. — Šadu toni es nevaru pieļaut pat jokojoties.

—    Ekur, par manu tēvu varat sacīt visu, kas vien jums nāk prātā, es atļauju, — Džonass atteica. — Man liekas, viņa dzīslās nav vis asinis, bet kāda indīga dzira. Kā jūs domājat, cik viņam gadu, māsīc?

—   Bez šaubām, viņš ir vecs, — mis čeritija sacīja, — taču ļoti uzvedīgs vecs džentlmenis.

—   Uzvedīgs vecs džentlmenis! — Džonass atkārtoja,

pikti iebelzdams ar dūri pa savu platmali. — Viņam gan mii laiks padomāt par labāku uzvešanos. Viņš jau frgajis astotajā desmitā!

[ — Patiešām? — jaunā lēdija nobrīnījās.

—   Nuka! — Džonass atsaucās. — Un, tā iedzīvojies, vigs var novilkt līdz deviņdesmit vai pat līdz simtam. Ja vien cilvēkam ir cik necik sirdsapziņas, tad viņš kauiiHos dzīvot ilgāk par septiņdesmit. Kur tad paliek viņa ticība, gribētos zināt, kad viņš nostājas pret visiem bībeles priekšrakstiem? Septiņas reizes pa desmit — tā ir robeža, un, ja cilvēkam ir sirdsapziņa un viņš saprot, ko no viņa gaida, tad viņš arī nedzīvos ilgāk par to, kas piederas.

Vai tas kāds brīnums, ka misters Džonass atsaucās sadā gadījuma uz bībeli? Atcerieties veco parunu, ka velns (kaut arī nebūdams baznīcas kalpu skaitā) allaž citējis svētos rakstus savā labā. Un, ja lasītājs vērīgāk palūkosies visapkārt, tad vienā dienā atradīs daudz vairāk pierādījumu šim faktam, nekā vēja bise izšauj lodes viena minūtē.

—   Bet pietiek runāt par manu tēvu! — Džonass pārtrauca pats sevi. — Kas par jēgu bojāt sev omu bez kāda iznākuma? Es iegriezos uzaicināt jūs iet pastaigāties, māsīc, un apskatīt šo to, kas ir apskatīšanas vērts, un pec tam nākt uz mūsu māju iekost. Peksnifs droši vien ļ«iekāps ap pievakari un pavadīs jūs uz mājām, tā viņš pats izteicās. Re, te ir viņa raksts, es viņu šorīt piespiedu katram gadījumam, kad viņš minēja, ka tik drīz nebūšot atpakaļ, — kazi, citādi jūs man neticēsiet. Pierādījums taču nekad nav par sliktu, vai ne? Ha, ha! Dzi, bet to otro jūs arī paņemiet līdzi, vai ne?

Mis Ceritija pameta acis uz tēva autografu. kur bija vienkārši sacīts: «Ejiet, bērni, brālēnam līdzi! Lai mūsu starpā pastāv vienprātība, ja tas iespējams,» — un, paklīrējusies tieši tik, cik bija nepieciešams, lai piekrišanai rastos vērtība, devās paziņot māsai par pastaigu un apģērbties. Viņa drīz vien atgriezās mis Mersijas pavadībā, kurai nemaz negribējās mainīt spožos panākumus Todžersas pansijā pret mistera Džonasa un viņa godājamā tēva sabiedrību.

—   Ahā! — Džonass izsaucās. — Tur jau viņa nāk! Ieradāties gan beidzot?

—   Jā, briesmoni, — Mersija atbildēja, — te es esmu un būtu ļoti priecīga atrasties kur tālāk no jums.

—   To nu jūs gan nedomājat, — misters Džonass pretojās. — Vai zināt, jūs to nemaz nevarat. Tas nav iespējams.

—   Varat domāt, kā jums patīk, briesmoni, — Mersija atteica, — es palieku pie saviem uzskatiem, un tie ir tādi, ka jūs esat ārkārtīgi nejauks, garlaicīgs, nepatīkams radījums. — Un viņa sāka skaļi smieties, acīm redzot visai apmierināta ar sevi.

—   Jūs gan mākat grauzt cilvēkus! — misters Džonass nobrīnījās. — īsts kašķis, vai ne, māsīc?

Mis Ceritija atbildēja, ka šai neesot ne jausmas, kādām jābūt īsta kašķa tieksmēm un īpašībām, un, pat ja tas viņai būtu zināms, viņa neparko nepiekristu, ka Peksnifu ģimenē atrodas būtne ar tik neglaimojošu apzīmējumu, nemaz nerunājot par mīļoto māsu, «lai kāds būtu tās patiesais raksturs», Čeritija piemetināja, pamezdama sirdīgu skatienu uz māsas pusi.

—   Nu, mana dārgā, — Mersija iejaucās, — varu sacīt tikai vienu: ja mēs tūliņ neiesim ārā, tad es ņemu savu cepuri nost un palieku mājās.

Šie draudi mirklī izbeidza tālāko vārdu maiņu, jo misters Džonass nekavējoties paziņoja, ka debates tiek pārtrauktas, un, saņēmis vienbalsīgu piekrišanu, devās ar abām māsām ārā. Uz lieveņa viņš paņēma abas zem rokas, un Beilijs-jaunākais, kas vēroja notikumus pa bēniņu logu, apsveica šo galanto žestu ar tik skaļu un negantu kāsu, ka tas vēl bija dzirdams, kamēr gājēji nogriezās ap mājas stūri.

Misters Džonass vispirms apvaicājās, vai jaunavas esot labas staigātājas, un, saņēmis piekrītošu atbildi, uzlika smagu pārbaudījumu viņu soļošanas spējām, parādīdams viņām vienā dienā tik daudz ievērojamu vietu — tiltu, baznīcu, ielu, teātru fasadu un citu bezmaksas skatu, kādus dažs labs nedabū redzēt vesela gada laikā. Bija skaidri nomanāms, ka misteram Džonasam piemita neaprakstāms riebums pret ēku apskati

no iekšpuses un ka viņš visai labi zināja, cik vērti ir Iki priekšnesumi, par ko jāmaksā nauda, jo tie visi, viņa vārdiem runājot, neesot nekur liekami un visai zemas kvalitates. Pie šā uzskata viņš turējās ļoti stingri, un, kad mis Ceritija starp citu pastāstīja, ka viņas bijušas reizes divas trīs teātrī kopā ar misteru Džinkinsu un citiem džentlmeņiem, tad Džonass pirmām kārtām apjautājās, kur viņi dabūjuši kontramarkas, un, uzzinājis, ka misters Džinkinss un pārējie maksājuši par biļetēm, kjuva varen jautrs, izsaukdamies: — Tie nu gan ir neji gas, nudien! — un vairākkārt pastaigas laikā krita par upuri smieklu lēkmei, amizēdamies par šo džentlmeņu ārkārtīgo stulbumu un, jādomā, priecādamies par savu garīgo pārākumu.

Kad viņi bija nostaigājuši pa ielām vairākas stundas un pamatīgi nokusuši, iestājās krēsla un misters Džonass pačukstēja jaunavām, ka parādīšot tām vislabāko joku. Joks izrādījās visai vienkāršs — vajadzēja iesēsties ormanī un braukt, cik tālu vien iespējams, par vienu šiliņu. Par laimi viņus aizveda tieši līdz tai vietai, kur misters Džonass dzīvoja, citādi diezin vai jaunās lēdijas būtu spējušas šo joku pienācīgi novērtēt.

Senos laikos dibinātā firma «Entonijs čezlvits un dēls», Mančestras audumu utt. lieltirgotava, atradās šaurā ieliņā aiz pasta kantora, kur visi nami pat gaišā vasaras rītā šķita sadrūmuši, kur sētnieki pusdienas tveicē, laistīdami ietvi savu darba devēju namu priekšā, veidoja teiksmainus rakstus un kur labā laikā pieputējušu noliktavu durvīs stāvēja švīti džentlmeņi, sabāzuši rokas simetrisko bikšu kabatās un vērodami savu nevainojamo kurpju purnus, kas likās viņu grūtākais darbs, ja neskaita spalvas nēsāšanu aiz auss. Lieltirgotava atradās tumšā, netīrā, nokvēpušā un neparasti noplukušā graustā, taču, lai kāds tas bija, firma «Entonijs Čezlvits un dēls» kārtoja tanī visus savus darījumus un izklai. dējās, kā prata, jo ne jaunajam, ne vecajam Čezlvitam nebija citas mītnes, citu domu un rūpju kā vien tās, kas ietvērās nama šaurajās robežās.

Viegli saprast, ka firmas galvenās intereses saistījās ar darījumiem — un pat tik lielā mērā, ka darījumi bija

izmetuši aiz durvīm jebkuras sadzīves ērtības un ik uz soļa jaucās iekšā mājas kārtībā. Tā, piemēram, bēdīgā izskata guļamtelpās karājās pie sienām kožu saēstu vēstuļu saiņi, pa grīdām mētājās audekla baķi„ vecu pa raugu atliekas, sabojātu audumu strēmeles un lupatas, kamēr nošķiebušās gultas, mazgājamie galdi un paklāju skrandas spiedās pa kaktiem kā otrās šķiras priekšmeti, kas nav ievērības cienīgi, jo nedod nekādu peļņu un kā nepatīkama nepieciešamība tikai jaucas pa kājām tam, kas dzīvē vissvarīgākais. Vienīgā viesistaba bija ieturēta tādā pašā stilā — chaotiski samestas kastes un veci papīri, daudz vairāk kantora taburetu nekā krēslu, nemaz nerunājot par milzīgu, ķēmīgu pulti, kas bija iepletusies pašā istabas vidū, un seifu, kas iespiedies sienā virs kamina. Vientuļais galdiņš ēdienu uzlikšanai un viesu pieņemšanai, salīdzinot ar pulti un citām kantora mēbelēm, nozīmēja vecajam un jaunajam saimniekam tikpat maz kā viss pārējais dzīves jaukums un nevainīgās izpriecas, salīdzinot ar dzīšanos pēc peļņas. Patlaban uz šā galdiņa bija uzliktas diezgan skopas pusdienas, un Entonijs, kas sēdēja krēslā kamina priekšā, piecēlās, lai saņemtu dēlu un tā daiļās māsīcas.

Sena paruna brīdina, ka nedrīkst meklēt vecu galvu uz jauniem pleciem; šeit jāpiemetina, ka mēs reti sastopamies ar šādu pretdabisku savienojumu, neizjutuši stipru vēlēšanos notriekt tādu galvu no pleciem, jo vienmēr alkstam atrast katru lietu tai piemērotā vietā. Nav nekā neticama tai apstāklī, ka daudzi, nemaz nebūdami eholeriķi pēc temperamenta, izjuta šādu vēlēšanos, pirmo reizi sastapdamies ar misteru Džonasu; bet, ja šie; cilvēki būtu iepazinušies ar viņu tuvāk, viņa paša mājā, un pasēdējuši kopā pie pusdienu galda, tad šī vēlēšanās droši vien būtu pārspējusi visus pārējos apsvērumus.

—   Nu, vecais spoks! — misters Džonass godbijīgi uzrunāja savu tēvu. — Vai pusdienas drīz būs gatavas?

—   Laikam gan drīz, — vecais atbildēja.

—   Kāda jēga no tādas atbildes? — dēls noprasīja. — «Laikam gan drīz.» Es gribu zināt skaidri.

—   To es nevaru pateikt, — Entonijs atbildēja.

—    Ak to tu nevari pateikt! — dēls bārās klusākā balsī. — Nekā tu vairs skaidri nezini, itin nekā. Dod šurp sveci, man tā vajadzīga skuķiem.

Entonijs pasniedza viņam vecu, apdilušu kantora svečturi, un misters Džonass ievadīja jaunās lēdijas tuvakajā guļamtelpā, kur viņas palika, lai atbrīvotos no cepurēm un šallēm, bet Džonass, atgriezies viesistabā, sāka taisīt vaļā vīna pudeli un trīt lielu nazi, apveltīdams ar dažādiem glaimiem tēvu, kamēr beidzot pusdienas un jaunavas ieradās reizē. Mielasts sastāvēja no ceptas aitas gaļas ar dārzeņiem un kartupeļiem, ko izspūrusi vecene uzlika uz galda un tad izgāja, ļaudama ēdējiem mieloties pēc pašu patikas.

—   Vecpuišu saimniecība, jūs jau zināt, māsīc, — misters Džonass sacīja Čeritijai. — Tā otrā droši vien smiesies par mums, kad tiks mājās, vai ne? Sēdieties man pie labās rokas, lai viņa sēžas pie kreisās. Nu, jūs, tā otrā, vai nāksiet šurp?

—   Jūs esat tāds biedēklis, ka es nevarēšu ne kumosa norīt, ja nosēdīšos jums blakus, — Mersija atbildēja,

—  bet ko lai dara.

—   Nu, vai viņa nav draiskule? — misters Džonass nočukstēja, pēc sava iemīļotā paņēmiena iebikstīdams Čeritijai ar elkoni.

—   Es patiešām nezinu! — mis Peksnifa atcirta.

—   Man apnicis atbildēt uz tik muļķīgiem jautājumiem.

—   Kas tam manam dārgajam tēvam prātā? — misters Džonass nobrīnījās, redzēdams, ka tēvs nemierīgi grozās pa istabu un nenāk sēsties pie galda. — Ko tu meklē?

—   Es esmu pazaudējis brilles, Džonas, — vecais Entonijs sacīja.

—   Vai tad tu nevari sēsties bez brillēm? — dēls aizrādīja. — Tu taču neēd un nedzer no tām, man tā šķiet. Bet kur tad palicis tas miega lācis Cafijs? Ei stulbeni! Vai viņš aizmirsis, kā viņu sauc, vai?.

Acīm redzot tā bija, jo gaidāmais nenāca, iekams to nebija pasaucis vecais Entonijs. No istabas atdalītās mazās kantortelpas stikla durvis lēnām pavērās, un pa tām iesteberēja pusakls večukiņš, ļoti vārgs, grumbainu seju. Viņš likās tikpat vecmodīgs un apputējis kā visa iekārta; viņš bija ģerbies sadilušos, melnos svārkos un īsās biksēs, kuras pie ceļgaliem rotāja apsarkušas, melnas lentes, kas atgādināja vecu kurpju saites; tievajās, līkajās kājās bija uzvilktas tādas pašas krāsas novalkātas vilnas zeķes. Šķita, ka viņš pirms gadiem piecdesmit nolikts kādā kaktā un piemirsts, bet tagad kāds viņu atradis un izvilcis dienas gaismā.

Viņš ar mokām atvilkās līdz galdam un ar pūlēm apsēdās brīvā vietā, bet tūliņ atkal piecēlās, it kā gribēdams paklanīties, kad bija aptvēris ar savām vārgajām smadzenēm, ka pusdienās ir klāt svešinieki, turklāt vēl dāmas. Taču viņš nepaklanījās un, atsēdies un uzpūtis elpu grumbainajām rokām, lai tās sasildītu, noliecās ar zilgano, nožēlojamo degunu pār šķīvi un tā palika. Viņa seja nekā neizteica un acis nekā neredzēja. Šādā stāvoklī viņš bija iemiesots nekas — itin nekas.

—   Mūsu kantorists, — misters Džonass kā namatēvs un ceremonijmeistars iepazīstināja ar viņu pārējos, — vecais Čafijs.

—   Vai viņš kurls? — kāda no jaunajām lēdijām ieprasījās.

—   Nē, to es vis neteiktu. Viņš taču nav kurls, tēv?

—   Neesmu dzirdējis, ka viņš par to sūdzētos, — vecais vīrs atbildēja.

—   Akls? — jaunavas interesējās.

—   N-nē, liekas, viņš nepavisam nav akls, — Džonass vienaldzīgi atteica. — Tu taču neuzskati viņu par aklu, tēv?

—   Protams, ne, — Entonijs apstiprinaja.

—   Kas tad ar viņu ir?

—    Es jums to tūliņ pateikšu, — misters Džonass pačukstēja abām lēdijām, — pirmkārt, viņš sen jau aizlaidis garām savu miršanas stundu, kas man nesagādā nekāda prieka; baidos, ka mans tēvs arī sāks staigāt viņa pēdās. Otrkārt, viņš ir ērmīgs večuks, — viņš piebilda skaļākā balsī, — un ne ar vienu nevar saprasties, izņemot viņul — Džonass pameta ar dakšiņu uz sava tēva pusi, lai jaunavām būtu skaidrs, ko viņš domā.

—   Cik tas ir dīvaini! — māsas izsaucās.

—     Redzat, — misters Džonass turpināja, — Cafijs visu mūžu kvernējis pie skaitļiem un kantora grāmatām, In t pirms gadiem divdesmit ņēma un saslima ar drudzi. Visu laiku, kamēr viņš gulēja bez samaņas (kādas trīs nedēļas), viņš skaitīja vienā skaitīšanā un bija jau ticis pie miljoniem, tāpēc man liekas, ka no tā laika viņam alvā nav viss kārtībā. Bet darba mums pašlaik nav pārāk daudz, un kantorists viņš nav slikts.

—   Ļoti labs, — Entonijs pārlaboja.

—   Nu, un nekāds dārgais arī viņš nav, — Džonass runāja tālāk, — savu maizi pats nopelna, un vairāk mēs arī no viņa neprasām. Es jau teicu, ka viņš ne ar vienu nemāk sarunāties, tikai ar tēvu, toties tēvu viņš vienmēr saprot un pat nāk pie prāta, ar to runājot, taisni brīnums. Viņš sen jau kalpo pie-tēva un pieradis pie tā. Jā, zināt, nesen es redzēju, kā viņi ar tēvu spēlē vistu, gājienu pēc gājiena, un Čafijs pat lāgā neapzinājās, kas viņa partneris.

—   Vai viņam nemaz nav ēstgribas? — Mersija ievaicājās.

—   Un kā vēl! — Džonass atbildēja, cītīgi darbodamies ar nazi un dakšiņu. — Viņš ēd, tiklīdz viņam padod. Tikai viņam vienalga, cik ilgi gaidīt — minūti vai stundu, ja vien tēvs sēž klāt; dažreiz, kad es pats esmu izsalcis — kā šodien, tad dodu Cafijam tā devu vēlāk, zināt, kad esmu jau ko iekodis. Nu, Cafij, stulbeni, vai gribat ēst?

Cafijs nepakustējās.

—   Vienmēr bijis stūrgalvīgs kā vecs āzis, — misters Džonass sacīja, aukstasinīgi uzlikdams uz sava šķīvja otro gaļas gabalu. — Pajautā tu viņam, tēvi

—   Vai gribat, lai jums uzliek pusdienas, Cafij? — vecais vīrs uzrunāja viņu.

—   Jā, jā, — Cafijs atsaucās, sākdams starot un kļūdams par sapratīgu būtni, izdzirdējis pazīstamās balss skaņas, tā ka to vērot bija ir interesanti, ir aizkustinoši. — Jā, gribu gan, mister Čezlvit. Gribu, gribu, ser. Ka tad, kā tad, kā tad. — Tad viņš smaidot gaidīja, vai vēl ko nesadzirdēs, bet, kad neviens viņu vairs neuzrunāja, gaisma tā acīs apdzisa un viņš atkal pārvērtās tukšā vietā.

— Uz viņu nav diezin cik patīkami skatīties, ņemiet to vērā, — Džonass aizrādīja māsīcām, pasniegdams tēvam Čafija porciju. — Ja tā nav zupa, tad viņš rīstās vienā gabala. Paskat, paskat! Re, kā viņš bola acis kā akls zirgs! Ja tas nebūtu tik smieklīgi, tad es nebūtu Jāvis viņam šodien nākt pie galda, bet es domāju, ka viņš jūs izsmīdinās.

Nabaga sirmgalvis, šās humānās valodas objekts, par laimi nekā nesaprata no visa tā, ko pie galda runāja. Bet, tā kā gaļa bija sīksta un zobu viņam gandrīz nemaz vairs nebija, tad viņš attaisnoja norādījumu uz savu tieksmi rīstīties un tā mocījās, pūlēdamies ko ieēst, ka misters Džonass nevarēja vien nopriecāties un paziņoja, ka vecais šodien esot labā formā un cilvēks varot nobeigties aiz smiekliem, viņā skatīdamies. Džonass pat atļāvās apgalvot māsām, ka Cafijs šai ziņā cērtot pāri viņa tēvam un tas nemaz neesot tik viegli izdarāms, ta viņš nozīmīgi piebilda.

Šķilās dīvaini, ka Entonijs Čezlvits, pats jau tik vecs, varēja rast patiku sava cienījamā dēla rupjajos jokos par šo nabaga ēnu, kas sēdēja pie kopējā galda. Taču jāatzīst, ka tie viņam sagādāja prieku — gan ne tāpēc, ka tie skāra nožēlojamo kantoristu, bet tāpēc, ka tie pauda viņa dēla asprātību. Aiz tā paša iemesla jaunā cilvēka rupjie mājieni, pat adresēti viņam pašam, ielīksmināja viņu, lika berzēt priekā rokas un klusiņām irgot, it kā vecais vīrs gribētu sacīt: «Es viņu esmu mācījis, es viņu esmu audzinājis. Tas ir mans mantinieks, mans veidojums. Viltīgs, izmanīgs, skops — viņš vis neizšķiedīs manu naudu. Tāpēc es esmu pūlējies, uz to esmu cerējis, tas ir bijis manas dzīves lielais mērķis.»

Patiešām cēls mērķis, ar kura sasniegšanu vērts lepoties! Taču ir arī tādi vecāki, kas, izveidojuši elkus pēc sava ģīmja un līdzības, atsakās tos pielūgt, uzveļot dabai vainu par to kroplību. Entonijs katrā ziņā bija par tiem labāks.

Cafijs tik ilgi noņēmās ar savu šķīvi, ka misters Džonass zaudēja pacietību un, pievācis šķīvi, lūdza tēvu paziņot šim godājamam večukam, lai tas «liekoties virsū maizei», ko Entonijs arī izdarīja.

—   Jā, jā! — večuks atsaucās, starodams tāpat kā Iepriekš, kad tā pati balss viņu atkal uzrunāja. — Pareizi, pareizi! Jūsu miesīgs dēls, mister Čezlvit! Lai dievs vinu svētī, zēns ar tik asu prātu! Lai dievs viņu Ivētī!

Misteram Džonasam tas likās tik bērnišķīgi (varbūt lio bez iemesla), ka viņš sāka smieties vēl nevaldāmāk, uzsaukdams māsīcām, ka Čafijs kādā jaukā dienā droši vien piespiedīšot viņu izlaist garu. Tikmēr pusdienu traukus novāca un uzlika pudeli vīna; misters Džonass piepildīja jaunajām lēdijām glazēs un uzaicināja viņas netaupīt dzērienu, jo tur, no kurienes tas atnests, esot vel daudz palicis. Taču viņš tūliņ pasteidzās piebilst, ka tas esot tikai joks, ko viņas nopietni neuzņemšot.

—   Es uzdzeršu Peksnifam, — Entonijs sacīja. — Uz jusu tēva veselību, manas dārgās! Gudrs vīrs tas Peksuifs. Piesardzīgs vīrs! Bet liekulis gan, vai ne? Viņš taču ir liekulis, meitenes, ko? Ha, ha, ba! Nuja, ka liekulis. Draugu vidū tā var teikt. Manās acīs viņš ar to sliktāks netiek, vienīgi tas nav labi, ka viņš kādreiz šauj pāri par mēru. Visur jāzina mērs, manas mīļās, pat liekulībā. Uzprasiet Džonasarn!

—   Ja cilvēks gādā par savu labumu, tad nekāds mērs nav jāievēro, — piezīmēja šis daudzsološais džentlmenis, piebāzis pilnu muti.

—   Vai dzirdat, manas dārgās? — Entonijs izsaucās pilnīgā aizgrābtībā. — Gudri, gudri! Lieliski pateikts, Džonas! Ja, šai ziņā patiešām nekāds mērs nav vajadzīgs.

—   Vienīgi tad, — misters Džonass iečukstēja savai iemīļotajai māsīcai ausī, — vienīgi tad jāzina mērs, kad cilvēks pārāk ilgi sāk kavēties šai pasaulē. Ha, ha! Dzi, pasakiet to tai otrai arī!

—   Ak kungs! — Čeritija apvainojās. — Jūs taču pats to varat pateikt, ja jums tā gribas!

—   Viņai trakoti patīk ņirgāties par citiem, — misters Džonass atbildēja.

—    Kāpēc tad jums tik daudz jāraizējas par viņu? — Čeritija jautāja. — Manuprāt, viņa neliekas par jums ne zinis.

—   Vai patiešām?

—   Žēlīgais dievs, vai tad jūs pats nekā neredzat? — jaunā lēdija izsaucās.

Misters Džonass neko neatbildēja, tikai uzmeta Mersijai savādu skatienu un pēc tam noteica, ka tāpēc jau šā sirds nesalūzīšot, par to Čeritija varot būt droša. Viņš sāka lūkoties uz Čeritiju vēl labvēlīgāk un savā ierastajā laipnībā lūdza to «piesēsties tuvāk».

—    Ir vēl kas cits, kur mērs nav jāievēro, tēv, — Džonass pēc brītiņa ierunājās.

—   Kas tad tas ir? — tēvs apjautājās, jau iepriekš smīnēdams.

—   Darījumi, — dēls atbildēja. — Darījumos ir spēkā tāds noteikums: «Krāp citus, lai tie neapkrāptu tevi!» Tas ir vienīgais, no kā darījumos jāvadās. Viss pārējais — blēņas.

Sajūsminātais tēvs tik dedzīgi pievienojās šim uzskatam un bija tik varen priecīgs par to, ka ne mazumu nopūlējās, lai darītu to saprotamu vecajam graustam Cafijam, kas berzēja rokas, māja ar trīcošo galvu, mirkšķināja asarojošās acis un sauca spalgā balstiņā: — Lieliski! Lieliski! Jūsu miesa un asins, mister Čezlvit! — tā izpauzdams savu aizgrābtību ar tiem vārgajiem līdzekļiem, kas bija viņa rīcībā. Šo sirmgalvja līksmību attaisnoja tas, ka viņš to izjuta aiz simpātijām pret vienīgo cilvēku, ar kuru viņu saistīja ieraduma saites un pašreizējais nespēks. Un, ja kāds no klātesošiem būtu bijis pietiekami vērīgs, tad tas varbūt varētu saskatīt neizkoptu cilvēcisku jūtu atliekas, nogulsnējušās šai savu laiku nokalpojušā traukā, ko dēvēja par Čafiju.

Taču pašlaik te nebija neviena, kas interesētos par veco vīru, un Čafijs atkal ievilkās tumšajā kaktiņā pie kamina, kur parasti pavadīja vakaru, un nebija vairs ne redzams, ne dzirdams; vienīgi tobrīd, kad viņam pasniedza tasi tējas, klātesošie varēja noskatīties, kā viņš mechaniski mērc tējā maizi. Būtu grūti iedomāties, ka viņš šai laikā jau aizmidzis vai ka viņš redz, dzird, domā un jūt. Viņš sēdēja kā sasalis — ja vien var lietot tik spēcīgu izteicienu attiecībā uz viņu — un atnsa tikai uz mirkli, kad Entonijs viņu uzrunaja vai ieskārās.

Mis Čeritija, kas pēc mistera Džonasa vēlēšanās Ielēja visiem tēju, bija iejutusies namamātes lomā un r.lnži atmaigusi — vēl jo vairāk tāpēc, ka misters Džoii.iss sēdēja viņai cieši blakus un čukstēja viņai ausī dažādus apbrīnas pilnus vārdus. Mis Mersija savukārt, Juzdama, ka visi šā vakara prieki pieder vienīgi šim pārim, žāvājās, kavēdama laiku ar vakardienas avīzi un klusībā skumdama pēc Todžersas pansionāriem, kas šobrīd droši vien ilgojās pēc viņas. Entonijs bija iemidzis, un tādā kārtā arēna bija nodota Džonasa un Čeritijas rīcībā uz neierobežotu laiku.

Kad beidzot paplāte ar tējas traukiem bija aiznesta, misters Džonass sameklēja notaukotu kāršu kavu un kavēja māsām laiku ar dažādiem trikiem, pie kam galvenais nolūks bija piespiest kādu uz derībām, laimēt šīs derības un pievākt lētticīgā naudu. Misters Džonass apgalvoja viņām, ka šāds laika kavēklis pašreiz esot ļoti modē pašā augstākajā sabiedrībā un ka ar šādu azarta spēļu palīdzību no rokas rokā pārejot lielas sumas. Jāpiezīmē, ka viņš pats tam no sirds ticēja; katram gudriniekam, tāpat kā ikkatram vientiesim, ir sava vājā vieta, un visos gadījumos, kur uzticēšanās pamatos atradās pārliecība par cilvēku zemiskumu un nekrietnību, misters Džonass bija pats lētticīgākais radījums. Taču lasītājam jāņem vērā arī viņa pārsteidzoši šaurais garīgais apvārsnis.

Šim pievilcīgajam jauneklim piemita visas īpašības, lai viņš kļūtu par pirmšķirīgu nelieti, tikai daba viņa pilnīgajā netikumu sarakstā nebija ievietojusi vienīgo nepieciešamo labo īpašību — plašu vērienu, kas raksturo īstu uzdzīvotāju. Viņu traucēja mantkāre un skopums, un, kā viena inde iznīcina otras iedarbību tur, kur zāles nelīdz, tā šie netikumi neļāva viņam nodoties ļaunumam visā pilnībā, kas diezin vai būtu izdevies tikumam.

Kamēr misters Džonass izrādīja visu savu nelielo kāršu triku krājumu, bija iestājies vēls vakars, un, tā kā misters Peksnifs joprojām nerādījās, tad jaunās lēdijas izsacīja vēlēšanos doties mājup. To galantais misters Džonass nekādi nevarēja atļaut, iekams nebija viņas pamielojis ar maizi, sieru un porteri, taču arī pēc tam šim džentlmenim bija tik grūti šķirties no viešņām, ka viņš gan lūdza mis Ceritiju pasēdēt vēl kādu brītiņu, gan pievirzīties tuvāk — vārdu sakot, neskopodamies ar tamlīdzīgiem glaimojošiem lūgumiem, kā tas pieklājas labi audzinātam namatēvam. Kad tomēr visas pūles palika bez panākumiem, viņš paņēma mēteli un cepuri, lai pavadītu māsas līdz Todžersas pansijai, un piezīmēja, ka viņas, bez šaubām, vēlēšoties iet kājām un viņš no savas puses tam pilnīgi pievienojoties.

—   Ar labu nakti! — Entonijs sacīja. — Ar labu nakti! Pasveiciniet no manis — ha, ha, lia! — Peksnifu. Piesargieties no sava brālēna, manas dārgās, piesargieties no Džonasa, viņš ir bīstams cilvēks. Pielūkojiet, ka nesastrīdaties viņa dēļ!

—   Ko, šis biedēklis! — Mersija iesaucās. — Liela vajadzība strīdēties viņa dēļ! Vari viņu paturēt sev, Čeritij, mīlulīt! Es tev atdāvinu savu daļu.

—   Ahā, māsīc! — Džonass atsaucās. — Es laikam būšu tās skābās vīnogas, vai ne?

Šī asprātīgā atbilde sasmīdināja mis Ceritiju daudz vairāk, nekā to varēja gaidīt, ievērojot asprātības cienījamo vecumu un vienkāršību. Taču kā mīloša māsa viņa uzskatīja par vajadzīgu pārmest misteram Džonasam, ka tas sitot guļošo, un lūdza likt mierā nabaga Mersiju, citādi viņa, Ceritija, sākšot Džonasu nīst. Mersija, kam piemita laba humora izjūta, atbildēja tikai ar smiekliem, un visi devās mājup bez kādām dzēlībām. Misters Džonass, atrazdamies starp divām māsīcām un turēdams tās pie rokas, dažbrīd spieda sev klāt to, kam šāda laipnība nepienācās, pie tam tik stipri, ka tā tikko varēja ciest, bet, tā kā viņš nepārtraukti sačukstējās ar Ceritiju un pievērsa tai lielu uzmanību, tad tā, bez šaubām, bija nejaušība. Tiklīdz viņi sasniedza pansiju un viņiem atvēra durvis, Mersija steigšus atbrīvojās un uzskrēja augšā, kamēr Ceritija un Džonass nostāvēja veselas piecas minūtes tērzēdami uz lieveņa; vārdu sakot, kā otrā rītā misis Todžersa izsacījās sarunā ar

Icidu trešo personu, «pilnīgi skaidrs, kas viņu starpā noļ liok, un par to var tikai priecāties, jo mis Peksnifai pats I pēdējais laiks padomāt par to, kā iekārtot savas pašas d/.īvi».

Un tad jau nebija vairs tālu diena, kad gaišā parādība, kas tik pēkšņi bija aplaimojusi Todžersas pansiju un kā saules stars ielauzusies Džinkinsa drūmajā dvēselē, dzīrās izgaist, kad to vajadzēja ievietot diližansā kā brūna papīra vāceli, kā zivju grozu vai austeru muciņu, kā aptaukojušos džentlmeni vai kādu citu dzīves prozu un aizvest tālu projām no Londonas.

—   Nekad, manas dārgās mis Peksnifas, — apgalvoja misis Todžersa, kad viņas pēdējā vakarā ienāca savā istabiņā,— nekad visā manā mūžā man nav gadījies redzēt tik satriektu iestādi kā manējā. Nekad mani džentlmeņi nebūs vairs tādi kā agrāk, pat ne uz to pusi — nedēļām ilgi tas nepāries, un tā ir tikai jūsu abu vaina.

Abas kautri taisnojās, ka nekas nav darīts aiz ļaunas gribas, un ļoti nožēloja nevilšās sekas.

—   Tāpat jūsu dievbijīgais tētis, — turpināja misis Todžersa. — Kāds zaudējums ir viņa aizbraukšana! Manas dārgās mis Peksnifas, jūsu tētis patiešām ir miera un mīlestības vēstnesis!

Tā kā jaunās lēdijas nebija īsti skaidrībā, kāda veida mīlestību misis Todžersa saista ar mistera Peksnifa misiju, tad viņas noklausījās šo komplimentu diezgan noraidoši.

—   Ja es iedrošinātos pārkāpt to uzticību, ar kādu mani pagodinājuši, — misis Todžersa, to pamanījusi, sacīja, — un pastāstīt jums, kāpēc es jūs lūdzu atstāt šonakt vaļā durvis starp mūsu istabām, tad, man tiekas, jūs izdzirdētu ko visai interesantu. Bet es nekā nedrīkstu teikt, jo esmu nozvērējusies misteram Džinkinsam, ka būšu mēma kā kaps.

— Mīļā misis Todžersa! Ko jūs ar to gribat sacīt?

—   Nu, tādā gadījumā, manas dārgās mis Peksnifas, — uzsāka mājasmāte, — manas dūjiņas, ja man atļauts tik familiari izrunāties mūsu šķiršanās priekšvakarā, misters Džinkinss un pārējie džentlmeņi slepus sastādījuši nelielu muzikālu programu un grib taisni pusnaktī sarīkot koncertu uz kāpnēm durvju priekšā. Jāatzīstas, es gan būtu vēlējusies, — misis Todžersa turpināja ar savu parasto praktisko uztveri, — lai šie priekšnesumi notiktu stundu vai divas agrāk, jo, kad džentlmeņi ilgi sēž nomodā, tad viņi dzer un, kad iedzērušies, tad varbūt nav vairs tik muzikāli kā skaidrā prātā. Taču tas viss jau nokārtots, un es zinu, manas dārgās mis Peksnifas, ka šāda viņu uzmanība jums ļoti patiks.

Šī jaunā vēsts sākumā tā sajūsmināja un satrauca abas lēdijas, ka tās nolēma nemaz neiet pie miera, pirms nav noklausījušās koncertu. Taču pusstunda gaidu atvēsināja viņas un lika nākt pie citas apņemšanās, tāpēc viņas ne tikai likās gulēt, bet pat iemiga un nepavisam vairs nebija iepriecinātas, kad pēc kāda laika tās pamodināja saldskanīgas rulades, kas ielauzās nakts dziļajā klusumā.

Tas bija ļoti aizkustinoši, ļoti! Gaudīgāku dziedāšanu nevarētu vēlēties pat visizlutinātākā gaume. Džentlmenis-vokalists bija galvenais lāpnesis vai galvenais apraudātājs, misters Džinkinss dziedāja basu, pārējie — visu pārējo. Pats jaunākais džentlmenis izlēja savu grūtsirdību flautas skaņās. Viņš nebūt neizlēja to visu, un taisni tas bija ļoti labi. Pat ja misis Todžersa un abas mis Peksnifas būtu sadegušas pašas savā ugunī un šis koncerts nozīmētu pēdējās ardievas no viņu pīšļiem, pat tad tas nevarētu izpaust dziļākas sāpes kā kora dziesmā «Tur, kur slava tevi gaida». Tas bija rekviems, aizlūgums, raudas, vaidi, vaimanas, žēlabas, visa tā iemiesojums, kas ir gaudīgs un dzirdei nepanesams! Visjaunākā džentlmeņa flauta skanēja ērmīgi un nevienādi, — te apklusa, te uzbrāzās kā vējš. Labu laika sprīdi flautists nemaz nebija dzirdams, bet, kad misis Todžersa un abas lēdijas jau nosprieda, ka viņš jūtu pārpilnībā pametis savu vietu, asarās mirkdams, flauta atkal stājās ierindā, turklāt tik aplam spalgi, ka pašai aizrāvās elpa. Viņš bija nepārspējams muziķis. Nekādi nebija iespējams paredzēt mirkli, kad viņa instruments pacels balsi, liii tieši tad, kad flauta likās atpūšamies un uzkrajniii spēkus, tā uzreiz izstrādāja kaut ko pavisam neHidītu.

Programā bija vairāki atsevišķi numuri, pat par dilem vai trim vairāk, nekā vajadzīgs, lai gan, kā misis I «Klžersa izsacījās, vienmēr ir labāk kļūdīties uz pārpalikuma pusi. Bet arī tad, šādā svinīgā mirklī, kad aizraujošajām skaņām vajadzēja iespiesties pašos cilvēka ilveseles dziļumos, ja viņam vispār šādi dziļumi ir, Džinkinss nelika mierā pašu jaunāko džentlmeni. Pirms programas otrā numura sākuma viņš lūdza to diezgan skaji un vēl kā personīgu pakalpojumu — iedomājieties, kāds nelietis! — nespēlēt. Jā, taisni tā viņš sacīja: nespēlēt. Paša jaunākā džentlmeņa elpas vilcieni bija skaidri dzirdami pat pa atslēgas caurumu. Viņš tad arī nespēlēja. Vai nu flauta varēja izpaust tās kaislības, kas trakoja viņa krūtis? Tur jau pat trombons būtu par vārgu.

Koncerts tuvojās noslēgumam. Jau sākās pats interesantākais priekšnesums. Džentlmenis ar slieksmi uz literaturu bija uzrakstījis kantati sakarā ar jauno lēdiju aizbraukšanu, pielāgodams to pazīstamam motivam. Dziedāja visi, izņemot pašu jaunako džentlmeni, kas aiz jau minētajiem iemesliem bija kluss kā kaps. Kantāte (kurai bija klasisks raksturs) vērsās pie Apolona orākulā un pieprasīja tam ziņas, kas notikšot ar Todžersas pansiju, kad Līdzcietība un Žēlsirdība pametīšot tās pajumti. Orākuls, sekodams parašai, kas izplatīta ir starp senlaiku, ir mūsdienu orākuliem, atturējās no cik necik jēdzīgas atbildes. Nesaņēmusi nekādu paskaidrojumu uz šo jautājumu, kantate pameta to pusceļā un sāka pierādīt, ka abas mis Peksriifas esot tuvā radniecībā ar himnu «Valdi, Britanija!» un ka abu šo lēdiju nebūtu pasaulē, ja Lielbritānijā nebūtu sala. Tad kantate, pievērsusies jūras tematikai, noslēdzās ar šādu pantu:

Pār Peksnifa kuģi lai svētība līst, Lai ceļavējš buras tam cilā! Sveikts architekts, mākslinieks, goda vīrs šis, Ko tritoni jūrā ved zilā!

Atļāvuši dāmu iztēlei papildināt šo krāšņo izbraukšanas ainu, džentlmeņi nesteigdamies devās lejup, lai muziķa efektīgi izgaistu tālumā, un, kad tas bija noticis, Todžersas pansija iegrima miegā.

Misters Beilijs bija pietaupījis savu vokālo pārsteigumu līdz rītam; tieši tobrīd, kad jaunās lēdijas kravāja čemodānus, nometušās to priekšā ceļos, viņš, pabāzis galvu pa durvīm, attēloja kucēna gaudas tai grūtajā dzīves brīdī, kad šim dzīvniekam, kā to apgalvo ļaudis ar spilgtu iztēli, rodas nepieciešamība izteikt savas jūtas ar spalvas un tintes palīdzību.

—   Nu, jaunās lēdijas, — šis jauneklis iesāka, — tad braucat gan prom, ko? Mums gan neveicas.

—   Jā, Beilij, mēs braucam uz mājām, — Mersija atbildēja.

—   Un vai tad, nudie, nevienam neatstāsiet savu matu cirtu? — zeņķis pratināja. — Jums taču ir dabiski mati, ko?

Māsas sāka smieties un apgalvoja, ka patiešām mati esot dabiski.

—   Ak dabiski gan, tad tādas tās lietas? — Beilijs noteica. — Nu, bet es zinu arī ko citu. Viņai nav dabiski. Pats redzēju, ka tie karājās uz šitās nagliņas pie sienas. Un reiz es pielavījos šai klāt, kad ēda pusdienas, un parāvu, bet šī nekā nemanīja. Zināt, jaunās lēdijas, es arī te nepalikšu. Es vis vairs neiešu klausīties, kā viņa mani visādi saukā.

Mis Mersija apvaicājās, kādi esot viņa turpmākie plāni, un misters Beilijs paziņoja, ka esot nodomājis vai nu līgt par sulaini, vai iestāties armijā.

—   Armijā! — jaunās lēdijas smiedamās atkārtoja.

—   Nu, un par ko tad ne? — Beilijs noprasīja. — Tauerā ir bundzinieku vai biezs. Man tie pazīstami. Vai domājat, ka dzimtenei tie bijuši nebijuši? Lika pagaidīt!

—   Tevi taču nošaus, gan redzēsi, — Mersija aizrādīja.

—   Nu, un kas par to? — Beilijs atsaucās. — Toties es tad būšu ticis slavens, jaunās lēdijas, vai ne? Taču labāk, ja man gals pienāks no lielgabala lodes nekā no pagales, un viņa allažiņ ar šitādām mantām mētājas, īpaši, kad džentlmeņi pulka ēd. Nu, un, ja viņi arī notiesā visu ēdamo, — Beilijs, atcerēdamies nodarītās netaisnības, turpināja, — vai tad tā ir mana vaina?

—   To nu gan neviens nevar sacīt, — Mersija atbal•lija viņu.

—   Ak nevar? — zeņķis atkārtoja. — Nē! Jā! Ak! Vai! Sacīt tā nevar, bet dažs labs ir tādās domās, ka tā I. ir. Tiklīdz kā pārtikas cenas ceļas, tā es to izjūtu uz savas ādas. Bet es negribu, lai mani sit līdz nabadzībai par to, ka tirgū viss dārgs. Es te vairs nepalikšu. Un tāpēc, — misters Beilijs piemetināja, izplūzdams smaidā, — ja jūs esat nodomājušas man ko iedāvināt, tad dariet to šo pašu brīdi, jo, kad atbrauksiet nākamo reizi, no manis nebūs ne vēsts, un, ja te būs kāds cits puika, lad tas nav pelnījis ne tik, cik melns aiz naga, to es jau iepriekš pasaku.

Jaunās lēdijas paklausīja šim gudrajam padomam un, ievērojot visai draudzīgās attiecības ar šo jaunekli, apveltīja viņu savā un mistera Peksnifa vārdā tik devīgi, ka tas nezināja, kā izsacīt savu pateicību, un augu dienu slepus plīkšķināja savu kabatu vai rādīja citas tikpat jautras pantomimas, lai kaut kā izpaustu savas jūtas. Taču ar to viņam nepietika; sekmīgi saspiedis vāceli ar visu cepuri, viņš nodarīja smagus miesas bojājumus mistera Peksnifa ceļasomai, tik cītīgi viņš to vilka no augšstāva lejup; īsi sakot, Beilijs ar visiem iespējamiem līdzekļiem centās izrādīt jo sirsnīgu pateicību šim džentlmenim un tā ģimenei par viņu devību.

Misters Peksnifs ieradās zem rokas ar misteru Džinkinsu, kas bija atlūdzies uz pus dienu no darba, tā gūdams milzīgas priekšrocības, salīdzinot ar pašu jaunāko džentlmeni un visiem pārējiem, kuri, diemžēl, bija nodarbināti līdz vakaram. Misters Peksnifs bija izmaksājis pudeli vīna, un abi bija ļoti draudzīgi noskaņoti, kaut gan neizbēgamā šķiršanās viņus stipri sarūgtināja. Pusdienas bija pilnā sparā, kad pieteica veco Entoniju ar dēlu, kas ārkārtīgi pārsteidza misteru Peksnifu un galīgi izsita no sliedēm Džinkinsu.

—   Ieradāmies atvadīties, kā redzat, — Entonijs pusbalsī sacīja misteram Peksnifam, kad abi bija nosēdušies atstatāk, kamēr pārējie palika tērzējot. — Kas mums par interesi ķildoties? Katrs par sevi mēs esam ka divi atsevišķi šķēru asmeņi, Peksnit, bet kopā mums ir liela nozīme. Ko?

—   Vienprātība, godātais ser, — misters Peksnifs atbildēja. — ir visai patīkama parādība.

—   Par to es nekā nezinu, — vecais vīrs atvairījās,

—   ir tādi cilvēki, ar kuriem es labāk ķildojos nekā dzīvoju saticībā. Bet jums jau zināms, ko es par jums domāju.

Misters Peksnifs, kas vēl nebija aizmirsis «liekuli», tikai noskurināja galvu, ko varēja uzskatīt tiklab par piekrītošu, kā par noraidošu kustību.

—   Glaimojošas domas, — Entonijs turpināja.

—    Glaimojošas, goda vārds. Pat toreiz tas bija tikai negribēts kompliments jūsu spējām; apstākļi taču nemaz nebija piemēroti glaimošanai. Bet diližansā jau mēs vienojāmies, ka pilnīgi saprotam viens otru, atceraties?

—   Pilnīgi, pilnīgi! — piekrita misters Peksnifs, ar savu balss noskaņu likdams manīt, ka tiek pārprasts visļaunākajā kārtā, bet ka viņš par to nesūdzas.

Entonijs uzmeta skatienu dēlam, kas sēdēja līdzās mis Ceritijai, tad misteram Peksnifam, atkal dēlam un tā vairākas reizes no vietas. Peksnifa skatiens neviļus paslīdēja tai pašā virzienā, taču viņš tūliņ atģidās un nolaida acis, bet pēc tam aizvēra tās, it kā tāpēc, lai Entonijs nevarētu tanīs nekā izlasīt.

—   Džonass ir puika ar galvu, — vecais vīrs atsāka sarunu.

—   Jā, liekas, galva viņam nav peļama, — misters Peksnifs piekrita visnevainīgākajā balsī.

—   Viņš ir gādīgs un taupīgs, — vecais vīrs turpināja.

—   Par to es nemaz nešaubos, — misters Peksnifs atbildēja.

—   Pavei, — Entonijs iečukstēja viņam ausī, — man liekas, viņš iemīlējies jūsu meitā.

—   Nieki, godātais ser, — misters Peksnifs noteica, neatvērdams acis, — jauni ļaudis, vairāk nekā. Un bez ļ um vēl radinieki. Tā ir visa tā mīlestība, ser!

—   Kas nu tā par radu mīlestību, spriežot pēc mūsu pieredzes! — Entonijs iebilda. — Vai jums neliekas, ka tur ir kaut kas vairāk?

—   Nekā nevaru pateikt, — misters Peksnifs vairījas. — Itin nekā! Jūs mani pārsteidzat!

—   Jā, saprotu, — vecais dzestri noteica. — Varbūt las ir no tiesas, — es domāju mīlestību, nevis pārsteigumu, — bet varbūt arī ne. Ja pieņemam, ka no tiesas (jūs taču esat šo to iekrājis un es tāpat), tad šis gadījums var mūs abus interesēt.

Misters Peksnifs ar liegu smaidu uz lūpām gribēja sākt runāt, bet Entonijs aizsteidzās viņam priekšā.

—    Es zinu, ko jūs gribat teikt. Tas ir pavisam nevajadzīgi. Jūs, sak, nekad neesat par to domājis, ne uz mirkli, un šādā gadījumā, kur runa par jūsu mīļotas meitas laimi, jūs kā mīlošs tēvs nevarat izsacīt noteiktu lēmumu un tā tālāk. Jā, pilnīgi pareizi! Un pilnīgi jūsu garā! Bet man gan liekas, mans dārgais Peksnif, — Entonijs piemetināja, uzlikdams viņam roku uz pleca, — ja mēs arī turpmāk izliksimies, ka nekā neredzam, tad viens no mums var palikt ar garu degunu; tā kā man to nemaz negribas, tad piedodiet, ka es biju tik pārdrošs un apņēmos norunāt ar jums jau pašā sākumā, ka mēs to redzam un zinām, un ņemam vērā. Paldies par uzmanību! Nu mēs abi esam vienādā stāvoklī, un tas, es domāju, mums abiem ir vienādi patīkami.

Viņš piecēlās un, daudznozīmīgi pamājis misteram Peksnifam, pievienojās jauno ļaužu pulciņam, pamezdams krietno vīru mazliet apjukušu un noraizējušos pēc tik atklāta uzbrukuma, pie tam aizdomu mocītu, ka viņš uzvarēts ar sava paša ieročiem.

Taču vakara diližanss mēdza atiet laikā, tāpēc vajadzēja doties uz pasta kantori; tas atradās tik tuvu, ka viņi, aizsūtījuši iepriekš bagažu, nolēma iet uz turieni kājām. Viss bars devās turp, aizkavēdamies tikai tik ilgi, cik bija nepieciešams abu mis Peksnifu un misis Todžersas tualetei. Diližanss jau bija pie durvīm un zirgi iejūgti; turpat atradās viss lielais vairums pansionaru, ieskaitot pašu jaunāko džentlmeni, kas bija redzami satraukts un dziji nomākts.

Nekas nevarēja līdzināties misis Todžersas sāpēm, šķiroties no abām māsām, varbūt vienīgi stiprais saviļņojums, kas viņu pārņēma, atvadoties no mistera Peksnifa. Droši vien neviens un nekad nebija tik bieži vilcis ārā mutautiņu no plakanās somiņas, kā to darīja misis Todžersa, stāvot uz ietves pie pašām diližansa durtiņām, pie kam divi pansionari balstīja viņu katrs no savas puses; diližansa lukturu gaismā viņa pūlējās saskatīt tikumīgā vīra seju tais īsajos brītiņos, kad to neaizsedza mistera Džinkinsa mugura. Jo misters Džinkinss, šis piedauzības akmens paša jaunākā džentlmeņa dzīceļā, stāvēja uz diližansa pakāpes, tērzējot ar lēdijām. Uz otra pakāpiena stāvēja misters Džonass, ieņēmis šo pozīciju ar radinieka tiesībām, bet pats jaunākais džentlmenis, kas bija pirmais atsteidzies uz pasta kantori, slapstījās pašā kantora dibenā starp melniem un sarkaniem plakatiem un ātrbraucēju diližansu attēliem, kur bagažas nesēji grūstīja viņu nekaunīgā kārtā un kur viņam ik mirkli nācās cīnīties ar smagām somām. Šis neatbilstošais stāvoklis kopā ar nervozu uzbudinājumu noveda pie katastrofas, kas vainagoja visas viņa likstas: šķiršanās momentā viņš meta ziedu — par naudu pirktu siltumnīcas ziedu, tēmēdams uz Mersijas daiļo rociņu, bet trāpīja diližansa kučieri, kas, laipni pateikdamies, iesprauda ziedu pogcaurumā.

Tātad viņi aizbrauca, un misis Toclžersas pansija atkal bija vientuļa. Abas jaunās lēdijas, iespiedušās katra savā kaktiņā, kavējās katra savās domās un nožēlas. Vienīgi misters Peksnifs, nievīgi novērsies no pasaulīgo prieku un jaukumu nīcīgajiem kārdinājumiem, koncentrēja visas savas domas uz vienu vienīgu tikumīgu mērķi, proti: izsviest pa durvīm šo nepateicīgo, šo krāpnieku, kura klātbūtne met ēnu uz viņa nama pavardu un apgāna viņa senču altarus.

## XII NODAĻA, KAM CIEŠS SAKARS AR MISTERU PINCU UN CITIEM, KA TAS AGRI VAI VĒLU BŪS REDZAMS. MISTERS PEKSNIFS STĀV AIZVAINOTAS TIKUMĪBAS SARDZE. JAUNAIS MARTINS ČEZLVITS PIEŅEM NEPRĀTĪGU LĒMUMU.

Misters Pinčs un Martins, ncnojauzdami tuvojošos negaisu, omulīgi iekārtojās Peksnifa apartamentos un ar katru dienu aizvien vairāk sadraudzējās. Martins bija ļoti spējīgs tiklab izdomas, kā arī izpildījuma ziņā, un elementarskolas projekts virzījās visai strauji uz priekšu; Toms pastāvīgi daudzināja, ka projekts, kurā esot tik daudz jauna un vērtīga, nākamajā konkursā noteikti saņemtu pirmo prēmiju, ja cilvēku uzskatiem piemistu cik necik noteiktības un tiesnešu spriedumiem — objektivitātes. Martins gan nebija tik rožainās domās, taču tāpat paļāvās uz nākotni, un šīs cerības lika viņam strādāt moži un aizrautīgi.

—   Ja es kādreiz kļūšu par izcilu architektu, Tom, — jaunais skolēns kādu dienu sacīja, atkāpies gabaliņu no sava rasējuma un aplūkojot to ar lielu patiku, — vai zināt, pie kā es ķeršos?

—   Nē, — Toms atsaucās. — Pie kā tad?

—   Pie jūsu likteņa nokārtošanas.

—   Nevar būt! — Toms noteica tik līksmi, it kā tas jau būtu kārtībā. — Vai patiešām? Cik tas laipni no jūsu puses!

—   Es likšu jūsu liktenim tik stabilus pamatus, — Martins sacīja, — ka tie izturēs jūsu mūžu un jūsu bērnu un mazbērnu mūžu. Es būšu jūsu aizbildnis, Tom. Es ņemšu jūs savā gādībā. Lai tad kāds pamēģina niecinoši izturēties pret to, kas atrodas manā aizgādibā un aizsardzībā, ja es būšu ticis uz zaļa zara!

—   Goda.vārds, — misters Pinčs nopriecājās, — neatceros, kad es būtu bijis tik laimīgs. Nudien, neatceros.

—   O! Es to nerunāju vējā, — Martins sacīja ar tik neslēptu augstprātīgu labvēlību un pat tā kā ar nožēlu pret sarunu biedru, it kā viņš pats jau būtu iecelts par

visu Eiropas kronēto personu pirmo galma architektu.

—   Es to izdarīšu. Es iekārtošu jūsu dzīvi.

—   Es gan baidos, — Toms iebilda, galvu grozīdams,

—   ka mani nemaz nebūs tik viegli iekārtot.

—   Nu, nu, tās ir aplamības, — Martins noraidīja viņa iebildumus. — Ja man iegribēsies pateikt: «Pinčs ir gudrs puisis, es Pinču augsti vērtēju,» — tad es gribētu redzēt, kas iedrošināsies runāt man pretī. Un bez tam, velns lai parauj, Tom, jūs varat būt man noderīgs daudzējādā ziņā!

—  Ja es kaut kādā ziņā nebūtu noderīgs, tad ne jau aiz uzcītības trūkuma, — Toms Pinčs atbildēja.

—   Piemēram, — Martins turpināja pēc īsām pārdomām, — jūs esat taisni piemērots cilvēks, lai sekotu tam, kā manus plānus realizē; lai uzraudzītu darbu gaitu, kamēr tie būs pavirzījušies tiktāl uz priekšu, ka kļūs interesanti man pašam; lai darītu visu vienkāršo darbu. Jūs esat arī taisni piemērots cilvēks, kas rādītu apmeklētājiem manu darbistabu un sarunātos ar viņiem par mākslu, ja man pašam nebūtu laika, un darītu visu ko tamlīdzīgu. Manai reputacijai tas nāktu ārkārtīgi par labu, Tom (es runāju nopietni, goda vārds), ja pie manis strādātu cilvēks ar jūsu izglītību, nevis kāds parastais tukšgalvis. Jā, es par jums parūpēšos. Jūs būsiet man noderīgs, esiet bez bažām!

Sacīt, ka Tomam nekad nebija nācis prātā spēlēt pirmo vijoli orķestrī un ka viņš būtu pilnīgi mierā ar simt piecdesmito vietu, nozīmētu attēlot viņa pieticību stipri nepareizos apmēros. Viņš bija bezgala iepriecināts, klausoties Martina vārdos.

—   Tad es jau, protams, būšu apprecējies ar viņu, Tom, — Martins piebilda.

Kāpēc Tomam Pinčarn tik pēkšņi aizrāvās elpa, kāpēc pašā prieka versmē nobāla viņa godīgā seja un viņa krietnajā sirdī iezagās nožēla, it kā viņš nebūtu sava drauga uzticības cienīgs?

—   Es tad būšu apprecējies ar viņu, — Martins turpināja, smaidot pievērsis seju gaismai, — un mums, es ceru, būs bērni. Viņi ļoti pieķersies jums, Tom.

Taču misters Pinčs nebilda ne vārda. Tie vārdi, ko viņš gribēja izrunāt, nomira uz viņa lūpām un atdzīvojas vēl tīrāki viņa sirds pašaizliedzīgajās domās.

—   Visi bērni apkārtnē pieķērušies jums, Tom, — AAartins turpināja, — un manējie, zināms, darīs tāpat. Varbūt vienu es nosauktu jūsu vārdā, Tom, ko? Nezinu, nudien. Toms nav slikts vārds. Tomass Pinčs Čezlvits. T. P. C., izšūts uz priekšautiņiem. Jums taču nebūs nekādu iebildumu, Tom?

Toms nokāsējās un pasmaidīja.

—   Viņai jūs iepatiksieties, Tom, to es zinu, — Martinš sacīja.

—   Jā? — Toms Pinčs atsaucās vārgā balsī.

—   Es varu pilnīgi skaidri pateikt, ko viņa domās par jums, — Martins turpināja, atbalstījis zodu rokā un lūkodamies logā, it kā lasītu rūtīs. — Es viņu tik labi pazīstu. Sākumā viņa bieži smaidīs, paskatoties uz jums, Tom, vai runājot ar jums, — jautri smaidīs, bet tas jums nav jāņem jaunā. Jūs nekad vēl nebūsiet redzējis tik starojošu smaidu.

—   Nē, nē, — Toms sacīja, — es neko neņemšu jaunā.

—   Viņa būs tik mīļa pret jums, Tom, it kā jūs pats vēl būtu bērns. Tāds jūs ari esat, dažā ziņā jūs esat pilnīgs bērns. Tā taču ir, Tom?

Misters Pinčs pamāja par pilnīgas piekrišanas zīmi.

—   Viņa vienmēr būs laba un laipna pret jums un allaž priecāsies, jūs redzot, — Martins stāstīja tālāk, — un, kad viņa tā īsti izpratīs, kas jūs esat par cilvēku (tas notiks visai drīz), viņa sāks tīšām dot jums visādus uzdevumus un lūgt dažādus mazus pakalpojumus, zinādama, cik ļoti jūs alkstat pēc tādiem, un, pūlēdamās sagādāt jums prieku, centīsies pārliecināt jūs, ka jūs esat viņai sagādājis prieku. Viņa jums neiedomājami pieķersies, Tom, un izpratīs jūs daudz labāk nekā es, un bieži pieminēs, to es zinu, cik jūs esat lēnprātīgs, maigs, krietns un pret visiem labvēlīgs cilvēks!

Cik kluss bija tapis Toms Pinčs!

—   Par piemiņu veciem laikiem, — Martins turpināja, — un tam, kā viņa klausījās jūsu spēli šai drēgnajā baznīciņā — pie tam vēl bez maksas, — mums būs mājās ērģeles. Es izbūvēšu koncertzāli pēc sava plāvia, un ērģeles nemaz neizskatīsies slikti zāles dibenā. Un jūs varēsiet spēlēt pēc sirds patikas, un, tā kā jums patīk spēlēt tumsā, tad tur būs krēsla, un vasaras vakaros mēs abi sēdēsim un klausīsimies jūsu spēlē, Tom, gan jūs redzēsiet.

Laikam gan no Toma Pinea puses bija vajadzīgs daudz vairāk pūļu, lai pieceltos no sēdekļa un spiestu draugam abas rokas no skaidras sirds un ar gaišu, pateicības pilnu seju, nekā veikt neskaitāmus varoņdarbus, uz ko mūs ar spēcīgām skaņām aicina Slavas nenosvērtā taure. Nenosvērta tāpēc, ka, ilgi kavējoties cīņās uz dzīvību un nāvi, kauju ugunīs un dūmos, šā cildenā instrumenta vārstuļi ir aizsērējuši un skaņas ne vienmēr pareizas un harmoniskas.

—   Tas tikai parāda cilvēka dabas krietnumu, — Toms atbildēja, ar viņam piemītošo kautrību izvairīdamies runāt par sevi, — visi, kas vien šeit ieradušies, izturas pret mani daudz labāk un saudzīgāk, nekā varētu cerēt pat tad, ja es būtu lielākais optimists pasaulē, — daudz labāk, nekā es spētu izsacīt pat tad, ja būtu pirmais daiļrunātājs pasaulē. Tas tiešām iet pāri maniem spēkiem. Tomēr, ticiet man, es esmu pilns pateicības, nekad to neaizmirsīšu un kādreiz pierādīšu jums savu vārdu patiesību, ja vien spēšu.

—   Tas viss ir ļoti jauki, — Marlins piezīmēja, sabāzis rokas kabatās, atzvēlies krēsla un nožāvādamies. — Skaisti sacīts, Tom, taču, cik atceros, es vēl joprojām atrodos pie Peksnifa un drīzāk strupceļā nekā ceļā uz laimi. Tātad jūs šorīt atkal saņēmāt vēstuli no tā … nu, kā viņu sauc?

—   Par ko jūs runājat? — Toms vaicāja, tā izpauzdams savu lēnīgo protestu pret promesošas personas cieņas aizskaršanu.

—   Nu, jūs jau zināt. Kā tak viņu sauca? Zīdvests, vai?

—   Vestloks, — Toms atbildēja mazliet skaļāk, nekā parasts.

—   Jā, pareizi, — Martins atcerējās. — Vestloks.

Man tā prātā, ka šim uzvārdam bija kāds sakars ar kompasu. Nu, ko tad raksta šis Vestloks?

—   O, viņš beidzot apstiprināts mantošanas tiesībās, — Toms atbildēja, smaidot šūpodams galvu.

—   Tad gan viņam laimējies, — Martins noteica.

—   Labprāt gribētu būt viņa vietā. Un tas ir viss tas noslēpums, ko jūs gribējāt man atklāt?

—   Nē, tas nav viss. j i /

—   Un kas tad vēl? — Martins neatlaidās.

—   īstenībā tas nav pat noslēpums, — Toms sacīja,

—   un jums tas nemaz nav svarīgi, toties man visai patīkami. Džons vienmēr mēdza teikt, kad vēl bija šeit: «Pieminiet manus vārdus, Pinč: tiklīdz mana tēva testa-, rnenta izpildītāji atdarīs makus …» — viņš šad tad lieto dīvainus izteicienus, tāds viņam paradums.

—    «Atdarīt maku» nav slikts izteiciens, — Martins piezīmēja, — ja vien tas neattiecas uz pašu. Nu, tālāk? Jūs gan esat gauss, Pinč!

—   Jā, es zinu, ka esmu, — Toms piekrita, — tikai nevajag man to aizrādīt, tad es kļūstu nervozs. Nupat es arī uztraucos un aizmirsu savus pēdējos vārdus.

—    «Kad testamenta izpildītāji atdarīs makus», — Martins nepacietīgi atgādināja.

—    Ak jā, pareizi, — Toms izsaucās, — kā tad! «Es jūs tad pamielošu ar pusdienām, Pinč,» Džons sacīja, «un speciāli ieradīšos Solsberijā.» Nu, un, kad Džons todien atrakstīja — zināt, kad Peksnifi brauca projām, — tad paziņoja, ka viņa darīšanas sākot nokārtoties un viņš drīz vien saņemšot naudu, un vai es nevarot atbildēt, kad mums būtu iespējams sastapties Solsberijā. Es atbildēju, ka jebkuru dienu šonedēļ, un bez tam aizrakstīju viņam, ka mums ir jauns skolēns, un pastāstīju arī, kas jūs par jauku cilvēku un kā mēs esam sadraudzējušies. Džons tad atsūtīja šo vēstuli, — Toms parādīja to, — viņš noliek sastapšanos uz rītdienu, lūdz jūs sveicināt un ierasties uz kopīgām pusdienām. Tur ne, kur bijām pagājušo reizi, bet pašā labākajā viesnīcā Solsberijā. Izlasiet, ko viņš raksta!

—   Jauki! — Martins sacīja, pārlasījis vēstuli savā

parastajā dzestrajā mierā. — Esmu ļoti pateicīgs. Piedalīšos ar prieku.

Tomam būtu gribējies, lai Martins mazliet vairāk brīnītos, mazliet vairāk priecātos, mazliet vairāk interesetos par tik svarīgu notikumu. Taču Martins palika pavisam aukstasinīgs un, kā parasts, iepriecinādams sevi ar svilpošanu, ķērās atkal pie savas elementarskolas, it kā itin nekas nebūtu noticis.

Tā kā mistera Peksnifa zirgs bija zināmā mērā neaizskarams dzīvnieks, ko varēja braukt tikai viņš pats kā virspriesteris vai arī kāda uzticības persona, ko Peksnifs bija uz laiku iecēlis šai atbildīgajā posteni, tad jaunekļi nolēma doties uz Solsberiju kājām un, kad laiks pienāca, tā arī izdarīja, kas bija daudz labāk nekā braukt divričos, jo laiks bija visai salts un visai vējains.

Kā lai tas nebūtu labāk! Varen patīkama, pamatīga, veselīga pastaiga — krietnas četras jūdzes stundā — vai tas nav labāk kā kratīties, svaidīties, dauzīties un lēkāt čīkstošajos, grabošajos un neērtajos vecajos divričos? Tas pat nav salīdzināms! Tāda salīdzināšana ir smags apvainojums pastaigai. Jo vai pasaulē ir divriči, kas spēj paātrināt cilvēkam asinsriņķošanu, izņemot tādu gadījumu, kad braucējam draud dzīvības briesmas, — tad ausīs zvana, ādu dursta un svilina — drīzāk ērmīgas nekā patīkamas izjūtas. Un kad divriči ir .ierosinoši iedarbojušies uz cilvēka prātu un enerģiju? Varbūt vienīgi tad, kad zirgs sāk trakot un joņo pa nokalni lejup taisni pretī mūrim un šāds izmisuma pilns stāvoklis spiež vienīgo iekšā sēdētāju izgudrot jaunu, nedzirdētu izvelšanās paņēmienu. Nu, kā lai pastaiga nav labāka!

Tiesa, gaiss bija salts, Tom, bet vai tad divričos tas būtu siltāks? Uguns kalvē liesmoja tik spoži un šāvās tik augsti, it kā tiektos kādu sasildīt, bet vai šī uguns nebūtu tikpat vilinoša, ja uz to noraudzītos no divriču ledaina mitruma pilnajiem spilveniem? Vējš plosījās kā neprātīgs, svilinādams pārdrošā gājēja seju, mezdams tam acīs viņa paša matus, ja tam tādi bija, vai smalku sniegu, ja to nebija, aizcirzdams tam elpu, kā āliņģī ielecot, plēsdams nost tā apģērbu un svilpdams cauri visiem tā kauliem, — bet vai tad divričos nebūtu tūkstoškārt ļaunāk? Ratā ar visiem divričiem!

Kā lai tas nebūtu labāk! Kad tiem, kas ceļo ar riteņu un pakavu palīdzību, redzēti tik sārti pietvīkuši vaigi? Kad braucēji jutušies tik omulīgi? Kad tie tik skanīgi smējušies, vairīdamies no vēja aizvien spēcīgākajiem brāzieniem? Bet vajag tikai vējam mazliet pierimt, kad viņi atkal braši soļo tālāk, krūtis izriezuši, un viņu sejas laistās tik veselīgā sārtumā, kādu var radīt tikai laba oma. Kā lai tas nebūtu labāk! Rau, kur viņus panāk braucējs divričos. Skat, skat, kā tas pārliek pātagu no labās rokas kreisajā un berž ar sastingušajiem pirkstiem granitā pārvērtušos kāju vai klabina ar savu ledū sasa lušo pēdu pa divriču dibenu! Ha, ha, ha! Kas būtu ar mieru mainīt straujo asins trauksmi pret šo nožēlojamo stingumu, kaut arī divriči dotos uz priekšu divdesmit kārt ātrāk!

Kā lai tas nebūtu labāk! Neviens cilvēks divričos nevarētu tā interesēties par ceļa stabiem. Cilvēks divričos nevarētu tik daudz redzēt, just un domāt kā šie līksmie gājēji. Paskat, kā vējš, traucoties pāri pakalniem, atzīmē savu ceļu ar viļņotu līniju zālē un ar vieglu ēnu nogāzēs! Atskatieties vēl un vēlreiz uz šo klajo, salto līdzenumu; ievērojiet, cik jaukas ēnas to sedz ziemas dienā! Ak vai! to daiļums ir pārejošs. Viss daiļais dzīvē, Tom, ir tikai ēnas; tas tikpat ātri nāk un iet, mainās un gaist!

Vēl viena jūdze — un tad sāk krist biezs sniegs, un tāpēc vārna, kas laižas gar pašu zemi, lai izvairītos no vēja, izskatās kā tintes plankums baltā laukumā. Bet, lai gan sniegs cērtas tiem taisni sejā, pielīp pie apģērba, piesalst pie skropstām, viņi nemaz nevēlas, lai tas kristu retāk, pat ne par vienu pārsliņu, kaut arī viņiem būtu ejamas vēl jūdzes divdesmit! Taču, raug, vecās katedrāles torņi jau slejas viņiem pretī, un drīz vien viņi nokļūst aizvējā, neparasti klusās, balta paklāja segtās ielās, un nu ir klāt arī viesnīca — viņu ceļa mērķis, kur iesaldētais viesmīlis, ieraugot tik sakarsušas, piesarkušas sejas un sastopoties ar tik pārplūstošu enerģiju, nejūtas spējīgs turēties pretī (kaut arī rūdīts ugunī, kas

vienmēr liesmo ēdamistabā) un kā uzbrukumā ieņemts cietoksnis padodas iekarotāju žēlastībai.

Lieliska viesnīca! īsta paradize, kur visas sienas nokārtas ar šautiem putniem un jēra cinkšļiem, bet kaktā atrodas visiem pazīstamā bufete ar stikla durvīm, caur kurām redzamas ceptas vistas un cildeni šķiņķi, un saldas maizes, kur aveņu ievārījums klīrīgi šķielē caur sviesta mīklas žogu, apzinādamies savu gardumu. Bet augšā, otrajā stāvā, pašā lepnākajā istabā, kur visiem logiem aizvilkti aizkari, kur kamins piekrauts ar malku vai līdz skurstenim un virkne šķīvju karsējas iepretī liesmām, — šai istabā deg vaska sveces, un pie galda, kas klāts trim, bet piekrauts ar kristālu un sudrabu vismaz trīsdesmit personām, sēž Džons Vestloks! Ne tas ngrākais Džons, kas dzīvoja pie Peksnifa, bet īsts džentlmenis, kas izskatās pavisam citāds, daudz iespaidīgāks, jo apzinās, ka ir pats savs kungs, kam nauda bankā; un tomēr savā ziņā viņš ir tas pats Džons, jo satver Tomu Pinču aiz abām rokām, tiklīdz to ierauga, un gandrīz vai nožņaudz apskāvienos, apsveicot to no visas sirds.

—   Un tas ir misters Čezlvits, — Džons sacīja.

—  Man ļoti patīkami ar viņu iepazīties. — Džona izturēšanās bija vaļsirdīga un pievilcīga; abi cieši spieda viens otram roku un mirklī jutās kā draugi.

—   Pavirzieties mazliet tālāk, Tom! — vecais skolēns sacīja, uzlikdams rokas Tomam uz pleciem un atbīdīdams viņu no sevis. — Ļaujiet, lai jūs apskatu! Tāds pats vien ir! Nemaz nav pārmainījies!

—   Nemaz jau nav pagājis tik daudz laika, — Toms atteica.

—   Man likās, vesela mūžība, — Džons izsaucās,

—   un jums vajadzēja būt tādās pašās domās, nekrietnais radījum! — Tad viņš iesēdināja misteru Pinču pašā ērtākajā atzveltnī un tik mīļi paplikšķināja viņam pa muguru, gluži tāpat kā agrākajos laikos viņu istabiņā Peksnifa namā, ka Toms nezināja — raudāt vai smieties. Smiekli ņēma virsroku, un viņi visi trīs sāka smieties.

—   Es pasūtīju pusdienās visu, par ko mēs kādreiz sapņojām, Tom, — Džons piezīmēja.

—   Nevar būt! — Toms sacīja. — Vai patiešām?

—    Itin visu. Ja iespējams, tad nesmejieties, viesmīļiem redzot. Es neizturēju un sāku smieties pilnā kaklā, kad pasūtīju pusdienas. Tas ir tikpat kā sapnī.

Džonam nebija vis taisnība, jo nevienam pat sapņos nevarēja rādīties tāda vira, kādu visā drīzumā uzlika gaidā, tāda zivs, tādas mērces vai rostbifs, tāds meža putnu cepetis vai saldais — vārdu sakot, kaut kas jel mazliet līdzīgs tām pusdienām, kādas viņi ēda nomodā par desmit šiliņiem sešiem pensiem no personas, neieskaitot vīnus. Un, ja runā par vīniem, tad tam, kas spēj sapnī redzēt tādu ledū ieliktu šampanieti, tādu klaretu, portvīnu un cheresu, ieteicams likties gultā un necelties augšā.

Taču varbūt vispatīkamākais visā banketā bija tas, ka Džons brīnījās vēl vairāk par citiem un līksmi smējās vienā laidā, un tad atkal attapās un rādīja pārdabiski nopietnu seju, lai viesmīļi nenojaustu, cik viņam viss tas neparasts. Daži viesmīļu pienestie ēdieni izskatījās tik noslēpumaini, ka nebija saprotams, kā pie tiem ķerties klāt, un tas arī bija iemesls smiekliem, bet, kad misters Pinčs par spīti oficianta godbijīgajiem aizrādījumiem gribēja ne vien ielauzt ar karoti glazētās pastētēs garoziņu, bet arī apēst to, Džons aizmirsa savu cieņu un, sēdēdams galda galā ar spīdošo bļodas vāku priekšā, smējās tā, ka varēja dzirdēt pat virtuvē. Tomēr viņš labi prata smieties arī pats par sevi, ko pierādīja, kad visi trīs sasēdās ap kaminu un viņiem pasniedza desertu; virsviesmīlis godbijīgi un gādīgi apjautājās, vai Džonam labi garšojot vieglais, baltais portvīns un vai viņš nevēloties nomēģināt aromātiskāku un stiprāku vīnu. Uz to Džons cienīgi atbildēja, ka esot gluži apmierināts arī ar šo portvīnu un tas, pēc viņa uzskatiem, esot pavisam pieklājīgs vīns, pēc kam viesmīlis pateikdamies pameta viņus vienus. Džons, plati smaidīdams, sacīja saviem draugiem, ka laikam nebūšot izmelsies aplam, bet īstenībā gan nekā nezinot, un viņam atkal spruka vaļā smiekli.

Visu mielasta laiku draugi bija līksmi un mundri, taču vispatīkamāk bija sēdēt pēc pusdienām pie uguns, knakšķināt riekstus, iedzert pa malkam vīna un jautri tērzēt. Tomam Pinčam ievajadzējās pateikt kādu vārdu savam paziņam, ērģelnieka palīgam, un, nevēlēdamies atlikt to uz vēlāku laiku, viņš pameta uz dažām minūtēm savu silto kaktiņu un abus draugus.

Toma prombūtnē tie uzdzēra uz viņa veselību, un Džons Vestloks izmantoja šo gadījumu, lai pasacītu, ka viņi ar Tomu nav pateikuši viens otram neviena ļauna vārda, dzīvodami pie mistera Peksnifa. Dabiski, ka Džons pievērsās jautājumam par Toma raksturu un aizrādīja, ka misters Peksnifs Tomu izprotot ļoti labi. Džons tikai aizrādīja uz to — un tikai garām ejot, zinādams, ka Tomam nav patīkami, ka par Peksnifu atsaucas neatzinīgi, un domādams, ka jaunajam skolēnam der pašam visu noskaidrot.

—  Jā, — Martins sacīja. — Neviens nevar būt labākās domās par Pinču kā es vai augstāk vērtēt viņa labās īpašības. Viņš ir vispiekāpīgākais cilvēks, kādu es jebkad esmu pazinis.

—   Viņš ir pārāk piekāpīgs, — piezīmēja Džons, būdams labs novērotājs. — Šī īpašība viņam kļūst par vājību.

—   Tā tas ir, — Martins piekrita. — Pilnīgi pareizi. Apmēram pirms kādas nedēļas mūs apmeklēja kāds misters Tigs, kas aizņēmās no Toma visu naudu, solīdamies atdot pēc dažām dienām. Tiesa, tikai pussoverenu, taču labi, ka nepaņēma vairāk, jo šo naudu Tomam neredzēt.

—   Nabadziņš! — noteica Džons, kas bija ļoti uzmanīgi klausījies. — Jums varbūt vēl nav gadījies novērot, cik smalkjūtīgs Toms ir naudas lietās?

—   Ko jūs sakāt! Nē, man nav gadījies. Kādā ziņā? Vai viņš neaizņemas naudu?

Džons Vestloks pamāja.

—   Tas ir visai jocīgi, — Martins sacīja, nolikdams tukšo glāzi uz galda. — Jā, liels savādnieks.

—   Un, ja viņu kāds gribētu pabalstīt ar naudu, — Džons turpināja, — tad viņš labāk mirtu nekā pieņemtu to.

—   Svētā vientiesība! — Martins noteica. — Ielejiet sevi

—    Es tomēr nešaubos, — Džons sacīja, piepildījis sev glāzi un mezdams ziņkārīgus skatienus uz savu sarunu biedru, — ka jūs, būdams daudz vecāks nekā vairums mistera Peksnifa skolēnu un, jādomā, vairāk pieredzējis, labi saprotat Tomu un zināt, cik viņu viegli apkrāpt.

—   Protams, — Martins atbildēja, izstiepdams kājas un-turēdams vīna glāzi pret gaismu. — Misters Peksnifs arī to zina. Un viņa meitas tāpat. Jā?

Džons Vestloks pasmīnēja, bet neko nesacīja.

—   Pie reizes, — Martins atcerējās;— man kas ienāca prātā. Kādās domās jūs esat par Peksnifu? Kā viņš izturējās pret jums? Ko jūs domājat par viņu tagad? Mierīgā garā, zināt, jo nu tas viss jau aiz muguras.

—   Vaicājiet Piričam! — vecais skolēns atbildēja. — Viņam zināmi mani uzskati šai ziņā. Tie nav mainījušies.

—   Nē, nē, — Martins pretojās. — Es gribētu dzirdēt to no jums.

—   Bet Pinčs teic, ka es esot netaisns, — Džons smaidot tielējās.

—   Ak tā! Tad es jau iepriekš varu pateikt, kādi ir šie uzskati, — Martins sacīja, — un jūs varat runāt atklāti, bez aplinkiem. Lūdzami, nekautrējieties no manis! Saku jums vaļsirdīgi, ka man viņš nepatīk. Es dzīvoju pie viņa tikai tāpēc, ka man tas aiz īpašiem apstākļiem ir izdevīgi. Šķiet, ka man ir architekta dāvanas, un, ja kādam pienāksies pateicība, tad drīzāk man, nevis viņam. Ļaunākā gadījumā mēs abi būsim līdzīgi un ne par kādu izpalīdzēšanu nevarēs būt runas. Tātad varat runāt ar mani tā, it kā man nebūtu nekādu sakaru ar Peksnifu.

—   Ja jums tik ļoti gribas zināt manas domas, — Džons Vestloks iesāka.

—   Ļoti gribas! — Martins atsaucās. — Būšu jums pateicīgs.

—   … tad es sacītu, ka Peksnifs ir lielākais nelietis zemes virsū, — Džons nobeidza.

—   Oho! — Martins noteica ierastajā mierā. — Diezgan stipri teikts!

—   Ne stiprāk, kā viņš to pelnījis, — Džons atbildēja, — un, ja viņš pieprasītu, lai izsaku savas domas, viņam dzirdot, tad es to izdarītu, ne par matu nemīkstinot savus izteicienus. Viņa izturēšanās pret Pinču jau attaisno manus uzskatus, bet, kad es vēl atsaucu atmiņā tos piecus gadus, ko esmu pavadījis viņa namā, kad atceros šā vīra liekulību, nelietību, zemiskumu, izlikšanos, tukšvārdību, viņa paņēmienu slēpt zem svētulības maskas vislielākās nekrietnības, kad atceros, cik reižu man nācās visu to noskatīties un it kā kļūt par līdzdalībnieku jau tāpēc vien, ka dzīvoju pie viņa un viņš bija mans skolotājs, — goda vārds, tad es sāku sevi nicināt.

Martins iztukšoja savu glāzi un sāka lūkoties ugunī.

—   Es negribu teikt, ka man vajadzēja sevi nicināt, — Džons Vestloks turpināja, — jo es taču nebiju vainīgs; es ļoti labi varu saprast, piemēram, jūs: jūs zināt viņa īsto vērtību, bet apstākļi spiež jūs palikt pie viņa. Es vienkārši pasaku to, ko izjutu, un pat šobrīd, kad, jūsu vārdiem runājot, man viss aiz muguras, es ar prieku apzinos, ka Peksnifs vienmēr nīdis mani, ka mēs nekad neesam varējuši satikt, un es vienmēr esmu teicis viņam acīs, ko domāju, — un pat šobrīd vēl man žēl, ka nepadevos kārdinājumam, ko bieži izjutu zēna gados, — ka neaizbēgu no viņa un neaizlaidos uz ārzemēm.

—    Kāpēc tad uz ārzemēm? — Martins vaicāja, pievērsdams skatienu runātājam.

—   Lai meklētu līdzekļus iztikai, — Džons Vestloks atbildēja, paraustīdams plecus, — ko nevarēju nopelnīt dzimtenē. Tā būtu vismaz drosmīga rīcība. Bet pietiek! Ielejiet sev vīnu, un aizmirsīsim Peksnifu!

—   Jo drīzāk, jo labāk, ja jums tā pa prātam, — Martins piekrita. — Par sevi un savām attieksmēm pret Peksnifu varu tikai atkārtot to, ko jau teicu. Līdz šim es darīju pie viņa, ko gribēju, un arī turpmāk tāpat rīkošos, pat vēl lielākā mērā, jo (patiesību sakot) viņš laikam cer, ka es strādāšu viņa vietā, un tāpēc diezin vai gribēs no manis šķirties. Es tā jau nodomāju, kad apņēmos braukt pie viņa. Uz jūsu. veselību!

—   Paldies, — atbildēja jaunais Vestloks. — Uz jūsējo! Un lai jaunais skolēns būtu jums pa prātam!

—   Kāds jaunais skolēns?

—   Tas laimīgais jauneklis, kurš dzimis zem labvēlīgas zvaigznes, — Džons smiedamies atteica, — un kura vecākiem vai aizbildņiem bijis lemts uzķerties uz sludinājumu. Kā, vai tad jūs nezināt, ka viņš atkal ievietojis sludinājumu?

-Nē.

—   Nūja, ka ievietojis. Es to nupat ka izlasīju, pirms pusdienām, vakardienas avīzē. Es zinu, ka tas ir viņa sludinājums, esmu pietiekami iepazinies ar viņa stilu. Klusu! Pinčs nāk. Vai nav dīvaini, ka mums jo vairāk iemeslu mīlēt Tomu, jo vairāk viņš pieķēries Peksnifam (un šai viņa pieķērībai nav robežu)! Bet nu ne vārda, citādi mēs sabojāsim Tomam visu prieku.

Pie šiem vārdiem ienāca Toms, starodams smaidā un berzēdams rokas drīzāk aiz patikas nekā aukstuma (viņš bija ļoti ātri skrējis), un atkal apsēdās siltajā stūrītī, priecādamies, kā prata priecāties tikai Toms Pinčs. Nekāds cits salīdzinājums nevar attēlot viņa dvēseles stāvokli.

—   Tā, — viņš ierunājās, kad bija labu brīdi klusā laimē noraudzījies savā draugā, — tad nu jūs beidzot esat kjuvis par īstu džentlmeni, Džon. Nuja, protams!

—   Cenšos, Tom, cenšos, — tas labsirdīgi atbildēja, — lai gan nav zināms, kas no manis ar laiku iznāks.

—   Domāju, ka tagad jūs pats vairs nenestu savu čemodānu uz diližansa pieturu, — Toms Pinčs smaidīdams sacīja, — lai tad labāk čemodāns izput!

—   Nenestu? — Džons atsaucās. — Tad nu gan jūs mani nepazīstat, Tom. Tam čemodanam vajadzētu būt neiedomājami smagam, ar kuru es nespētu aiziet no Peksnifa.

—   Te nu bija! — Pinčs izsaucās, pievērsdamies Martinam. — Ko es jums teicu? Viņa galvenais trūkums ir n etaisnā izturēšanās pret Peksnifu. Neticiet ne vārdam, ko viņš saka par Peksnifu! Taisni nesaprotami, kā cilvēkam var būt tādi aizspriedumi.

—   Toties Tomam nav itin nekādu aizspriedumu, —

Džons Vestloks uzlika roku draugam uz pleca un smējās no visas sirds, — tas ir vienkārši apbrīnojami. Ja kādreiz cilvēks ir pareizi izpratis otru, ja viņš redz to īstā gaismā un dabiskā lielumā, tad tas ir mūsu Toms attiecībā pret misteru Peksnifu.

—   Pilnīgi pareizi! — Toms iesaucās. — To es jums esmu vai cik reižu teicis. Ja jūs pazītu Peksnifu tikpat labi kā es, Džon, — un es būtu gatavs nezin ko maksāt, lai tā notiktu, — tad jūs viņu apbrīnotu, cienītu un godātu. Jūs nemaz citādi nevarētu rīkoties. Ak, toreiz jūs viņu ievainojāt pašā sirdī!

—  Ja es zinātu, kur viņa sirds atrodas, -jaunais Vestloks atbildēja, — tad gan varat ticēt, Tom, ka es papūlētos tikt pie tās klāt. Bet, tā kā nav iespējams ievainot cilvēkam to, kā viņam nemaz nav un par ko viņam nav nekādas jausmas, ja nerunā par viņa spējām ievainot citu cilvēku sirdis, tad, manuprāt, es neesmu pelnījis jūsu uzslavu.

Misters Pinčs, nevēlēdamies turpināt strīdu, kas varētu ļauni ietekmēt Martinu, savaldījās un neteica nekā, bet Džons Vestloks, kuru tikai tērauda uzpurnis varētu savaldīt, kad gadījās runāt par mistera Peksnifa tikumiem, turpināja:

—  Pašā sirdī! Jā, nudien, mīkstsirdīgs cilvēks! Viņa sirdj! Viņš taču ir apzinīgs, nosvērts, pašpārliecināts neģēlis! Viņa sirds! Bet kas jums kait, Tom?

Misters Pinčs stāvēja, izslējies visā augumā, uz paklāja kamina priekšā un visai enerģiski pogāja ciet svārkus.

—   Es to nevaru izturēt, — viņš teica, purinādams galvu. — Nē, es patiešām nevaru. Jums jāpiedod man, Džon. Es jūtu pret jums lielu cieņu un draudzību, es jūs ļoii mīlu un šodien vienkārši nezināju, ko darīt aiz prieka, ka jūs joprojām tāds pats un nenieka neesat mainījies, taču to es nekādi nevaru panest.

—  Tas taču mans vecais paradums, Tom, un jūs nule pats vēl priecājāties, ka es neesmu pārmainījies.

—  Tikai ne šai ziņā, — Toms Pinčs atbildēja. — Atvainojiet mani, Džon! Nudien, es nevaru un arī negribu te palikt. Jūs esat pārāk netaisns, jums vajadzēja būt apdomīgākam savos izteicienos. Mēs jau toreiz nebijām vienis prātis, kad runājām par šo jautājumu divatā, bet pašreizējos apstākļos es to nekādi nevaru paciest. Nudien, nevaru!

—  Jums pilnīga taisnība, — atsaucās Džons, aši saskatījies ar Martinu, — un es rīkojos galīgi nepareizi. Pats nezinu, kāda velna pēc mums vajadzēja sākt runāt par šo nelāgo tematu. No visas sirds lūdzu jums piedošanu.

—   Es zinu, ka jums ir vīrišķīgs un atklāts raksturs, — Pinčs sacīja, — tāpēc mani vēl jo vairāk apbēdina tas, ka šinī vienīgajā gadījumā jūs zaudējat savu augstsirdību. Piedošana jums nav jālūdz no manis, Džon. Man jūs nekā cita neesat darījis kā labu.

—   Nu, tad lūgšu piedošanu Peksnifam, — Vestloks atteica. — Visu, ko vien vēlaties un kam vien vēlaties. Ja Peksnifam, tad Peksnifam. Vai nu jūs esat apmierināts? Labi! Dzeram uz Peksnifa veselību!

—   Paldies jums! — Toms izsaucās, karsti spiezdams viņam roku un piepildīdams kausu. — Paldies, es uzdzeršu viņam no visas sirds. Uz mistera Peksnifa veselību un panākumiem!

Džons Vestloks pievienojās šim novēlējumam, tikai ar nelieliem labojumiem, jo, dzerot uz Peksnifa veselību, viņš novēlēja šim džentlmenim vēl kaut ko, kas pārējiem bija grūti sadzirdams. Kad nu vienprātība bija atkal atjaunota, draugi piebīdīja krēslus tuvāk kaminarn un notērzēja visu vakaru pilnīgā saskaņā un omulībā.

Nekas gan tā nevarēja parādīt Džona Vestloka un Martina Čezlvita raksturu dažādību kā viņu izturēšanās pret Tomu Pinču pēc nupat aprakstītajām nelielajām domstarpībām. Tiesa, abi lūkojās Pinčā ar smaidu, bet tā arī bija visa līdzība. Vecais skolēns visiem spēkiem pūlējās parādīt Tomam, cik sirsnīgas jūtas lolo pret viņu, tāpat Džona draudzīgā cieņa pret Tomu likās kļuvusi vēl dziļāka un nopietnāka. Jaunais skolēns turpretī likās uzjautrināmies par Toma ārkārtīgo vientiesību, un viņa smaidā bija jaušams kaut kas aizvainojošs un augstprātīgs, kas likās paužam domu, ka misters Pinčs ir

pārāk naivs, lai prātīgi cilvēki uzskatītu viņu par sev līdzīgu un draudzētos ar to.

Džons Vestloks, kas nemēdza neko pamest pusdarītu, ja vien iespējams, bija parūpējies arī par naktsmājām saviem draugiem, un tā viņi pēc jautri pavadītā vakara devās pie miera. Misters Pinčs, noņēmis kaklasaiti un novilcis kurpes, sēdēja uz gultas malas, domādams par to, cik daudz labu īpašību piemīt viņa vecajam draugam, kad viņa pārdomas pēkšņi pārtrauca klauvējiens pie dur-, vim urt Džona balss:

—  Vai jūs vēl neguļat, Tom?

—   Pasarg dievs, nē! Prātā vēl nenāk. Es domāju par jums, — Toms atbildēja, atvērdams durvis. — Nāciet

iekšā!

—   Nedomāju jūs ilgi aizkavēt, — Džons sacīja,

—  bet es šovakar biju pavisam piemirsis par kādu mazu uzdevumu, ko esmu uzņēmies, un baidos, ka aizmirsīšu to atkal, ja nenokārtošu tūliņ. Liekas, jūs pazīstat misteru Tigu?

—  Misteru Tigu? — Toms iesaucās. — Tigs! Tas ir tas džentlmenis, kas aizņēmās no manis naudu.

—  Tas pats, — Džons Vestloks apstiprināja. — Viņš lūdza pasveicināt jūs un ar pateicību atdod savu parādu. Te ir nauda. Ceru, ka tā nebūs viltota, bet pats Tigs. ir visai apšaubāmas kvalitates, Tom.

Misters Pinčs paņēma mazo zelta gabalu ar tik spoži starojošu seju. ka metāls izskatījās pelēks, salīdzinot ar to, un sacīja, ka nemaz neesot baidījies par savu naudu. Viņš ļoti priecājoties, tā Toms piemetināja, ka misters Tigs izrādījies tik noteikts un godīgs naudas darīšanās.

—   Patiesību sakot, Tom, — viņa draugs iebilda,

—   Tigs nebūt nav tāds vienmēr. Klausiet manu padomu un turieties tālāk no viņa, ja kādreiz iznāk sastapties! Un nekādā gadījumā, Tom, — neaizmirstiet to, lūdzami, jo es runāju pavisam nopietni, — nekādā gadījumā neaizdodiet viņam vairs ne pensa!

—   Nu, nu! — Toms noteica, plati ieplētis acis.

—  Ta nav pazīšanās, kas dara godu, — jaunais Vestloks paskaidroja, — un, jo skaidrāk jūs liksiet viņam manīt savas domas, jo labāk jums, Tom.

—   Paklau, Džon, — misters Pinčs iejautājās, bažīgi lūkodamies draugā un sagrauzti šūpodams galvu, — ceru, ka jūs nebūsiet iekļuvis sliktā sabiedrībā?

—   Nē jel, nē, — tas smiedamies atbildēja. — Par to varat būt mierīgs.

—   Nevaru vis, — Toms Pinčs sacīja. — Es nevaru nebažīties, kad dzirdu jūs tā runājam. Ja misters Tigs ir tāds, kā jūs vigu attēlojāt, tad jums nevajag ielaisties ar viņu nekādās darīšanās. Varat smieties, bet, manuprāt, tie nav nekādi joki.

—   Nē, nē, — viņa draugs piekrita, savilkdams nopietnu seju. — Pilnīgi pareizi. Tie patiešām nav joki.

—   Jūs zināt, Džon, — misters Pinčs turpināja, — jūsu krietnība un augstsirdība padara jūs bezrūpīgu, bet pret cilvēkiem nekad nevar izturēties pietiekami piesardzīgi. Goda vārds, ja es dabūtu zināt, ka esat iekļuvis sliktā sabiedrībā, tas mani pavisam satriektu, jo es zinu, cik grūti jums nāktos tikt no tās vaļā. Labāk man būtu pazudusi šī nauda, Džon, nekā saņemt to atpakaļ par tādu cenu.

—   Es taču jums saku, mans mīļais vecais draugs, — izsaucās Džons, aptvēris viņu abām rokām un uzsmaidīdams tik jautru, vaļsirdīgu smaidu, ka tas varētu pārliecināt arī daudz neticīgāku cilvēku par Tomu, — es jums galvoju, ka man nedraud ne mazākās briesmas.

—   Lieliski! — Toms nopriecājās. — Man tāds prieks to dzirdēt, ka es nemaz nevaru to izteikt. Tātad viss kārtībā, ja jūs man tā sakāt. Jūs taču neņēmāt ļaunā, Džon, ka es ar jums tā runāju?

—   Ļaunā? — Džons pavīpsnāja, sirsnīgi paspiezdams viņa roku. — Par ko tad jūs mani turat? Un ar misteru Tigu es nebūt neesmu tik tuvu pazīstams, ka jums būtu iemesls par to raizēties, — to es apgalvoju visā nopietnībā. Vai nu jums sirds mierīga, Tom?

—   Pavisam mierīga, — Toms atbildēja.

—   Nu, tad vēlreiz ar labu nakti!

—   Ar labu nakti! — Toms atsaucās. — Un tik jaukus sapņus, kādi vien var rādīties pašam labākajam cilvēkam pasaulēl

—   Pēc Peksnifa, — sacīja viņa draugs, apstādamies uz sliekšņa un draiski atskatīdamies.

—   Protams, pēc Peksnifa, — Toms atbildēja visai nopietni.

Tā viņi atvadījās — Džons Vestloks bezbēdīgs un labā omā, bet nabaga Toms Pinčs pilnīgi nomierinājies; naktī viņš gan grozījās gultā un murmināja: — Nudien, būtu daudz labāk, ja viņš nemaz nebūtu pazīstams ar misteru Tigu.

No rīta visi kopīgi pabrokastoja ļoti agri, jo viesiem gribējās atgriezties mājās dienas laikā, bet Džonam Vestlokam vajadzēja braukt uz Londonu ar dienas diližansu. Tā kā viņam bija dažas stundas brīvas, viņš pavadīja draugus trīs četras jūdzes un šķīrās no tiem, galējas nepieciešamības spiests. Atvadīšanās bija visai draudzīga, un ne tikai ar misteru Pinču, bet arī ar Martinu, kas bija nācis pie slēdziena, ka bijušais skolēns nemaz nav tāds memmes dēliņš, kādu viņš to iedomājies.

Gabaliņu pagājis, jaunais Vestloks apstājās pakalniņā un atskatījās. Abi gājēji soļoja naski, un Toms kaut ko runāja liela aizrautībā. Vējš pūta no muguras, tāpēc Martins bija novilcis mēteli un nesa uz rokas. Džons redzēja, ka Toms atņēma šo mēteli pēc vājas pretošanās un kopā ar savējo uzkrāva divkāršu nastu uz pleca. Šis nenozīmīgais notikums acīm redzot stipri pārsteidza Džonu, jo viņš palika stāvam un noraudzījās tiem pakaļ, kamēr vien varēja redzēt, un tad, nogrozījis galvUj it kā viņam būtu uzmākušās bēdīgas domas, sērīgā noskaņā devās atpakaļ uz Solsberiju.

Tikmēr Martins un Toms turpināja savu ceļu, kamēr sveiki un veseli ieradās Peksnifa namā, kur atrada priekšā šā krietnā džentlmeņa īso ziņojumu misteram Pinčam, ka ģimene pārbraukšot ar nakts diližansu. Tā kā diližansam vajadzēja pienākt krustceļos ap sešiem rītā, tad misters Peksnifs lūdza, lai ap šo laiku divriči un bagažas ratiņi gaidītu viņus pie ceļa rādītāja. Un, lai paradītu viņam pienācīgu godu, jaunekļi nolēma piecelties agrak un sagaidīt viņu pieturas vietā.

Tā bija visbēdīgākā diena, ko viņi jebkad pavadījuši . kopā. Martins bija nerunīgs un sliktā omā; katrā izdeļ vīgā gadījumā viņš salīdzināja savu stāvokli un izredzes [ ar jaunā Vestloka stāvokli un izredzēm un vienmēr sev par ļaunu. Viņa nelādzīgais noskaņojums nomāca arī Tomu, un pat atmiņas par šārīta atvadām un vakarējām [ svinībām nespēja viņus uzjautrināt. Stundas vilkās bezļ galīgi, un abi ar prieku devās agrāk gulēt.

Celties puspiecos ziemas rīta krēslā, drebinoties aiz aukstuma, nebija vis nekāds prieks, taču abi uzcēlās ļoti precizi un pusstundu pirms diližansa pienākšanas jau atradās pieturas vietā. Rītu nebūt nevarēja saukt par jauku, jo debesis klāja tumši mākoņi un lietus gāza aumaļām, bet Martins piezīmēja, ka tomēr būšot patīkami noskatīties, kā šis nelietīgais kustonis (tā viņš apzīmēja mistera Peksnifa arabu rikšotāju) izmirkšot līdz kauliem, un tāpēc viņš priecājoties, ka lietus līstot bez mitēšanās. Šie izteicieni liecināja, ka Martina oma bija tā pati vakarējā, un, kamēr viņi ar misteru Pinču stāvēja žoga aizvējā, lūkodamies lietus gāzēs, divričos, bagažas ratiņos un to izmirkušajā stūmējā, Martins sirdījās vienā laidā un būtu noteikti saķildojies ar misteru Pinču, ja vien ķildā nebūtu nepieciešams piedalīties divām pusēm.

Beidzot tālumā atskanēja tikko dzirdama riteņu klaboņa, un drīz viņi ieraudzīja diližansu peramies caur dubļiem un peļķēm ar vienu nelaimīgu pasažieri ārpusē, kas sēdēja savilcies slapjos salmos zem galīgi slapja lietussarga, līdz ādai izmirkušu kučieri, konduktoru un viņu nelaimes biedrus — zirgus. Tiklīdz diližanss apstājās, misters Pcksnifs atdarīja logu un uzsauca Tomam:

—   Ak dievs, misters Pinčs! Vai tiešām jūs esat iznācis mums pretī tik nelāgā laikā?

—   Jā, ser, — Toms atsaucās, mezdamies pie loga,

—   mēs esam atnākuši abi ar misteru Čezlvitu.

—   O! — misters Peksnifs noteica, skatīdamies ne tik daudz uz Martinu, kā uz vietu, kur viņš stāvēja.

—   O! Patiešām! Esiet tik laipns un parūpējieties par čemodāniem, mister Pinč!

Tad misters Peksnifs izkāpa ārā un palīdzēja izkāpt abām meitām; taču ne viņš, ne jaunās lēdijas nelikās

redzam Martinu, kas pienāca piedāvāt savus pakalpojumus, bet misters Peksnifs, pareizāk sakot, viņa mugura bija pilnīgi aizbarikadējusi ceļu. Tādā pašā kārtā nisters Peksnifs mēmā klusumā iesēdināja meitas divričos, iesēdās pats, satvēra grožus un brauca uz mājām.

Martins stāvēja galīgi apmulsis un blenza uz diližansu, bet, kad tas aizripoja, uz misteru Pinču un bagažas ratiņiem, kamēr arī tie sāka kustēties; tad viņš uzrunāja Tomu:

—   Paskaidrojiet man, dieva dēļ, ko tas nozīmē!

—   Kas?

—   Nu, šā cilvēka, tas ir, mistera Peksnifa izturēšanās. Jūs taču redzējāt, vai ne?

—   Es, nudien, nekā neredzēju, — Toms atbildēja. — Es noņēmos ar čemodāniem.

—   Nu, viss viens! — Martins atteica. — Iesim! Pasteigsimies! — Un, neteicis vairs ne vārda, viņš sāka tā soļot, ka Toms ar mokām tika līdzi.

Martins nevēroja, kur iet, bet brida tieši pa dubļiem un peļķēm, lūkodamies stingi uz priekšu un šad tad pasmīnēdams ērmīgu smīnu. Toms saprata, ka patlaban nav vērts ar viņu runāt, lai neiekairinātu viņa stūrgalvību, un paļāvās visā pilnībā uz to, ka mājās misters Peksnifs pratīs izgaisināt aplamo iespaidu, jo jaunais skolēns baudīja tādu labvēlību, ka nevarēja būt nekāda iemesla raizēties. Taču, pārnākot mājās un ieejot viesistabā, kur misters Peksnifs jau sēdēja vienatnē kamina priekšā un dzēra karstu tēju, Toms pats ne mazumu nobrīnījās, jo misters Peksnifs nepievērsa vis savu laipno uzmanību radiniekam, pametot neievērotu misteru Pinču, bet rīkojās taisni otrādi un apveltīja Tomu ar tādu vēlību, ka nabadziņš pavisam apjuka.

—   Iedzeriet tēju, mister Pinč, iedzeriet tēju! — Peksnifs skubināja, bikstīdams ogles kaminā. — Jūs droši vien esat nosalis un izmircis. Iedzeriet, lūdzami, tēju un pameklējiet siltāku vietu, mister Pinč!

Martina seja liecināja, ka viņš labprāt būtu pasūtījis misteru Peksnifu uz kādu siltāku vietu, tomēr Martins neteica ne vārda un, nostājies iepretī misteram Peksnifam pie galda, nenolaida acis no šā džentlmeņa.

—   Sēdieties, mister Pinč! — Peksnifs mudināja Tomu. — Lūdzu, sēdieties! Kas labs noticis mūsu prombūtnē, mister Pinč?

—   Jūs .. . jūs būsiet ļoti apmierināts ar elementarskolas projektu, — Toms stomījās. — Tas ir tikpat kā pabeigts.

—   Ja jūs gribat parādīt man laipnību, mister Pinč, — Peksnifs smaidot atvairījās, — tad neskarsim pašreiz neko tādu, kam sakars ar šo jautājumu. Ko jās pats darījāt, Tomas, hm?

Misters Pinčs lūkojās te uz skolotāju, te skolēnu un bija tik satraukts un apjucis, ka nesaprata, ko atbildēt. Iestājās neveikls klusuma brīdis, un misters Peksnifs (kas labi zināja, ka Martins nenolaiž no viņa acis, lai gan pats ne reizi nepaskatījās šajā virzienā) cītīgi rušināja ogles un, kad vairs nebija ko rušināt, aizrautīgi dzēra tēju.

—   Nu, mister Peksnif, — Martins beidzot ierunājās, nepaceldams balsi, — ja jūs esat pietiekami atpūties un atspirdzinājies, tad ļoti priecāšos dzirdēt, ko nozīmē šāda jūsu izturēšanās.

—   Tātad, — misters Peksnifs atkārtoja, raudzīdamies Tomā vēl mīlīgāk un sirsnīgāk, — ko jās īsti darījāt, Tomas, ko?

Atkārtojis šo jautājumu, viņš pārlaida skatienu sienām, it kā vēlētos pārliecināties, vai tanīs nejauši nav palikušas naglas no agrākiem laikiem.

Toms bija pilnīgi pazaudējis galvu un, nezinādams, ko teikt, pat pamāja ar roku, it kā gribēdams pievērst mistera Peksnifa uzmanību tam džentlmenim, kas viņu nupat uzrunāja, bet Martins izglāba Tomu no turpmākām pūlēm.

—   Mister Peksnif, — viņš sacīja, reizes divas trīs piesitis pie galda un paspēris soli uz priekšu, tā ka nu viņš būtu varējis pieskarties Peksnifam ar roku, — jūs dzirdējāt, ko es nupat teicu. Esiet tik laipns un papūlieties man atbildēt! Es jums prasu, — te viņš mazliet pacēla balsi, — ko tas nozīmē?

—  To es jums drīzumā pateikšu, ser, — misters Peksnifs atbildēja skarbā balsī, pirmo reizi paskatīdamies uz Martinu.

—   Ļoti laipni no jums, — Martins sacīja, — bet «drīzumā» man neder. Papūlieties atbildēt tūliņ!

Misters Peksnifs izlikās, it kā būtu dziļi ieinteresējies par savas kabatas grāmatiņas saturu, taču viņa rokas tā drebēja, ka grāmatiņa lēkāja vien.

—   Tūliņ! — Martins atkārtoja, no jauna piesizdams pie galda. — Tūliņ! «Drīzumā» man neder. Tūliņ!

—   Vai jūs man draudat, ser? — misters Peksnifs izsaucās.

Martins paskatījās uz viņu un neko neatbildēja, taču rūpīgs novērotājs būtu pamanījis, ka viņa mute ļaunu vēstoši sašķobījās un labā roka neviļus pastiepās uz mistera Peksnifa kaklasaites pusi.

—   Lai cik tas bēdīgi, tomēr esmu spiests -sacīt, ser, ka draudi pilnīgi atbilst jūsu dabai, — misters Peksnifs turpināja. — Jūs esat mani piekrāpis. Jūs zinājāt, ka uzticos cilvēkiem un neturu tos aizdomās, un izmantojat to. Jūs ielauzāties šinī mājā, — te viņš piecēlās,

—   viltīgā kārtā, ar blēdīgiem ieganstiem.

—   Turpiniet! — Martins nicīgi pasmīnēja. — Nu es jūs saprotu. Vai vēl kas būs?

—   Būs vēl tas, ser, — misters Peksnifs iesaucās, trīcēdams no galvas līdz kājām un berzēdams rokas, it kā viņam saltu, — būs vēl tas, ka jūs piespiedīsiet mani atklāt jūsu negodu, trešajai personai dzirdot, ko es nevēlējos darīt un kas nebija mans nolūks. Šo godīgo mitekli, ser, nedrīkst aptraipīt tāda cilvēka klātbūtne, kas ir piekrāpis — un nekrietni piekrāpis — godājarri, visu cienītu un mīlētu sirmgalvi un tīšuprāt noslēpis šo blēdību no manis, kad meklēja manu atbalstu un labvēlību, zinādams, ka es ar visu savu pazemību esmu godīgs cilvēks un cenšos pildīt savu pienākumu šai grēcīgajā pasaulē, stājoties pretī netikumam un nodevībai. Es apraudu jūsu samaitāto dabu, ser, es skumstu par jūsu apgrēcību, es nožēloju jūsu labprātīgo novēršanos no ziediem kaisītajām šķīstības un miermīlības takām, — te viņš iesita pa savām krūtīm, pa šo tikumu mitekli,

—  bet es nevaru ciest zem sava jumta spitālības apsēstos un sātana kalpus. Atstājiet šo namu, jaunekli, — misters Peksnifs sauca, izstiepis roku, — ejiet! Es aizliedzu jūs, tāpat kā visi tie, kas jūs pazīst!

Grūti pateikt, kāpēc pie šiem vārdiem Martins paspēra soli uz priekšu. Pietiek, ja zināsim, ka Toms Pinčs aptvēra viņu ar abām rokām un ka misters Pekflifs tai pašā mirklī tādā steigā atkāpās, ka uzgrūdās krēslam, paklupa un sparīgi atsēdās uz grīdas, kur palika nekustēdamies, nemēģinādams piecelties un iespiedis galvu kaktā, laikam uzskatīdams to par visdrošāko vietu.

—   Laidiet mani, Pinč! — Martins sauca, pūlēdamies atbrīvoties. — Ko jās mani turat? Vai domājat, ka viens pliķis padarīs viņu pretīgāku, nekā viņš ir? Vai domājat, ka spļāviens sejā var viņu vēl pazemināt? Paskatieties taču uz viņu, Pinč!

Misters Pinčs neviļus paklausīja. Nevarētu sacīt, ka misters Peksnifs, sēdēdams uz paklāja, piespiedis galvu pie paneļa asā stūra, izskatītos pēc visām ceļa grūtībām un likstām kā cilvēciskas cieņas un pievilcības paraugs. Bet tomēr tas bija un palika Peksnifs; šo vienīgi viņam piederošo un no Toma viedokļa nepārspējamo priekšrocību neviens tam nevarēja laupīt. Viņš atbildēja Tomam ar izteiksmīgu skatienu: «Jā, mister Pinč, paskatieties uz mani! Te es esmu! Jūs zināt, ko dzejnieks sacījis par godīgu cilvēku; godīgs cilvēks ir viena no tām nedaudzajām diženajām parādībām, kas apskatāmas par brīvu! Paskatieties uz mani!»

—   Te viņš atrodas jūsu priekšā, — Martins turpināja, — apkaunots, pērkams, izmantojams; lupata netīrām rokām, kājslauķis dubļainām kājām; melīgs, nekrietns, pielīdējs suns, pats pēdējais, pats riebīgākais no visiem mūdžiem zemes virsū. Iegaumējiet manus vārdus, Pinč! Tā diena pienāks — viņš to zina, tas lasāms viņa sejā! — kad pat jums atvērsies acis un jūs redzesiet viņam cauri, tāpat kā es! Viņš aizliedzot mani! Lai šī aina paliek jūsu atmiņā, Pinč, un palīdz jums drīzāk atskārst patiesību!

To sacīdams, viņš rādīja uz misteru Peksnifu ar neslēptu nicināšanu, tad, uzgrūdis cepuri galvā, aši izgāja no istabas un no mājas. Viņš soļoja tik ātri, ka bija

tepat jau pie ciemata robežas, kad izdzirdēja, ka Tomass Pinčs aizelsdamies sauc viņu.

—   Nu, kas ir? — Martins jautāja, kad Toms panāca viņu.

—  Ak dievs, ak dievs! — Toms izdvesa. — Vai jūs aizejat?

—   Aizeju! — Martins atkārtoja kā atbalss. — Aizeju!

—  Es gribēju teikt, kāpēc jūs aizejat tā uzreiz, tik nejaukā laikā, kājām, bez mantām, bez naudas?

—  Jā, — Martins nelokāmi atbildēja, — tā es aizeju.

—  Bet uz kurieni? — Toms izsaucās. — Kur jūs paliksiet?

—  Nezinu, — viņš atbildēja. — Nē, zinu gan: es braukšu uz Ameriku.

—  Nē, nē! — Toms izmisumā lūdzās. — Nebrauciet uz turieni! Lūdzu, nebrauciet! Apdomājieties! Neesiet tik aplam nežēlīgs pats pret sevi! Nebrauciet uz Ameriku!

—  Esmu jau izlēmis, — Martins atbildēja. — Jūsu draugam bija taisnība. Es braukšu uz Ameriku. Lai dievs jūs svētī, Pinč!

—  Ņemiet to! — Toms sacīja, stiprā uztraukumā sniegdams viņam grāmatu. — Man jāsteidzas ātrāk atpakaļ, un es nekādi nevaru izteikt visu, ko gribēju. Lai dievs stāv jums klāt! Ieskatieties lappusē, ko es ieliecu! Ardievu, ardievu!

Vientiesīgais cilvēkbērns, asarām ritot pār vaigiem, cieši paspieda Martina roku, un, steigā atvadījušies, viņi aizgāja katrs savu ceļu.

## XIII NODAĻA VESTI PAR TO, KĀDAS SEKAS BIJA MARTINA NEPRĀTĪGAJAM LĒMUMAM PĒC MISTERA PEKSNIFA NAMA ATSTĀSANAS; AR KO VIŅŠ SASTAPĀS, KĀDU UZTRAUKUMU PĀRCIETA UN KĀDAS JAUNAS ZIŅAS IZDZIRDĒJA.

Neapzinīgi iespiedis Toma Pinča grāmatu padusē un pat neaizpogājis mēteli, lai pasargātos no lietus gāzēm, Martins stūrgalvīgi soļoja uz priekšu, kamēr nonāca pie

ļ.i radītāja un nogriezās pa Londonas lielceļu. Taču ii tad viņš gandrīz nepalēnināja soli, lai gan sāka jau Oiuat un skatīties visapkārt, pamazām atbrīvojoties rio Blisinu un sašutuma žņaugiem, kas bija turējuši viņu . iv.i gūstā.

Jāteic, ka tobrīd nekas visā apkārtnē neiepriecināja Viņa skatienu un nenovērsa no skumjajām pārdomām. Austrumos iezīmējās dienas ausma ar bālganu svītru, kurai pa priekšu traucās drūmi padebeši, nepārtraukti birdinot lietus lāses. Ūdens plūda no katra zariņa, no katra dzīvžoga dzelkšņa, veidoja mazas notekas uz taciņas, vagoja ceļu ar neskaitāmiem sīkiem strautiņiem, i/.sita neskaitāmus dobumus katra dīķa un peļķes virsmā. Lāses krita zālē šļakstēdamas un plīkšķēdamas un pārvērta ikvienu vagu arumos par dubļu grāvi. Nekur nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Diezin vai ainava izskatītos bēdīgāka, ja arī visa dzīvā daba būtu izkususi ūdenī un šādā veidā no jauna ieradusies zemes virsū.

Vientuļā ceļinieka nākotnes izredzes bija tikpat bēdīgas kā apkārtējie skati. Bez draugiem un bez naudas, sašutis līdz pēdējai iespējai, dziļi aizskarts savā patmīlībā un lepnumā, viņš loloja sirdī visādus neatkarīgus plānus un cieta, apzinādamies, ka nespēj tos realizēt,— viņa nelaimes apjoms sniegtu gandarījumu pašam atriebīgākajam ienaidniekam. Piedevām visām pārējām likstām viņš tikai tagad aptvēra, ka ir izmircis līdz ādai un nosalis kā suns.

Šinī bēdīgajā stāvoklī viņš atcerējās mistera Pinča grāmatu — drīzāk gan tāpēc, ka to bija neērti nest, nekā cerībā gūt mierinājumu šajā atvadu dāvanā. Viņš uzmeta skatienu grāmatas muguras pusdzisušajam uzrakstam un, izlasījis, ka tas ir viens no «Salamankas bakalaura» [6] sējumiņiem franču valodā, reizes divdesmit pasūtīja pie velna Tomu Pinču ar viņa ērmībām. Martins jau bija gatavs savā sapīkumā un īgnumā mest grāmatu krūmos, bet pēkšņi atcerējās, ka Toms bija lūdzis viņu ieskatīties ielocītajā lappusē, un, atšķīris grāmatu, lai būtu vēl lieks iemesls nodusmoties uz Tomu par iedomu, it kā «Bakalaura» sapelējušās augstās gudrības spētu uzmundrināt viņu šādos apstākļos, atrada …

Jā, jā, ne jau daudz, bet visu, kas Tomam piederēja, — to pašu pussoverenu. Nauda bija ietīta papīrā un steigā piesprausta pie grāmatas lapas. Papīra iekšpusē ar zīmuli bija uzrakstīts: «Man tas nepavisam nav vajadzīgs. Es nezinātu, ko ar to iesākt.»

Ir tādi meli, Tom, kas paceļ cilvēku debesīs kā' spoži spārni. Un ir tāda patiesība — salta, rūgta, dzēlīga patiesība, kurā sevišķi labi ievingrinājušies augsti mācītie vīri un kura piekaļ pie zemes ar svina važām. Kas gan savā nāves stundā nedotu priekšroku tādu melu vieglajām pūkām, kādi ir tavējie meli, Tom, nevis tām adatām, kas kopš laiku sākuma rautas ārā no dzelkšņainās dzeloņcūkas, nevainojamās patiesības, muguras!

Martins bija ļoti jūtīgs pret visu, kas skāra viņu pašu, tāpēc viņš dziļi izjuta šo Toma krietno rīcību. Jau pēc dažām minūtēm viņa oma stipri uzlabojās un viņš iedomājās, ka vēl nav gluži nabags, jo pie Peksnifa viņam palikuši vairāki uzvalki un kabatā atrodas zelta pulkstenis ar vāciņu. Viņš pat izjuta dīvainu gandarījumu, iedomājoties, cik pievilcīgs jauneklis gan viņš ir, ja tā ietekmējis Tomu, cik pārāks viņš par Tomu visādā ziņā un cik lielākas viņa izredzes izlauzt sev ceļu. Šo domu apgarots un vēl ciešāk apņēmies iekarot laimi svešās zemēs, viņš nolēma nekavējoties doties uz Londonu, lai iespējami ātri sadabūtu vajadzīgos līdzekļus.

Jūdzes desmit aiz ciemata, kas bija ievērojams ar to, ka tanī dzīvoja misters Peksnifs, Martins apstājās paēst brokastis mazā ceļmalas krodziņā un, atsēdies pie kamina uz sola ar stāvu atzveltni, novilka slapjo mēteli un pakāra izžāvēt jautri sprēgājošās uguns priekšā. Krodziņš nemaz nelīdzinājās tai viesnīcai, kur Martins bija nesen mielojies, tas nevarēja lepoties ne ar kādām sevišķām ērtībām, varbūt vienīgi ar virtuves ķieģeļu grīdu; taču gars tik drīz pielāgojas miesas prasībām, ka šī nožēlojamā iebraucamā vieta, ko vakar viņš būtu nonicinājis, šodien likās labāka par jebkuru viesnīcu, bet olas ar šķiņķi un krūzi alus viņš nebūt neuzskatīja par peļamam pusdienām, pilnīgi pievienodamies uzrakstam uz aizvirtņa, kas ieteica šos ēdienus kā «labāko mielastu neniekiem».

Martins atstūma tukšo šķīvi un, kamēr otra krūze alu , sila uz pavarda, domīgi vērās ugunī, līdz acis sāka Kiiprt. Tad viņš sāka aplūkot spilgti izkrāsotās bildītes lio svētiem rakstiem, ieliktas šauros, melnos ietvaros kā Iriui spogulīši; šais bildītēs austrumzemju gudrie, visi Vienāda izskata kā miesīgi brāļi, pielūdza bērniņu sārtā silītē, pazudušais dēls sarkanās skrandās atgriezās pie meļi tērpta tēva un jau garā baudīja treknā, jūras zaļā teļa cepeti. Tad Martins paskatījās pa logu uz lietus slrūklām, kas slīpi šļācās lejup no ceļa staba virsas otrpus ielas un piepildīja zirgu dzirdināmo sili, un atkal pievērsās ugunij, it kā degošo pagaļu jūklī redzētu tālas Londonas atspulgu.

Viņš bija neskaitāmas reizes atkārtojis šo apskati tai pašā kārtībā, it kā tā būtu gluži nepieciešama, kad riteņu graboņa aiz loga piesaistīja viņa uzmanību un izjauca pierasto nodarbību; pagalmā viņš ieraudzīja vieglu segto ori ar četriem zirgiem priekšā, piekrautu ar labību un salmiem, cik varēja vērot. Braucējs, viens pats skaitā, apstājās padzirdīt savu četrjūgu un drīz vien ienāca kopējā istabā, piesizdams kājas un purinādams lāses no cepures un zābakiem.

Tas bija sārtvaidzīgs, plecīgs puisis, savā ziņā švīts, ar labsirdīgu seju. Pienācis pie kamina, viņš sveicinādams pieskārās slapjajai pierei ar rādītāja pirkstu biezā ādas cimdā un piezīmēja (bez sevišķas vajadzības), ka nupat esot iestājies trakoti lietains laiks.

—   Jā, stipri lietains, — Martins atteica.

—   Nemaz nevaru atcerēties tādas lietus gāzes.

—   Man vēl nebija gadījies tādā mirkt, — Martins sacīja.

Braucējs paskatījās uz Martina notašķītajām drēbēm, uz mitrajām krekla piedurknēm, uz žāvēšanai pakārto mēteli un pēc brītiņa ievaicājās, sildīdams rokas:

—   Laikam dabūjāt lietu, ser?

Jā, — skanēja strupa atbilde.

—   Laikam jāšus? — braucējs tincināja.

—   Ja būlu bijis zirgs, tad būtu jājis, bet man nav, — Martins atteica.

—   Slikta būšana, — braucējs sacīja.

—   Gadās arī vēl sliktāk, — Martins atbildēja.

Braucējs sacīja «slikta būšana» ne tik daudz tāpēc,

ka Martinam nebija zirga, bet drīzāk tāpēc, ka Martina atbildē skanēja bezbēdīgs izaicinājums liktenim, kas ļāva daudz ko secināt. Pēc atbildes Martins sabāza rokas kabatās un sāka svilpot, likdams noprast, ka nepavisam nedzenas pēc laimes un negrib izlikties par tās mīluli, ja tas neatbilst īstenībai, un ka viņam vienaldzīgs itin viss pasaulē.

Braucējs paslepšus pameta pa skatienam ūz viņa pusi un tad sāka sildīties pie uguns, laiku pa laikam uzsvilpodams. Beidzot viņš ieprasījās, pamezdams ar īkšķi uz ceļu:

—   Turp vai atpakaļ?

—   Ko nozīmē — turp? — Martins vaicāja.

—   Londonu, protams, — braucējs atbildēja.

—   Tādā gadījumā turp, — un Martins nevērīgi pameta ar galvu, it kā gribēdams teikt: «Nu jums viss zināms,» — un, sabāzis rokas dziļāk kabatās, sāka svilpot vel jo skaļāk, tikai citu motivu.

—   Es arī turp, — braucējs piezīmēja. — Uz Haunslovu, desmit jūdzes šaipus Londonas.

—   Tā? — Martins atsaucās un paskatījās uz viņu, pārtraucis svilpošanu.

Braucējs nopurināja slapjo cepuri, tā ka pavardā nočūkstēja, un atbildēja:

—   Nu, protams!

—   Ja tā, — Martins sacīja, — tad es runāšu bez aplinkiem. Jūs varbūt domājat, spriežot pēc manām drēbēm, ka man daudz naudas, bet tā nav. Es nevaru maksāt par pavedumu vairāk par vienu kronu, jo man ir tikai divas. Ja varat vest mani par šādu maksu un piedevām manu vesti vai šo zīda lakatu — lūdzu. Ja nevarat — nevajag.

—   īsi un skaidri, — braucējs piezīmēja.

—   Jūs gribat vairāk? — Martins sacīja. — Nu, tad vairāk man nav un dabūt es arī nevaru — tātad nav par ko runāt. — Un viņš atkal sāka svilpot.

Vai tad cl> teicu, ka man vajag vairāk? — braucējs noprasīja tīri sašutis.

Jūs neteicāt, ka jums pietiek, — Martins aizbīdīja.

Kā tad es varēju, ja jūs neļaujat tikt pie vārda? Vesti, to gan, taisnību sakot, es ij par velti neņemtu — mii džentlmeņa vesti jau nepavisam; zīda mutauts — tas ļjan pavisam kas cits, un, ja būsiet apmierināti, kad jūs novedīšu līdz Haunslovai, tad es vis neatteikšos no tādas dāvanas.

—  Tātad nolīgts? — Martins prasīja.

—   Nolīgts, — otrs atbildēja.

—  Tad izdzeriet šo alu, — Martins sacīja, piestumdams viņam krūzi un lielā steigā vilkdams mugurā mēteli, — un brauksim, cik drīz vien iespējams!

Pēc mirkļa viņš jau bija samaksājis rēķinu — kaut ko ap šiliņu, izstiepies visā augumā vezuma augšā uz salmu klēpja, pacēlis brezentu priekšpusē, lai būtu ērtāk sarunāties ar jauno paziņu, un tik braši laida vajadzīgajā virzienā, ka taisni prieks.

Braucēju, kā viņš drīz vien paziņoja Martinam, sauca Viljemu Simonzu, biežāk gan par Bilu, un viņa švīto ārieni izskaidroja tas apstāklis, ka viņš strādāja lielā Haunslovas diližansu kantorī, kuram patlaban veda labību un salmus no kādas Viltširas fermas, kas piederēja šim kantorim. Viņš izsacījās, ka bieži .braukājot turp un atpakaļ šādos uzdevumos, kā arī pieskatot slimus vai atpūtā aizlaistus zirgus, un par šiem dzīvniekiem viņam bija daudz ko stāstīt, kas aizņēma krietni ilgu laiku. Viņš sapņoja par diližansa kučiera posteni un cerēja tikt pie tā, tiklīdz būs brīva vieta. Bez tam viņš bija mūzikas cienītājs un nēsāja kabatā mazu kornetu, un, tiklīdz saruna atslāba, sāka spēlēt daudzu melodiju sākumus, katrā ziņā sajaucot beigu daļu.

—  Ek! — Bils nopūzdamies noteica, noslaucījis lūpas ar delnas virspusi, un iebāza instrumentu kabatā, iepriekš noņēmis un iztīrījis iemuti. — Brašais Neds, Solsberijas ātrā diližansa konduktors, tas gan bija meistars spēlēšanā. Un arī konduktors teicams. Var teikt, paraugs visiem konduktoriem, tāds viņš bija.

—   Vai viņš miris? — Martins apvaicājās.

—   Miris! — braucējs nievājoši atkārtoja. — Viņš tev gan mirs! Pamēģiniet viņu nomērdēt, nekas vis nesanāks! Viņš nav no muļķu mājām.

—   Jūs runājāt par viņu pagātnē, — Martins paskaidroja, — tāpēc es domāju, ka viņa nav vairs pasaulē.

—   Anglijā viņa vairs nav, ja jūs to gribat sacīt, — Bils noteica. — Viņš aizbrauca uz Ameriku.

—   Vai patiešām? — Martins pēkšņi kļuva ziņkārs.

—   Un vai sen?

—   Apmēram pirms gadiem pieciem, — Bils sacīja.

—  Viņš te bija licies uz traktiera turēšanu, bet sapinies parādos, un tā viņš vienā jaukā dienā aizlaidās uz Liverpūli, nevienam nebildis ne pušplēsta vārda, un no turienes ār kuģi uz Ameriku.

—   Nu, un tad? — Martins vaicāja.

—   Nu, šie jau tur dikti nopriecājās, kad viņš izkāpa krastā bez viena pensa kabatā.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — Martins saīdzis noprasīja.

—   Ko es ar to gribu teikt? — Bils atkārtoja. — Nu to, ka Amerikā visi cilvēki vienādi, vai ne? Tur esot gluži vienalga, vai kādam tūkstoš mārciņu kabatā vai viņš gluži bešā. It īpaši Ņujorkā, kur Neds bija piestājis.

—   Ņujorkā, jā? — Martins domīgi novilka.

—   Jā, — Bils apstiprināja, — Ņujorkā. Es to labi zinu, jo viņš rakstīja mājiniekiem, ka Ņujorkā visu laiku atceroties veco Jorku taisni kā dzīvu, — jādomā, tāpēc, ka tās pilsētas itin nemaz nav līdzīgas. Kādai nozarei Neds bija pievērsies, to es gan nezinu, tikai viņš allaž rakstīja, ka kopā ar draugiem dziedot «Lai dzīvo Kolumbija» un taisoties sist prezidentu no panckām ārā, tāpēc es domāju, ka laikam atkal atvēris kādu traktieri vai kādu klubu. Lai nu kā, bet pie kapitala viņš tika.

—   Nevar būt! — Martins izsaucās.

—   Tika gan, — Bils sacīja. — Es to zinu tāpēc, ka viņš bija visu pazaudējis, kad vienā reizē bankrotēja divdesmit sešas bankas. Viņš atsūtīja tēvam daudz vērtspapīru kopā ar godbijīgu vēstuli, kad bija pārliecinājies, kn par tiem nekā nemaksas. Es to zinu, jo tos papīrus bieži rādīja mūsu sētā, kad vāca naudu vecajam džentlmenim, lai viņš tiktu pie tabaciņas darba namā.

—   Kāpēc tad viņš netaupīja naudu, kamēr tā viņam bija? — Martins sašutumā jautāja.

—   Jums taisnība, — Bils atbildēja, — it sevišķi tāļm , ka visa nauda bija papīros un to taupīt jau aplam Vienkārši — sasien tikai ciešāk kopā.

Martins nekā nesacīja, bet drīz pēc tam aizmiga un nosnauda vismaz stundu. Atmodies un ieraudzījis, ka lielus pārstājis, viņš pārvācās blakus braucējam uz bukas un sāka sīki iztaujāt, cik ilgi laimīgais Solsberijas ātrā diližansa konduktors braucis līdz Amerikai, kādā gadalaikā izbraucis, kā saucies kuģis, ar ko viņš braucis, cik maksājusi biļete, vai ceļotājs stipri cietis no jūras slimības utt. Taču Bilam nekas nebija zināms par visiem šiem apstākļiem vai arī zināms gaužām maz, tāpēc tas vai nu atbildēja uz labu laimi, vai atzinās, ka par to nekā nav dzirdējis vai aizmirsis. Lai gan Martins ne vienreiz vien atgriezās pie šā temata, tomēr viņam nelaimējās dabūt cik necik prātīgu atbildi attiecībā uz visiem šiem svarīgajiem punktiem.

Viņi vilkās veselu dienu un tik bieži apstājās — te iekost, te pārmainīt zirgus, te apmainīt vai paņemt līdzi iejūgu, te šādās, te tādās darīšanās, kas saistītas ar diližansu kustību pa šo ceļu, — ka bija jau pusnakts, kad viņi sasniedza Haunslovu. Martins izkāpa no ores, negaidījis, kad tā piebrauc pie zirgu staļļa, samaksāja kronu, piespieda savu lādzīgo paziņu pieņemt zīda lakatu par spīti visiem protestiem, kam acīm redzami runāja pretī Bila alkstošo acu skatieni. Pēc tam viņi atvadījās, ore iebrauca pagalmā, vārti aizvērās, un Martins palika viens tumšajā ielā, sevišķi asi izjuzdams, ka viņš ir izraidīts, vientulis šai baigajā un svešajā pasaulē.

Taču arī šai paguruma brīdī, tāpat kā nereti pēc tam, atmiņas par misteru Peksnifu iedarbojās uz viņu kā sirds stiprināšanas līdzeklis, pamodinot sašutumu, izraisot spēkus un stūrgalvīgu pacietību. Šo kveldējošo jūtu ietekmē Martins bez liekas vilcināšanās devās tālāk uz Londonu. Tur viņš ieradās pusnaktī un, nezinādams, kur atrast traktieri, kas būtu vaļā, noklaiņāja līdz rītam pa ielām un tirgus laukumiem.

Stundu pirms ausmas viņš bija nokļuvis diezgan trūcīgā pilsētas daļā, Adelfi teatra tuvumā; uzrunādams kādu cilvēku kažokādas cepurē, kurš vēra vaļā aizvirtņus noplukušam traktierim, viņš vaicāja, vai iebraucēji nevarot te dabūt naktsmājas. Par laimi izrādījās, ka var. Lai arī gulta nebija nekāda lepnā, taču diezgan tīra, un Martins jutās līksms un pateicīgs par tās siltumu un par iespēju atpūsties un aizmirsties.

Bija vēla pēcpusdiena, kackviņš pamodās; kamēr viņš nomazgājās, apģērbās un pabrokastoja, sāka jau atkal krēslot. Tas pat bija labi, jo Martinam bija pilnīgi nepieciešami šķirties no sava pulksteņa, ieķīlājot to kādam pakalpīgam augļotājam, un viņš tik un tā būtu gaidījis tumsas iestāšanos, kaut tā būtu pati garākā diena gadā un viņš to būtu sācis bez brokastošanas.

Viņš pagāja garām neskaitāmām zeltītām bumbām (diezin vai visiem Eiropas žonglieriem kopā būtu tik daudz), iekams varēja izšķirties, kurai no aizdevu kasēm, kam šie simboliskie attēli kalpoja par izkārtni, dot priekšroku. Beidzot viņš atgriezās pie vienas no pirmajām, ko bija redzējis ceļā, un, iegājis pa sāndurvīm, virs kurām trīs zeltītas bumbas kopā ar uzrakstu «Aizdod naudu» blāvi un rēgaini atspoguļojās nespodrajā stiklā, iekļuva mazā būcenī vai atsevišķā krātiņā, kas nodalīti biklāku un nepieredzējušu klientu ērtībām, izvilka pulksteni no kabatas un uzlika uz letes.

—  Zvēru pie savas dzīvības un dvēseles, — blakus krātiņā aizņemtajam ķīlu pieņēmējam sacīja kāda pazema balss, — jums jādod vairāk, jādod kaut drusciņ vairāk, nudien! Nebūtu par ļaunu nomest kaut ceturtdaļunci no jūsu gaļas mārciņas, mans dārgais Šeilok, lai tad būtu divi šiliņi seši pensi.

Martins neviļus atkāpās, jo tūliņ pazina šo balsi.

—  Jums vienmēr joki krājumā, — pavisam lietišķā balsī noteica pieņēmējs, satīdams ķīlu (kas stipri atgādināja kreklu) un sākdams asināt zoss spalvu uz letes.

—  Ja man būtu nauda krājumā, tad es te nestaigātu, — misters Tigs atbildēja. — Ha, ha! Nav slikti

I< ikts! Lai būtu divi šiliņi seši pensi, dārgais draugs, līkai šo vienīgo reizi. Puskrona — ļoti pievilcīgs naudas gabals. Divi šiliņi seši pensil Lai iet par divi ar seši! Pēdējo reizi — divi šiliņi seši pensi!

—   Pēdējā reize būs tad, kad paliks pāri skrandas, —I»ieņēmējs atteica. — Tā jau gluži sadzeltējis kalpodams.

—   Krekla īpašnieks nodzeltējis kalpodams — laikam tā jūs gribējāt sacīt, mans draugs, — misters Tigs parlaboja, — kalpodams kā īsts patriots nepateicīgajai dzimtenei. Tātad jūs dosiet divi ar seši?

—   Došu kā vienmēr — divus šiliņus, — veikalnieks atbildēja. — Uzvārds, jādomā, tas pats?

—  Aizvien vēl tas pats, — misters Tigs sacīja, manu pretenziju uz pera titulu lordu palata vēl nav

pieņēmusi.

—   Adrese tā pati vecā?

—   Nekā tamlīdzīga, — misters Tigs atbildēja, — esmu pārcēlis savu pilsētas dzīvokli no trīsdesmit astotā numura Meiferā uz tūkstoš pieci simti četrdesmit otro numuru Park-Leinā.

—   Nu, zināt, es to labāk nepierakstīšu, — veikalnieks smīnot piezīmēja.

—   Varat pierakstīt visu, ko vien vēlaties, draugs, — misters Tigs noteica. — Fakts paliek fakts. Telpas otram namzinim un piektajam sulainim Meiferā trīsdesmit astoņi izrādījās sasodīti nožēlojamas un taisni nepieklājīgas, un es biju spiests aiz cienības pret viņu jūtām, kas viņiem dara godu, noīrēt uz septiņiem, četrpadsmit vai uz divdesmit vienu gadu elegantu savrupmāju ParkLeinā Nr. 1542, īres līguma atjaunošana pēc īrētāja vēlēšanās. Dodiet divi šiliņi seši pensi un ierodieties mani apmeklēt!

Veikalnieku tā sasmīdināja šis humoristiskais tēlojums, ka arī pats misters Tigs nevarēja noturēties, neizpaudis zināmas gandarījuma jūtas. Tās daļēji parādījās viņa interesē zināt, kā šo joku uztvēris blakus nodalījuma apmeklētājs, tāpēc viņš ieskatījās pāri nožogojumam un gāzes gaismā tūliņ pazina Martinu.

—   Lai man gals klāt, — misters Tigs iesaucās, izstiepdams kaklu tik tālu, ka viņa galva atradās Martina krātiņa vidū, — ja šī nav visbrīnumainākā sastapšanās visā senajā un jaunajā vēsturē! Kā jums klājas? Kādas ir jaunākās ziņas no lauksaimniecības apgabaliem? Kā jūtas mūsu draugi P.? Ha, ha! Devid, nekavējoties parādiet vislielāko uzmanību šim džentlmenim kā manam draugam, es jūs lūdzu!

—   Dodiet, lūdzami, par šo pulksteni, cik daudz jūs varat, — Martins sacīja, pasniegdams pieņēmējam pulksteni, — man Joti vajadzīga nauda.

—  Viņam ļoti vajadzīga nauda! — misters Tigs lielā līdzdalībā atsaucās. — Devid, esiet tik laipns, dariet visu iespējamo mana drauga labā, kuram tik ļoti vajadzīga nauda! Izturieties pret manu draugu tāpat kā pret mani! Slēgts zelta kabatas pulkstenis, Devid, lieliski nostrādāts, dubults vāks, četri akmeņi, regulators, horizontāls uzvelkamais, garantija par pareizu laiku — zvēru pie sava goda, jo esmu gadiem ilgi vērojis to visnelabvēlīgākos apstākļos, — te viņš pameta Martinam ar acīm, likdams noprast, ka šāda rekomendācijā sevišķi ietekmēs ķīlu pieņēmēju. — Nu, ko jūs teiksiet manam draugam, Devid? Papūlieties nu gan attaisnot veca klienta rekomendāciju, Devid!

—  Ja gribat, varu aizdot pret pulksteni trīs mārciņas, — ķīlu pieņēmējs sacīja Martinam intimā balsī. •— Pulkstenis vecmodīgs, vairāk nekādi nevar.

—  Velnišķīgi jauki, nudien! — misters Tigs izsaucās. — Divas mārciņas divpadsmit šiliņi seši pensi par pulksteni, septiņi šiliņi seši pensi aiz cieņas pret mani. Es esmu apmierināts — varbūt tā ir vājība, bet es esmu apmierināts. Ar trim mārciņām pietiek. Mēs ņemam tās. Manu draugu sauc Smaivijs, Čīks Smaivijs, Holborna, numurs divdesmit seši ar pusi, B., īrnieks. — Te viņš atkal pamirkšķināja Martinam ar acīm, liekot saprast, ka visas likumā paredzētās ceremonijas un formalitātes nokārtotas un atliek vienīgi saņemt naudu.

Tā tas arī notika, jo Martins, kam nebija citas izejas ka pieņemt piedāvāto, izsacīja savu piekrišanu ar galvas mājienu un drīz vien izgāja no veikala ar naudu kabatā. Durvīs viņam pievienojās misters Tigs un, paņēmis viņu aiz rokas, izgāja kopā uz ielas, karsti apsveikdams Martu iii sakarā ar sekmīgi veikto operāciju.

Par manu līdzdalību tanī nav vērts runāt, — misIrrs Tigs brīdināja. — Nepateicieties man, es to nevaru ciest.

—   Esiet bez bažām, tāda nodoma man nebija, — Martins atbildēja, apstādamies un atbrīvodams savu roku.

—  Jūs man izdarāt lielu pakalpojumu, — misters Tigs sacīja. — Ļoti pateicos.

—   Zināt, ser, — Martins piezīmēja, kodīdams lūpas,

—  Londona ir liela pilsēta, un mums nebūs grūti iet katram savu ceļu. Ja jūs man parādīsiet, uz kuru pusi ejat, — es iešu uz pretējo.

Misters Tigs gribēja kaut ko sacīt, bet Martins viņu pārtrauca:

—   Šķiet, pēc nupat redzētā man nevajadzēs jums stāstīt, ka man nav nekā jūsu draugam Slaimam. Tāpat nav nekādas vajadzības skaidrot jums, ka es nevēlos, lai jūs mani pagodinātu ar savu sabiedrību.

—   Pag! — misters Tigs iesaucās, pastiepdams roku.

—  Vienu mirkli! Ir tāda lieliska, asredzīga, sirmiem matiem rotāta, patriarchala paruna, kas skan: esi vispirms taisnīgs un pēc tam augstsirdīgs! Esiet taisnīgs, augstsirdību jūs varat parādīt vēlāk. Nejauciet mani kopā ar šo Slaimu! Neuzskatiet šo Slaimu par manu draugu, jo tā tas nav. Es, ser, biju spiests šķirties no tās personas, ko jūs dēvējat par Slaimu. Es nekā nezinu par personu, ko jūs dēvējat par Slaimu. Es, ser, — misters Tigs piesita pie krūtīm, — esmu godalgota tulpe, pavisam citādi audzēta un veidota nekā tā kāpostgalva Slaims.

—   Man tas nav svarīgi, — Martins dzestri atteica,

— vai jūs esat nolēmis blandīties apkārt pats uz savu roku vai vēl joprojām vācat naudu Slaima vārdā. Nevēlos vairāk ar jums sastapties. Velns lai parauj, cilvēk, vai jūs izšķirsieties, uz kuru pusi iet? — Martins uzkliedza, lai gan ar visu savu īgnumu tikko spēja valdīt smaidu, lūkojoties misterā Tigā, kas, atspiedies pret aizvirtni, mierīgā garā pieglauda matus.

—     Atļaujiet atgādināt, ser, — misters Tigs pēkšņi

atguva pašcieņu, — ka jūs, nevis es — uzsveru, jūs — padarījāt mūsu šāvakara sastapšanos par saltu un vienaldzīgu darījumu, turpretī es biju gatavs nokārtot visu draudzīgā garā. Bet, ja tas ir darījums, ser, tad atļaušos sacīt, ka ceru uz nelielu dāvanu (es to izlietošu labdarīgiem mērķiem) kā starpniecības naudu no tās sumas, kuras saņemšanai jums noderēja mans pazemīgais pakalpojums. Pēc tiem izteicieniem, ar kādiem jūs atļāvāties mani uzrunāt, ser, lūdzu mani neapvainot un nepiedāvāt man vairāk par puskronu.

Martins izņēma naudas gabalu no kabatas un pasvieda viņam. Misters Tigs notvēra to gaisā, aplūkoja, pārbaudīja, vai nav viltots, pasvieda augšup, kā to dara smalkmaižu pārdevēji, un noglabāja kabatā. Beidzot viņš pacēla platmali pāris collu virs galvas un, militāri izslējies, nostāvēja dažas minūtes ar visai svarīgu seju, it kā lemdams, kuru no saviem draugiem marķiziem un grafiem aplaimot ar apciemojumu, tad sabāza rokas kabatās un aizsoļoja ap stūri. Martins izvēlējās pretējo virzienu; tādā kārtā abi izšķīrās Martinam par lielu prieku.

Rūgtās pazemojuma jūtās viņš atkal un atkal nolādēja savu ļauno likteni, kas to bija novedis pie šās sastapšanās augļotāja veikalā. Viņu mierināja vienīgi Tiga labprātīgā atzīšanās, ka tas izšķīries ar Slaimu; tādā kārtā, Martins domāja, radinieki neuzzinās par viņa, Martina, pašreizējo stāvokli; pieļaujot vien šādu varbūtību, Martins jau dega aiz kauna un aizskarta pašlepnuma. Loģiski spriežot, bija daudz vairāk pamata uzskatīt ikvienu mistera Tiga paziņojumu par izdomātu nekā tam noticēt; taču, atceroties, uz ko dibinājās šā džentlmeņa un viņa sirdsdrauga tuvība, varēja pilnīgi pieļaut, ka misters Tigs rīkojas patstāvīgi, izmantojot mistera Slaima paziņu vidi; vismaz Martins tā .cerēja, un tas daudz ko nozīmēja.

Kad nu Martins bija nodrošinājies ar naudu pirmajai nepieciešamībai, viņš samaksāja uz priekšu par naktsmājām un aizsūtīja Tomam Pinčam oficiālu vēstuli (zinādams, ka to lasīs Peksnifs) ar lūgumu atsūtīt viņa drēbes uz Londonu ar diližansu, atstājot tās kantorī līdz

pieprasījumam. Pārējās trīs dienas, kamēr sūtījums nebija pienācis, Martins pavadīja, ievācot ziņas par tvaikoņiem, kas dodas uz Ameriku, iegriežoties dažādu kuģu aģentu kantoros Sitijā, staigājot ap dokiem un kuģu būvētavām cerībā dabūt darbu uz tālbraucēja kuģa par kanloristu vai kuģa noliktavas pārzini — vai šo to pieskatīt, lai tikai varētu izbraukt par brīvu. Tomēr drīz vien viņš pārliecinājās, ka dabūt tādu vietu nav iespējams, un, bīdamies no piespiestas novilcināšanās sekām, sastādīja īsu sludinājumu un ievietoja visizplatītākajās avīzēs. Lolodams miglainu cerību saņemt vismaz divdesmit vai trīsdesmit atbildes, viņš tikmēr samazināja savu garderobi līdz pēdējai iespējai, kādu pieklājība pieļava, un pārējo pamazām nogādāja ķīlu pieņēmējam, lai pārvērstu naudā.

Arī pašam Martinam tas likās dīvaini, visai dīvaini, cik ātri un nemanāmi, soli pa solim, viņš bija pazaudējis savu izsmalcinātību un pašcieņu un varēja doties pie ķīlu pieņēmēja bez sirdsapziņas mokām, kas viņu vēl nesen kveldēja kā ugunī. Kad viņš gāja šo ceļu pirmo reizi, tad viņam vienā laidā šķita, ka ikviens pretimnācējs zina, uz kurieni viņš iet, bet atceļā — it kā viss pūlis, kas traucās pretī, zinātu, kur viņš nupat bijis. Bet tagad iedomātā pretimnācēju asredzība nesagādāja viņam nekādas bažas. Pirmajos klaiņājumos pa vienmuļajām ielām viņš centās atdarināt tāda cilvēka stingro gaitu, kurš dodas uz noteiktu mērķi, taču drīz vien piesavinājās apatiska dīkdieņa nevērīgo un ļodzīgo soli, iemācījās stāvēt ielas stūrī, kodelējot salmiņu, klaiņāt šurp turp pavienu un to pašu ielu un skumīgā vienaldzībā vērties reižu piecdesmit dienā vienu un to pašu veikalu logos. Sākumā viņš nāca ārā no savas apmešanās vietas ar nepatīkamu sajūtu, ka tiek novērots iznākam no alus bodes, kaut tie būtu nejauši gājēji, kurus viņš iepriekš nekad nebija redzējis un zināja, ka neredzēs; tagad turpretī aizejot vai pārnākot viņš nekautrējās brītiņu pastāvēt traktiera durvīs vai pasildīties saulē, ne par ko nedomājot, atspiedies pret koka pīlāru, kas no vienas vietas bija piedzīts ar vadžiem, kuros kā ozola zaros karājās alus krūzes. Un tikai piecas nedēļas bija vajadzīgas, lai viņš noslīdētu līdz šo augsto kāpņu zemākajam pakāpienam!

O morālisti, kas spriedelējat par laimi un pašeieņas jūtām, kuras it kā esot pieejamas cilvēkam visās sabiedrības pakāpēs un apstarojot ikvienu smilšu graudiņu tai ceļā, ko dievs katram lēmis un kas ir tik gluds zem jūsu kariešu riteņiem un tik grumbuļains basām kājām, — padomājiet, vērojot, cik ātri pagrimst cilvēki, kuri kādreiz cienījuši sevi; padomājiet, ka pasaulē vārgst grūtā darbā desmitiem tūkstošu darba rūķu, kas nekad nav dzīvojuši šā vārda ideālā nozīmē un kam laupīta iespēja tā dzīvot! Ejiet jūs, kas tik mierīgā garā paļaujaties uz augsto dziesmu skandinātāja vārdiem, kurš bijis jauns tik sen un tikai vecumdienās sācis stīgot savu kokli, kurš nav pieredzējis taisnos pamestus kaunā un savus pēcnācējus ubagojam pēc maizes kumosa; ejiet jūs, kas mācāt iztikt ar mazumu un lepoties ar godīgumu, ejiet uz raktuvēm, lietuvēm, fabrikām, nolaidieties gara tumsības bezdibeņos, kur zeltin zeļ visādas nekrietnības, nolaidieties visdziļākajos cilvēcības pazemošanas bezdibeņos un sakiet, kas spēj uzplaukt tik sasmakušā gaisā, kur dvēseles spožā lāpa apdziest, līdz tā iedegusies! O jūs deviņpadsmitā gadsimta kristiānismā zinātnes varizeji, kas ar tik skaļiem aicinājumiem vēršaties pie cilvēka dabas, — gādājiet vispirms, lai tā būtu cilvēciska! Piesargieties, lai tā nepārvēršas zvēra dabā, kamēr jūs snaužat un paaudzēm ilgi padodaties miega varai!

Piecas nedēļas! No gaidītajām divdesmit vai trīsdesmit atbildēm nepienāca neviena. Viņa nauda, pat tā papildsuma, ko viņš bija savācis, pārdodot liekos apģērba gabalus (visai aprobežota, jo drēbes maksā dārgi, kad jāpērk, bet lēti, kad jāpārdod), kustin kusa. Bet ko viņš varēja darīt? Lāgiem tas viss viņu tā mocīja, ka viņš, nupat atgriezies mājās, metās atkal ārā un, aizsteidzies uz kādu vietu, kuru bija apmeklējis jau reižu divdesmit, no jauna mēģināja panākt savu mērķi un atkak nesekmīgi. Viņš bija par vecu, lai varētu būt par kuģa puiku, un bez jebkādas pieredzes, tā ka nederēja arī par vienkāršu matrozi. Turklāt viņa apģērbs un izturēšanās, diemžēl, neļāva piedāvāt viņam tādu nodarbošanos, lai ka tā noderētu, jo mūsu ceļotājam, pat ja viņš būtu nodomājis ierasties Amerikā ar pavisam tukšam kabatām, nebija naudas ne ceļam, ne vispieticīgākajam uzturam.

Bet tāda jau ir cilvēka daba, ka visā šai laika sprīdī Martins ne reizi netika šaubījies, bet, gluži otrādi, bija pilnīgi pārliecināts, ka paveiks lielus varoņdarbus Jaunajā pasaulē, ja vien tur nokļūs. Jo bēdīgāki kļuva viņa apstākļi un jo vairāk attālinājās iespēja aizceļot uz Ameriku, jo dedzīgāk viņš loloja cerību, ka Amerika ir vienīgā vieta pasaulē, kur iespējams sasniegt ikvienu dižu mērķi, un jo niknāk viņu plosīja doma, ka citi aizsteigsies priekšā un izvedīs dzīvē viņa nodomus. Viņš bieži atcerējās Džonu Vestloku un ne tikai visur un vienmēr to meklēja, bet pat tīšuprāt trīs dienas staigāja apkārt pa Londonu, lai sastaptu Džonu. Tomēr tas Martinam neizdevās, un, kaut gan viņš nebūtu kautrējies aizņemties no Džona naudu un ticēja, ka tas neatteiktos aizdot, taču nevarēja piespiest sevi aizrakstīt Pinčarn un apjautāties, kur dzīvo viņa draugs. Jo, lai gan, kā mēs jau redzējām, Martins mīlēja Tomu pēc savas parašas, viņš tomēr nepieļāva domu, ka varētu pieņemt no Toma (par kuru jutās tik bezgala pārāks un par kura labdari gribēja kļūt) kaut kādu palīdzību ceļā uz savas slavas kalngaliem; šāds pieļāvums tā aizvainoja Martina lepnumu, ka pat tagad spēja viņu atturēt no tāda soļa.

Tomēr galu galā viņa lepnums būtu padevies un droši vien itin drīz, ja nebūtu atgadījies ļoti dīvains un neparedzēts notikums.

Piektā nedēļa tuvojās beigām, un Martins jau bija galīgi izmisis, kad pēkšņi vakarā, tikko atgriezies naktsmītnē un cenzdamies aizdedzināt sveci pie bāra gāzes liesmas, lai dotos savā istabā, izdzirdēja, ka viesnīcnieks sauc viņu vārdā. Martins jutās ne mazumu pārsteigts, jo nevienam nebija teicis savu vārdu, gluži otrādi, rūpīgi slēpis to; viņa uztraukums izpaudās tik skaidri, ka viesnīcnieks mierinot noteica, tā esot «tikai vēstule».

—   Vēstule! — Martins izsaucās.

—     Misteram Martinam Čezlvitam, — viesnīcnieks

lasīja, turēdams aploksni rokā. — Izsūtīta pēcpusdienā. No galvenā pasta. Apmaksāta.

Alartins paņēma vēstuli, pateicās un devās uz augšstāvu. Vēstule nebija aizzīmogota, tikai cieši aizlīmēta, un rokraksts bija viņam svešs. Martins atplēsa vēstuli un atrada tanī Anglijas bankas kreditbiļeti divdesmit mārciņu apmērā — bez jebkādas zīmītes, sūtītāja uzvārda vai adreses.

Sacīt, ka viņš bija pilnīgi apstulbis aiz prieka un izbrīnās, ka viņš skatījās te uz biļeti, te aploksni, ka viņš steigšus metās lejā pārbaudīt, vai biļete nav viltota, tad skrēja augšā vai simto reizi pārliecināties, vai nav palaists garām kāds uzraksts uz aploksnes, ka viņš pavisam apjuka un samulsa minējumos, mēģinādams rast visam izskaidrojumu, un saprata tikai to, ka nauda ir viņa priekšā un viņš piepeši kļuvis bagāts, — tas nozīmētu pārblīvēt mūsu vēstījumu ar liekiem sīkumiem. Tovakar viss beidzās tā, ka Martins nolēma pamieloties ar krietnām, kaut arī vienkāršām vakariņām savā istabā un, licis iekurt kaminu, tūliņ devās iepirkties.

Viņš nopirka sautētu vērša gaļu, žāvētu šķiņķi, sviestu un frančmaizi un atgriezās mājās ar patīkamu svaru kabatās. Patīkami gan nebija atrast istabu pilnu ar dūmiem — aiz diviem cēloņiem: pirmkārt, skurstenis nebija kārtībā un nevilka, otrkārt, aizkurot kaminu, skurstenī izrādījās aizmirsti daži maisi un vēl šādas lādas grabažas, kas tur bija iebāztas, lai lietus nenāktu iekšā. Tomēr šī nolaidība bija gandrīz jau izlabota, loga augšdaļa pacelta un atbalstīta ar skalu saišķi, un, ja neņem vērā, ka dūmi koda acīs un rīkle sūrstēja, istaba bija tīri omulīga.

Martins nebūtu ņēmis ļaunā, pat ja nekārtība būtu lielāka, it īpaši pēc tam, kad uz galda parādījās krūze ar dzirkstošu porteri un kalpone bija saņēmusi visstingrāko piekodinājumu nekavējoties nest iekšā ko karstu, tiklīdz dzirdēs zvanām. Aukstā gaļa bija ietīta afišā, un Martins uzklāja šo dokumentu galdauta vietā uz apaļā galdiņa, ar apdrukāto pusi uz leju, un izkravāja uz tā uzkožamos. Gultas kājgalī, kas atradās kamina tuvumā, Martins iekārtoja bufeti un, pabeidzis šos priekšdarbus, iespieda veco atzveltnes krēslu siltākajā kakliņa un apsēdās, lai sāktu mielastu.

Viņš jau sāka ēst ar lielu ēstgribu, šad tad pārlaiz(Luns istabai gavilējošu skatienu apziņā, ka rīt atstās lo uz visiem laikiem, kad viņa uzmanību modināja piesardzīgi soļi kāpnēs un piesitiens pie durvīm, kas, gan nebūdams stiprs, tā satricināja skalu saišķi, ka tas mirklī izvēlās no loga un nokrita lejā uz ielas.

«Laikam atkal ar oglēm,» Martins nodomāja un uzsauca: — Iekšā!

—   Tā nav pārdrošība, ser, lai gan tā varētu domāt, — ierunājās kāda vīrieša balss. — Jūsu padevīgs kalps, "ser. Ceru, ka jūs esat pie labas veselības, ser.

Martins neizpratnē vērās cilvēkā, kas klanījās uz sliekšņa; sejas panti un izteiksme bija ļoti pazīstami, taču viņš nespēja atcerēties, kam tie pieder.

—   Teplijs, ser, — paskaidroja viņa viesis. — Tas pats, kas agrāk kalpoja «Pūķī» un aizgāja meklēt ko jautrāku, ser.

—   Nu kā tad! — Martins izsaucās. — Kā tad jūs te gadījāties?

—   Taisni pa gaiteni, ser, un tad augšā pa kāpnēm, — Marks atbildēja.

—   Es gribu zināt, kā jūs mani uzmeklējāt, — Martins sacīja.

—   Ļoti vienkārši, ser, — Marks sāka stāstīt. — Reizes divas es jūs sastapu uz ielas, ja nemaldos, un nupat skatos pārtikas veikala logā kopā ar izbadējušos skursteņslauķi, taisni kā tīšuprāt laistu pasaule, lai ielīksmotu cilvēku, un redzu, ka jūs pērkat visu šito.

Martins pietvīka, kad misters Teplijs pamāja uz galdu, un ieprasījās tā kā par daudz steidzīgi:

—   Nu, un tad?

—   Un tad, ser, — Marks atbildēja, — es saņēmu dūšu un nācu jums pakaļ, un, tā kā lejā es sacīju, ka jūs mani gaidāt, tad mani ielaida.

—   Kāpēc jūs teicāt, ka gaidu jūs? Vai kāds jūs sūta pie manis ar ziņu? — Martins apvaicājās.

—   Nē, ser, neviens, — atteica Marks. — Tie bija tā saucamie svētie meli, ser, nekas cits.

Martins uzmeta viņam īgnu skatienu, taču Marka dzīvespriecīgā seja un izturēšanās, kas par spīti jautrībai bija tālu no uzbāzības vai familiaritates, neviļus atbruņoja katru. Turklāt Martins bija piecas nedēļas nodzīvojis pilnīgā vientulībā un viņam bija patīkami dzirdēt šo balsi.

—  Teplij, — viņš sacīja, — es runāšu ar jums bez aplinkiem. Cik varu spriest un cik esmu dzirdējis no Pinča, jūs neesat tāds cilvēks, kas ierastos aiz bezkaunīgas ziņkāres vai citiem tikpat apvainojošiem motiviem. Sēdieties! Man prieks jūs redzēt.

—   Paldies, ser! — Marks atteica. — Es labāk pastāvēšu kājās.

—   Ja jūs neapsēdīsieties, tad es ar jums nerunāšu.

—   Ļoti labi, ser. Jūsu griba — likums, ser, — piezīmēja Marks. — Kad jāsēž, tad jāsēž. — Un ar šiem vārdiem viņš atsēdās gultā.

—  Mielojieties! — Martins sacīja, pasniegdams vienīgo nazi.

—   Paldies, ser, — Marks atbildēja, — pēc jums.

—   Ņemiet tūliņ, citādi jums nekas nepaliks, — Martins brīdināja.

—   Ļoti labi, ser. Ja tāda ir jūsu vēlēšanās — lai būtu tūliņ. — Un Marks ar cieņu nogrieza gabalu un sāka ēst. Martins brīdi darīja to pašu, tad pēkšņi uzprasīja:

—   Ko jūs darāt Londonā?

—   Itin nekā, ser, — Marks atbildēja.

—   Kā tad tā? — Martins nobrīnījās.

—   Meklēju vietu, — paskaidroja Marks.

—   Man jūsu ļoti žēl, — Martins iesāka.

—   … pie vientuļa džentlmeņa, — Marks pārtrauca. — Vēlams, pie iebraucēja no laukiem.Priekšroka pagaidu vietai. Pēc atalgojuma nedzenos.

Viņš pateica to tik uzsvērti, ka Martins mitējās ēst un sacīja:

—   Ja jūs domājat par mani …

—   Par jums jā, ser, — Marks atsaucās.

—    Tad jūs pats varat spriest pēc mana dzīves veida, vai man ir līdzekļi turēt kalpotāju. Bez tam es drīzumā braucu uz Ameriku.

—   Kas par to, ser, — atteica Marks, kuru nemaz neapmulsināja šis paziņojums, — pēc visa, ko esmu dzirdējis, Amerika ir vispiemērotākā vieta, kur cilvēks var justies jautrs!

Martins atkal pikti paskatījās, un atkal viņa dusmas neviļus pagaisa.

—    Dievs ar jums, ser, — Marks sacīja, — kāda mums vajadzība mest visādus likumus, slapstīties aiz pakšiem un dažādi izlocīties, ja viss pasakāms divos vārdos? Es no jums acis nenolaidu abas pēdējās nedēļas. Es itin labi redzu, ka jums neklājas diez cik augsti. Jau tad, kad sastapu jūs pirmo reizi «Pūķī», es nopratu, ka agri vai vēlu tāds gals pienāks. Nu tad redzat, ser, esmu gatavs jums pakalpot. Vietas man nav, bez algas varu iztikt kauc veselu gadu, jo šo to esmu iekrājis «Pūķī» — negribēju krāt, bet tā iznācis, — tāds es te stāvu ar lielu patikšanu uz visādām dēkām, un jūs man arī patīkat, ser, un man gribētos parādīt, ko varu tādos apstākļos, kur ikvienam citam atliktu tik nokārt degunu. Nu, tad jūs ņemsiet mani līdzi vai ne?

—   Kā tad es varu jūs paņemt? — Martins iesaucās.

—    Kad'es saku «ņemt», — Marks paskaidroja, — tad tas nozīmē: vai jūs gribat ņemt mani līdzi; un, kad es saku «ņemt līdzi», tad tas nozīmē: vai jūs ļausiet man braukt kopā ar jums, jo es tik un tā braukšu, lai tur lūst vai plīst. Tiklīdz jūs izteicāt «Amerika», tā es tūliņ nopratu, ka tā ir man vispiemērotākā vieta. Un tāpēc, ja es nenopirkšu biļeti uz to tvaikoni, ar ko brauksiet jūs, ser, tad nopirkšu uz citu. Un iegaumējiet manus vārdus, ser: ja es braukšu viens, tad aiz principa — ar galīgi saputējušu, iztrupējušu vecu sili, kas laiž ūdeni cauri, viss viens, vai tur varēs dabūt vietu par brīvu vai par maksu. Un, ja tad es ceļā noiešu dibenā, ser, tad uz jūsu sirdsapziņas būs viens slīkonis, kas spokosies pie jūsu durvīm, — to jūs varat man ticēt.

—   Tās ir vienkārši muļķības, — Martins sacīja.

—   Ļoti labi, ser, — Marks atbildēja. — Man prieks to dzirdēt, jo, kad jūs neņemat mani līdzi, tad jums būs vieglāk, tāpēc ka jūs tā domājat. Es ar džentlmeni strīdēties neiešu. Es tikai saku: lai mani sasper gabalos, ja es tādā gadījumā neaizbraucu uz Ameriku tai visdraņķīgākajā kastē, kāda vien iet ārā no ostas!

—   Jūs pats neticat tam, ko runājat, — Martins atteica.

—   Ticu gan! — Marks apgalvoja.

—   Nestrīdieties ar mani, kad jums saka! — Martins uzsauca.

—   Ļoti labi, ser, — Marks atteica ar to pašu pilnīga apmierinājuma izteiksmi sejā. — Lai pagaidām paliek tā, ser, kad dzīvosim, tad redzēsim. Pasaulīt tu mana mīļā, es tikai par to vien lauzu galvu, vai tas no manas puses ir kāds nopelns braukt kopā ar tādu džentlmeni kā jūs, jo tur jūs tik viegli izlauzīsiet sev ceļu kā nagla satrupējušā kokā.

Tas ķēra Martinu viņa vājajā vietā, jo pret glaimiem viņš nespēja noturēties. Turklāt viņam neviļus vajadzēja nodomāt, cik možs puisis ir šis Marks un kādas pārmaiņas viņš jau radījis šaurās istabiņas nomācošajā atmosfērā.

—   Nu, protams, Mark, — viņš sacīja, — es ceru gūt tur panākumus, citādi jau nebrauktu. Varbūt man ir īpašības, kas nodrošina panākumus.

—   Zināms, ka ir, ser, — Marks Teplijs atsaucās. — Tas jau visiem skaidrs.

—   Redzat, — Martins turpināja, atspiedis zodu plaukstā un vērdamies ugunī, — pēc dekorativās arcbiiekturas dzīvojamo māju rotāšanai Amerikā vajadzētu būt lieliem pieprasījumiem, jo cilvēki tur bieži maina dzīves vietu un dodas uz citurieni; skaidrs, ka viņiem vajadzīgi nami.

—    Es sacītu, ser, — Marks piezīmēja, — ka šāds stāvoklis paver architekturai varen jautras izredzes, taisni kas nedzirdēts!

Martins uzmeta viņam ašu skatienu, bīdamies, vai tikai šie vārdi nepauž zināmas šaubas par loloto plānu panākumiem. Taču misters Teplijs tiesāja maizi un gaļu tādā sirds vientiesībā un atklātībā, ka Martins tūdaļ nomierinājās. Tomēr šīs šaubas vēl nepaspēja izgaist, kad viņa sirdī iezagās jaunas. Viņš izvilka tukšu aploksni, kur bija atradusies naudas zīme, pasniedza to Markam un jautāja, cieši lūkodamies viņam sejā:

—   Bet tagad sakiet man patiesību! Vai jums kas zināms par šo?

Marks grozīja aploksni uz visām pusēm, pacēla pie acīm, aplūkoja iztālēm, izstiepis roku visā garumā, apskatīja uzrakstu ar kājām uz augšu un dabiskā stāvoklī un beidzot papurināja galvu, tik sirsnīgi nobrīnīdamies par jautājumu, ka Martins, atņemdams aploksni, noteica:

—   Es jau redzu, ka jūs nekā nezināt. Un kā lai arī jūs zinātu? Lai gan tas nebūtu lielāks brīnums kā tas, ka aploksne vispār nokļuvusi šeit. Nu, labi, Teplij, — viņš piemetināja, mirkli padomājis, — es jums izstāstīšu visu savu dzīves gājumu, kāds tas ir, un tad jūs pats sapratīsiet, kas jums draud, ja brauksiet man līdzi.

—   Lūdzu piedošanu, ser, — Marks viņu pārtrauca,

—   bet, iekams jūs vēl neesat sācis, pasakiet, vai ņemsiet mani līdzi, ja es būšu braucējs! Vai tiešām jūs dzīsiet mani prom, mani, Marku Tepliju no «Zilā pūķa», mani, kam var sniegt ieteikumu misters Pinčs un kam vajadzīgs taisni tāds saimnieks kā jūs, ar stingru raksturu, uz ko var paļauties? Varbūt, celdamies aizvien augstāk kalnā, jūs ļausiet man sekot godbijīgā atstatumā? Jums, ser, tas itin neko nenozīmē, bet man trakoti daudz; varbūt jūs būsiet tik laipns un padomāsiet par to?

Ja šis otrreizējais uzbrukums Martina vājībām bija darīts tīšām un dibinājās uz pirmā panākumiem, tad misters Teplijs saucams par smalku un asredzīgu novērotāju. Šā vai tā — šāviens ķēra mērķi, jo Martins, atmaidzis vēl vairāk, sacīja piekāpīgā balsī, kas viņam pašam sagādāja neizsakāmu prieku pēc nesenā pazemojuma:

—   Redzēsim, kas iznāks, Teplij. Rīt jūs man pateiksiet, kādā noskaņā esat pamodies.

—   Ja tā, ser, — Marks atsaucās, rokas berzēdams,

—   tad tā ir darīta lieta. Turpiniet, ser, lūdzami! Klausos ar vislielāko uzmanību.

Atlaidies pret krēsla atzveltni un šad tad paskatīdamies uz Marku, kas tādos brīžos svarīgi māja ar galvu.

tā pauzdams savu dziļo interesi un vērību, Martins atstāstīja īsumā savas dzīves svarīgākos notikumus gandrīz tais pašos vārdos kā pirms dažām nedēļām Pinčam. Taču viņš pielāgoja savu izteiksmes veidu mistera Teplija saprašanai un tāpēc pieskārās savas mīlas stāstam tikai garām ejot un minēja par to vienīgi dažus vārdus. Te viņš bija savu viesi pārpratis, jo tieši par šo vēstījuma daļu Marks interesējās visvairāk un vai bērtin apbēra Martinu ar jautājumiem, attaisnojot savu ziņkāri ar to, ka redzējis jauno lēdiju «Zilajā pūķī», kā tas no Martina stāsta bija saprotams.

—   Visā pasaulē nebūs otras tādas jaunas lēdijas, ar kuras mīlestību ikviens džentlmenis varētu lepoties! — Marks pārliecināts izsaucās.

—   Pareizi! Un jūs redzējāt viņu, kad tā bija nelaimīga, — Martins sacīja, — bet ja jūs būtu viņu redzējis agrāk . ..

—   Tiesa, viņa bija mazliet nobēdājusies un drusku bālāka, nekā pienāktos būt, — Marks piekrita, — bet tāpēc viņa nebūt neizskatījās sjiktāk. Man liekas, ka tagad viņa atlabusi, kopš atgriezusies Londonā.

Martins pacēla acis no uguns un, uzlūkodams Marku kā plānprātiņu, noprasīja, ko šis gribot ar to sacīt.

—   Neko ļaunu, ser, — Marks apgalvoja. — Es nepavisam negribēju sacīt, ka viņai klājas labāk, kopš tā šķirta no jums; es tikai aizrādīju, ka viņai tagad labāks izskats.

—   Vai jūs gribat teikt, ka viņa ir Londonā? — Martins jautāja, steigā pieceldamies un atgrūzdams krēslu.

—   Nu, protams, — Marks izbrīnā atbildēja, arī pieceldamies no gultas.

—   Jūs gribat teikt, ka viņa arī patlaban ir Londonā?

—    Loti var būt, ser. Vismaz viņa te bija pirms nedēļas.

—   Un jūs zināt, kur viņa apmetusies?

—   Jā! — Marks atsaucās. — Bet jūs? Vai tad jūs nezināt?

—   Mīļais cilvēk, — Martins sacīja, satverdams viņu aiz abām rokārn, — es viņu neesmu ne reizi sastapis, kopš aizgāju no vectēvat

—   Nu, tādā gadījumā, — Marks noteica, uzsizdams ar dūri tik spēcīgi pa galdu, ka sautētās gaļas un šķiņķa šķēles sāka lēkāt, un aiz prieka tik augsti savilkdams uzacis, ka visa sejas āda šķitās sanākam uz pieres, — ja es jums neesmu paša likteņa sūtīts sulainis, tad nekāda «Zilā pūķa» pasaulē nekad nav bijis! Kā, vai tad es, staigādams pa veco kapsētu Sitijā, lai tiktu jautrā omā, neredzēju pats savām acīm jūsu vectēvu, kā viņš stebereja apkārt pa šo pašu kapsētu tepat vai apaļu stundu no vietas? Vai es neredzēju, kā viņš iegāja Todžersas pansijā, vai neredzēju, kā viņš iznāca, vai nepavadīju viņu līdz pašai viesnīcai un neteicu viņam, ka sen kāroju iestāties pie viņa par sulaini — mani pakalpojumi, viņa nauda — un ka esmu par to domājis, vēl «Pūķī» dzīvodams? Un vai tad nesēdēja pie viņa jauna lēdija, kas sāka smieties tā, ka prieks bija redzēt? Un vai jūsu vectēvs neteica, lai pienāku pēc nedēļas, un, kad biju pienācis, tad pateica, ka viņš vairs nevienam neticot un tāpēc mani nepieņemšot, toties pamieloja mani ar tādu vīnu, ka brīnums! Nu, redzat nu, — misters Teplijs izsaucās, pie kam viņa balsī komiski jaucās prieks ar īgnumu, — vai tas kāds gods būt jautram tādos apstākļos? Kurš tad nebūs jautrs, ja viss tā iegrozās?

Martins dažus mirkļus blenza viņā, kā neticēdams savām acīm un šaubīdamies, vai patiešām tas ir Marks, kas stāv viņa priekšā. Beidzot viņš jautāja, vai Marks domājot, ka pratīšot paslepus nodot jaunajai lēdijai vēstuli, ja viņa vēl atrastos pilsētā.

—   Vai es domāju? — Marks iesaucās. — Kā lai es nedomāju! Sēdieties te, ser! Rakstiet vēstuli, ser!

Un viņš ātri nokravāja galdu, nopurināja visas druskas kārniņā, paķēra tintnīcu no kamina dzegas, nolika krēslu pie galda, nosēdināja Martinu un pasniedza viņam tintē iemērktu .spalvu.

—   Lai top, ser! — viņš sauca. — Rakstiet tik labi stipri, ser! Lai iet līdz kaulam! Vai es tā domāju? Kā lai es nedomāju! Pie darba, ser!

Martins nebija daudz mudināms un stājās pie darba lielā steigā, bet misters Teplijs novilka svārkus un sāka pildīt kambarsulaiņa un apteksnes pienākumus vienā personā, kārtodams istabu, tīrīdams kaminu un vienā iaidā čukstus sarunādamies ar sevi.

— Kas par mīlīgu miteklīti, — viņš runāja, kasīdams degunu ar ogļu lāpstiņas rokturi un aplūkodams trūcīgo istabu, — kaut tik daudz tā prieka. Un jumts arī caurs. Nav slikti. Gulta tikko turas uz kājām. Un es varu apzvērēt, ka tā ir visādu asinssūcēju pilna. Nu man atkal ir dūša kā miets. Kas par noplīsušu naktsmici! Tā ir laba zīme. Mēs vēl tiksim uz zaļa zara. Ei Džeina! — viņš sauca, pārliecies pār kāpņu margām. — Nes nu, mīļā, manam saimniekam to karsto dzeramo, ko tur vārīja, kad es atnācu! Tas ir pareizi, ser! — viņš pievērsās Martinam. — Rakstiet no visas sirds, ser! Un, lūdzami, cik vien maigi var, ser! Šādās lietās, ser, nemaz nav iespējams pāršaut pār strīpu!

## XIV NODAĻA, KURA MARTINS ATVADĀS NO SIRDSDAMAS UN PAGODINA KADU NEICVEROJAMU CILVĒKU, KURA LAIMI APŅĒMIES NODIBINĀT, IECEĻOT TO PAR VIŅAS AIZGĀDNI.

Kad vēstule bija atbilstoši parakstīta, aizzīmogota un noadresēta, to iedeva Markam Teplijam, lai viņš to iespējami ātri nogādātu adresatam. Un Marks tik sekmīgi izpildīja šo uzdevumu, ka ieradās vēl tai pašā Vakarā, kad traktieri jau grasījās slēgt ciet, ar priecīgo vēsti, ka uzsūtījis vēstuli jaunajai lēdijai, ievietodams to savā sūtījumā kopā ar īsu lūgumu pieņemt viņu mistera Čezlvita dienestā, un ka lēdija pati nonākusi lejā un sacījusi lielā uztraukumā un steigā, ka sastapšoties ar Marka saimnieku rīt pulksten astoņos Sent-Džeirnsa parkā. Jaunais saimnieks un jaunais kalpotājs tūliņ vienojās, ka Marks jau laikus gaidīs pie viesnīcas, lai pavadītu jauno lēdiju uz satikšanās vietu; pēc šās norunas abi šķīrās, bet Martins pirms došanās pie miera uzrakstīja vēl vienu vēstuli, par ko savā laikā būs vairāk zināms.

Viņš uzcēlās pirms ausmas un ieradās parkā reizē ar ritu, kas bija tērpies visnepievilcīgākajā no savām trīs simti sešdesmit piecām tualetēm gadā. Rīts bija drēgns, salts, tumšs un drūms; mākoņi tikpat duļķainā krāsā kā zeme, un ik ielas un šķērsielas saīsināto perspektivu noslēdza miglas auts kā netīrs priekškars.

«Ir gan piemērots laiks, lai es te slapstītos kā zaglis!» Martins sarūgtināts domāja. «Piemērots laiks mīlētājiem, lai satiktos zem klajām debesīm visu garāmgājēju acu priekšā! Man jābrauc projām, cik drīz vien varu, jo atrodos jau pavisam neapskaužamā stāvoklī.»

Tā prātodams, viņš varbūt būtu nonācis pie domām, ka jaunai meitenei arī neklājas nākt laukā no mājas tik nepiemērotā rītā un vēl ar tādu nolūku. Taču, ja viņa pārdomas arī virzījās pa tādu ceļu, tās pārtrauca pašas meitenes ierašanās, un Martins steidzās viņai pretī. Viņas bruņinieks, misters Teplijs, to pašu mirkli smalkjūtīgi atkāpās un, pacēlis galvu, sāka ar vislielāko interesi aplūkot miglu.

—   Dārgais Martin! — Merija sacīja.

—   Dārgā Merij! — Martins atsaucās. Un tik dīvaini ļaudis ir šie iemīlējušies, ka abi tobrīd neteica vairs ne vārda, tikai Martins paņēma viņu zem rokas, satvēra viņas pirkstus, un tad abi nosoļoja reizes desmit šurp turp pa īso aleju, kura tiem likās nomaļāka par citām.

—   Ja tu esi kaut mazliet pārvērtusies, mana sirds, kopš mēs šķīrāmies, tad tikai kļuvusi vēl daiļāka! — Martins sacīja, vērdamies viņā ar lepnumu un aizgrābtību.

Ja viņa būtu piederējusi pie parastās iemīlējušos meiču sugas, tad būtu noliegusi to viskoķetākā kārtā; būtu stāstījusi, ka kļuvusi līdzīga ēnai, ka galīgi panīkusi aiz bēdām un asarām, ka dilst aiz ilgām, kas to novedīs priekšlaicīgi kapā, ka viņas dvēseles ciešanas nav izturamas, un, ja ne ar vārdiem, tad asarām vai ar abiem šiem izteiksmes līdzekļiem kopā būtu likusi viņam to saprast un būtu viņu galīgi nomocījusi. Tomēr Merija bija baudījusi stingrāku audzināšanu nekā tā, ko parasti bauda lielais vairums meiteņu; viņas raksturu bija rūdījusi skarba nepieciešamība un panesība un jaunības pārbaudījumi izveidojuši viņai patstāvīgu, pašaizliedzīgu.

nopietnu un uzticamu dvēseli, kas bija iemantojusi — par laimi sev un Martinam vai ne, tas patlaban nav svarīgi — to maigām sirdīm piemītošo cildenumu, ko dzīves negaisi un cīņas vai to sniegtās mācības parasti attīsta brieduma gados. Nesamaitāta, neizlutināta ne priekos, ne bēdās, dziļi, sirsnīgi un neviltoti pieķērusies savas pirmās mīlestības priekšmetam, viņa raudzījās uz Martinu kā uz cilvēku, kas viņas dēļ padzīts no mājas un ģimenes, un nedomāja izpaust savu mīlestību citādi kā vienīgi iepriecinošos un uzmundrinošos, lielas paļaušanās un pateicīgas uzticības pilnos vārdos, tāpat kā nedomāja atteikties no šās mīlestības, lai kādi ļauni vilinājumi stātos ceļā.

—   Bet kāpēc tu esi pārvērties, Martin, tas taču mani skar vistuvāk? — viņa jautāja. — Tu izskaties nemierīgāks un vairāk noraizējies nekā agrāk.

—   Nu, mana sirds, — Martins atbildēja, apskaudams viņu, gan iepriekš apskatījies, vai tuvumā nav nevajadzīgu vērotāju, un pārliecinājies, ka misters Teplijs pētī miglu vēl aizrautīgāk, — būtu savādi, ja es nebūtu pārvērties, jo mana dzīve, sevišķi pēdējā laikā, nebija nekāda vieglā.

—    Es zinu, ka tev klājās grūti, — viņa sacīja. —Vai es kaut uz mirkli esmu aizmirsusi to un tevi?

—   Ceru, ka bieži ne, — Martins atbildēja. — Esmu pārliecināts, ka bieži ne. Man ir zināmas tiesības domāt, ka bieži ne, Merij, jo esmu pārcietis daudz pazemojumu un posta un ir dabiski, ka ceru uz šo atalgojumu.

—   Visai trūcīgs atalgojums, — viņa vārgi pasmaidīja. .— Taču tas pieder tev un paliks tavs uz visiem laikiem. Tu esi dārgi samaksājis par šo nabaga sirdi, Martin, toties tā mūžam būs tavējā un nekad netaps neuzticīga.

—    Protams, es par to esmu pilnīgi pārliecināts, — Martins sacīja, — citādi es nekad nebūtu pieļāvis, ka mani noved pašreizējā stāvoklī. Un nerunā par nabaga sirdi, Merij, jo tā ir bagāta sirds. Bet tagad es gribu atklāt tev kādu plānu, dārgākā, kas tevi gan sākumā pārsteigs, kaut arī izdomāts tikai tevis dēļ. Es braucu, — vi ir. lēni piemetināja, dziļi ielūkodamies viņas tumšo, mirdzošo acu brīnišķīgajās dzīlēs, — uz ārzemēm!

. — Uz ārzemem, Martin!

—   Tikai uz Ameriku. Nu, re — tu jau nokar galvu!

—   Ja tas tā ir vai bija — ceru, ka drīkstu tā sacīt, — viņa pēc īsa klusuma brīža atbildēja, paceldama galvu Itn atkal raudzīdamās Martinam sejā, — tad aiz sāpēm, Iedomājoties, kas tev jāiztur manis dēļ. Es nesākšu tevi ii!runāt, Martin, taču tas ir bezgala tālu, aiz plaša fekeana, kam jātiek pāri; slimība un trūkums ir visur grūti panesami, bet sevišķi neizturami tie ir svešā zemē. Vai tu esi par to padomājis?

—   Vai esmu padomājis? -rizsaucās Martins, necenzdamies ne par matu apspiest savu ierasto dedzīgumu p.it Merijas dēļ, lai gan viņš to ļoti mīlēja. — Ko tad lai es daru? Tev, mana sirds, ir viegli jautāt, vai esmu par to padomājis, bet pie reizes tu varētu pajautāt arī, vai esmu padomājis par badā miršanu savā dzimtenē, vai esmu padomājis, kā nopelnīt iztiku, piemēram, ar bagažas nesēja darbu vai kā maizes kumosa dēļ diendienā nodarboties ar zirgu pieskatīšanu ielās. Nu, nu, — viņš piemetināja maigākā balsī, — nenokar galvu, dārgā, man tā vajadzīgs mierinājums, ko spēj sniegt vienīgi tava mīļā seja. Tā, nu ir atkal labi! Nu tu atkal esi drosmīga.

—   Es cenšos tāda būt, — viņa atbildēja, smaidot caur

asarām.

—   Censties būt visa krietna paraugam un būt tādai — tas tev ir viens un tas pats. Vai tad es to jau sen nezinu? — Martins līksmi sacīja. — Tā! Vienkārši vareni! Nu es varu pastāstīt tev visu, ko esmu nodomājis, ar tādu pašu prieku, it kā tu jau būtu mana sieva, Merij.

Merija ciešāk piespiedās pie viņa pleca un, pacēlusi galvu, lūdza viņu turpināt.

—   Tu zini, — Martins iesāka, rotaļādamies ar mazo rociņu, kas dusēja uz viņa piedurknes, — ka maniem mēģinājumiem gūt panākumus dzimtenē tika likti ceļā šķēršļi un kavēkļi. Nerunāšu par to, kas tā darīja, jo tas mūs abus sāpinātu. Taču tā tas ir. Vai tu esi dzirdējusi viņu pēdējā laikā runajani par kādu mūsu radinieku Peksnifu? Atbildi man tikai to, neko vairāk!

—   Esmu dzirdējusi — par lielu brīnumu, — ka Peksnifs esot labāks cilvēks, nekā viņam licies.

—   Es jau tā domāju, — Martins pārtrauca.

—   Un ka varbūt mēs iepazīšoties ar Peksnifu un pat dzīvošot kopā ar to un, liekas, ar tā meitām. Viņam ir meitas, vai nav tiesa, mīļais?

—   Vesels pāris, — Martins atbildēja. — Lielisks pāris! īsti dimanti!

—   Ak, tu joko!

—    Ir joki, kas ļoti līdzīgi patiesībai un kas izpauž ne mazumu pretīguma, — Martins sacīja. — Tādā garā es jokoju par misteru Peksnifu (pie kura dzīvoju kā viņa palīgs un kurš mani apvainoja un pazemoja). Lai notiktu kas notikdams, lai cik tuvu tev nāktos iepazīties ar Peksnifa ģimeni, nekad nepiemirsti, Merij, nekad neizlaid no prāta šo apgalvojumu, kaut arī apstākļi šķietami runātu tam pretī: Peksnifs ir nelietis!

—   Vai patiešām?

—   Ir domās, ir darbos un visādā citādā nozīmē. Nelietis no galvas līdz kājām, līdz pēdējai asins lāsītei. Par viņa meitām varu sacīt tikai to, ka tās, pēc visa spriežot, ir paklausīgas jaunas lēdijas, kas visur uzskata tēvu par paraugu. Es novirzījos no temata, bet nu es atkal atgriežos pie tā, ko gribēju sacīt.

Viņš apklusa, lai vēlreiz ielūkotos Merijai acīs, un, pametis ašu skatienu pār plecu un pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, bet Marks tikpat cītīgi vēro miglu, ne tikai pavērās uz viņas lūpām, bet arī noskūpstīja tās.

—   Tātad es braucu uz Ameriku cerībā gūt panākumus un ļoti drīz atgriezties dzimtenē, varbūt tāpēc, lai aizvestu tevi uz dažiem gadiem sev līdzi, un katrā ziņā tāpēc, lai pieteiktu savas tiesības uz tevi, jo pēc tik daudziem pārbaudījumiem es vairs nebīstos, ka tu uzskatītu par savu pienākumu palikt pie cilvēka, kurš darīs visu, ko vien varēs (tā taču ir patiesība), lai man nebūtu pajumtes savā dzimtajā zemē. Cik ilgi būšu projām, to, protams, nevaru noteikt, taču pārāk ilgi tas nebūs. Paļaujies šai ziņā uz mani!

, — Bet tikmēr, dārgais Martin . ..

—   Taisni par to es dzīros runāt. Tikmēr tu saņemsi /.iņas par mani nepārtraukti un šādā kārtā.

Martins uz mirkli apklusa, kamēr izvilka no kabatas p īgājušo nakti uzrakstīto vēstuli, un tad turpināja:

—   Pie tā cilvēka (es domāju misteru Peksnifu) kalpo un viņa namā dzīvo kāds Pinčs — neaizmirsti šo uzvārdu, Merij! Tas ir vientuļš nabaga savādnieks, bet patiesi godīgs un sirsnīgs draugs, centīgs un pieķēries man no visas sirds, par ko esmu apņēmies viņam ar laiku atmaksāt, palīdzot tikt uz priekšu šādā vai tādā kārtā.

—   Tu esi augstsirdīgs kā vienmēr, Martin!

—    O, par to nav vērts runāt, mana sirds, — Martins atteica. — Viņš ir ļoti pateicīgs un alkst man pakalpot, un tā man ir vislabākā atmaksa. Kādu vakaru es izstāstīju šim Pinčam savu dzīves gājumu, pastāstīju arī par tevi un varu teikt, ka tas viņu ļoti ieinteresēja, jo viņš tevi pazīst! Jā, vari brīnīties un, jo vairāk, jo labāk, tāpēc ka tas tev piestāv: tu esot klausījusies, kā viņš spēlējis ērģeles tā ciema baznīcā, un viņš redzējis tevi klausāmies un juties taisni apgarots!

—    Tad viņš bija ērģelnieks? — Merija izsaucās. — Es viņam esmu pateicīga no visas sirds!

—    Bija un ir, — Martins atbildēja, — un nekā par to nesaņem. Tādu vientiesi pat dienā ar uguni nesamekles! Tīrais bērns! Bet viņš ir krietns radījums, to tu vari man ticēt.

—    Par to es nešaubos, — Merija dziļi nopietni sacīja. — Tādam viņam jābūt.

—    Tāds viņš patiešām arī ir, — Martins apstiprināja parastajā nevērīgajā tonī. — Nu, un tāpēc man ienāca prātā … bet, pag, ja es nolasīšu to, ko esmu uzrakstījis un gribu ar šodienas pastu aizsūtīt, tad tev viss būs skaidrs. «Dārgais Tom Pinč!» Tas varbūt skan drusku familiari, — Martins piebilda, pēkšņi atcerēdamies, cik lepni pats izturējies, šķiroties no Pinča, — bet es viņu mēdzu tā uzrunāt, jo tas viņam patīk un sagādā prieku.

—   Tu rīkojies ļoti pareizi un ļoti augstsirdīgi, — Merija teica.

—    Tev taisnība! — Martins piekrita. — Kāpēc lai cilvēks nebūtu augstsirdīgs, ja tas iespējams, un TomsJ kā jau sacīju, ir patiešām krietns zēns. «Dārgais Tom Pinč, es adresēju šo vēstuli misis Lūpiņai «Zilajā pūķī» un īsā zīmītē lūdzu viņu nodot to jums, nedarot nevie< nam citam to zināmu, un rīkoties arī turpmāk tā ar visām vēstulēm, ko no manis saņems. Kāpēc es tā rīkojos, to nav grūti uzminēt…» Es gan nezinu, vai viņš sapratīs, — Martins piezīmēja, pārtraucot lasīšanu, — viņam, nabagam, gausa domāšana, bet gan ar laiku aptvers. Iemesls ir ļoti vienkāršs: es negribu, lai citi lasītu manas vēstules, un it īpaši tas nelietis, kuru Pinčs uzskata par eņģeli.

—   Vai atkal misters Peksnifs? — Merija iejautājās.

—   Kas cits! — Martins attrauca. — «… to nav grūti uzminēt. Esmu nokārtojis visu, lai dotos uz Ameriku, un jums būs pārsteigums dzirdēt, ka mani pavada Marks Teplijs, ar kuru nejauši sastapos Londonā un kurš grib, lai ņemu viņu savā aizgādībā …» Es te domāju, mana dārgā, — Martins atkal pārtrauca lasīšanu, — mūsu draugu tur aizmugurē.

Viņa bija iepriecināta, to dzirdot, un uzmeta laipnu skatienu Markam, kas šādā gadījumā novērsa acis no miglas un uztvēra Merijas skatienu vislielākajā sajūsmā. Viņa noteica pietiekami skaļi, ka Teplijs esot lāga dvēsele un jautrs pēc dabas un noteikti būšot uzticīgs Martinam; misters Teplijs klusībā nozvērējās vienmēr izpelnīties šādas uzslavas no viņas lūpām, kaut vai tāpēc vajadzētu doties nāvē.

—   «Un nu, mans dārgais Pinč,» — Martins turpināja, — «es gribu parādīt jurns lielu uzticību, zinādams, ka varu pilnīgi paļauties uz jūsu godu un smalkjūtību, kā arī tāpēc, ka man nav neviena cita, uz ko es varētu paļauties.»

—   Es gan tā neteiktu, Martin.

—   Neteiktu? Labi! Es to izsvītrošu, lai gan tā irnilnīga patiesība.

—   Bet tā varbūt skan diezgan nežēlīgi.

—   Nu, es nedomāju taisīt ceremonijas ar Pinču, — Martins noteica. — Tas nav vajadzīgs. Bet, ja tu vēlies, es to izsvītrošu un likšu punktu pēc «smalkjūtības». Ļoti labi! «Es ne tikai…» — tā ir atkal vēstule, saproti.

—   Es saprotu.

—   «Es ne tikai uzdodu jums nosūtīt manas vēstules lai jaunajai lēdijai, par ko mēs runājām, kad viņa tās pieprasīs, bet pilnīgā nopietnībā novēlu viņu jūsu gādībai un rūpēm, ja jums abiem gadīsies sastapties manā prombūtnes laikā. Man ir iemesls domāt, ka jums drīz vien radīsies iespēja satikties un pat ļoti bieži, un, lai gan jūsu stāvoklī maz iespēju izgaisināt viņas raizes, tomēr esmu pilnīgi pārliecināts, ka jūs darīsiet visu iespējamo un tā attaisnosiet uzticību, ko jūtu pret jums.» Redzi, dārgā Merij, — Martins aizrādīja, — tev tas būs liels mierinājums, ja tev būs kāds, lai nezin cik liels vientiesis, ar ko runāt par mani; un, tiklīdz tu sāksi runāt ar Pinču, tā tūliņ sajutīsi, ka no viņa nepavisam nav jākautrējas, tas ir tikpat kā runāt ar kādu vecenīti.

—   Lai būtu kā būdams, — Merija smaidīdama sacīja, — viņš ir tavs draugs, un ar to pietiek.

—   Jā, zināms, viņš ir mans draugs. Es viņam īstenībā daudz reižu esmu sacījis, ka mēs vienmēr izturēsimies labi pret viņu un ka viņš allaž baudīs mūsu labvēlību, un viņš par to ir ļoti pateicīgs, patiesi pateicīgs, tā viņam laba rakstura īpašība. Es zinu, ka viņš tev patiks, mana sirds. Tu gan redzēsi, ka viņam piemīt daudz kas komisks un vecmodīgs; vari droši smieties par Tomu, viņš to neņems ļaunā. Drīzāk tas viņam sagādās prieku, nudien!

—   Domāju, ka nesākšu viņu pārbaudīt, Martin.

—   Zināms, tas arī nav vajadzīgs, — Martins pievienojās, — taču, manuprāt, tev būs grūti novaldīt smaidu. Bet tas vairs nepieder pie šā jautājuma un pie vēstules vēl mazāk, kas beidzas tā: «Zinādams, ka nav vajadzības vairāk runāt par uzdevumu, ko jums uzticēju, jo tas būs pietiekami iespiedies jūsu atmiņā, teikšu tikai, atvadoties no jums un cerot uz drīzu satikšanos, ka no šā brīža uzņemos gādāt par jūsu panākumiem un laimi kā pats par savējiem. Uz to varat paļauties. Un ticiet man, dārgais Tom Pinč, ka es palieku jūsu uzticamais draugs Martins Čezlvits. P. S. Pievienoju sumu, ko jūs tik laipni…» O! — Martins apķērās un salocīja vēstuli. — Tie ir nieki!

Šai kritiskajā mirklī viņu pārtrauca Marks Teplijs, kas atvainodamies aizrādīja, ka Kavalerijas gvardu staba pulkstenis sitot deviņi.

—   Es nebūtu neko sacījis, ser, — Marks piemetināja, — ja vien jaunā lēdija nebūtu pati man piekodinājusi atgādināt.

—  Jā, es lūdzu atgādināt, — Merija teica, — paldies, tas bija labi. Es tūliņ būšu visu pasacījusi un mēs varēsim šķirties. Laiks negaida, dārgais Martin, un, kaut gan man tik daudz kas sakāms, taču labāk lai tas paliek neizteikts, kamēr pienāks nākamā laimīgā sastapšanās reize. Lai dievs piešķir jums veiksmi un liek drīz atgriezties! Es ticu, ka tā būs.

—   Tici? — Martins izsaucās. — Mēs visi tam ticam. Kas ir daži mēneši? Kas ir kaut vai gads? Kad es pārbraukšu kā uzvarētājs, izlauzis sev ceju dzīvē, tad gan mūsu pašreizējā satikšanās liksies bēdīga, ja atskatīsimies uz to. Bet patlaban! Es pat nevēlētos labvēlīgākus apstākļus aizbraukšanai arī tad, ja tas būtu iespējams, jo tad man negribētos braukt projām un es nebūtu pārliecināts, ka tas nepieciešams.

—   Jā, jā. Es arī domāju tāpat. Kad tu brauc?

—   Šovakar. Vispirms uz Liverpūli. Kuģis dodoties ceļā pēc trim dienām, tā stāsta. Visilgākais — pēc mēneša mēs jau būsim galā. Un kas ir mēnesis! Cik tādu nav pagājuši kopš mūsu pēdējās tikšanās!

—   Daudz, ja raugās atpakaļ, — Merija sacīja, piebalsodama viņa jautrajam tonim, — bet laiks aizsteidzas nemanīts.

—   Pavisam nemanīts! — Martins piekrita. — Es redzēšu citas zemes, citas ainavas, citus cilvēkus, citas parašas, man būs citas rūpes un cerības. Laiks aizskries kā ar spārniem. Es visu izturēšu, Merij, ja tikai dzīvošu vienā trauksmē!

Vai patiešām Martins domāja vienīgi par sevi, nein.i/, nerūpēdamies par to, ko šķiršanās nesīs viņai: mēmu, vienmuļu pacietību, bailes, kas kremt dienu un nakti? Vai nebija dzirdama neīsta skaņa šai bravurībā, šai nepārtrauktajā «es, es», lai viņš runātu par ko runādams? Jā, bet tikai ne Merijas ausīm! Varbūt pretējā gadījumā būtu labāk, taču tāda nu reiz bija viņas daba. Viņa dzirdēja Martina vārdos to pašu drosmīgo garu, kas viņas dēļ bija atmetis kā vecas skrandas jebkuru savtību, jebkuru pašlabumu, kas uzņēmās briesmas un postu, lai tikai sagādātu viņai kādreiz laimi un mieru! Neko citu viņa nedzirdēja. Tā sirds, kur patmīlība nav atradusi sev mājas vietu un uzcēlusi sev troni, dažkārt nepazīst patmīlības atbaidošo seju, pat sastopoties vaigu vaigā. Senatnē uzskatīja, ka tikai ļaunu garu apsēstais spēj ieraudzīt dēmonus, kas slēpjas citu cilvēku sirdis; tā arī mūsu dienās dažādi netikumi allaž pazīst cits citu, lai kur tie slēptos, turpretī tikums ir lētticīgs un akls.

—   Ceturksnis pagājis! — misters Teplijs brīdinot

uzsauca.

—   Tūliņ iesim-, — Merija atbildēja. — Man vēl kas jāsaka tev, dārgais Martin. Pirms dažām minūtēm tu rnan prasīji atbildi tikai uz vienu jautājumu, bet tev katrā ziņā jāzina (citādi man nebūs miera), ka kopš mūsu šķiršanās, kuras nelaimīgais iemesls es biju, viņš nav ne reizi nosaucis tavu vārdu, ne reizi nav tevi pieminējis kaut vai aplinku ceļā, ar sarūgtinājumu vai naidu, un vienmēr bijis vienādi laipns pret mani.

—   Pateicos viņam par pēdējo, bet ne par ko vairāk, — Martins atsacīja. — Ja labi apsver, es varētu pateikties arī par viņa klusēšanu, it sevišķi tāpēc, ka es nemaz nevēlos un negaidu, lai viņš kādreiz pieminētu manu vārdu. Varbūt viņš to pieminēs ar pārmetumu savā testamentā. Lai dara, kā patīk! Kamēr viņa pārmetumi sasniegs mani, viņš jau gulēs kapā kā iemiesots izsmiekls par paša niknumu. Dievs ar viņu!

—   Martin! Ja tu kaut retumis, klusā brīdī, ziemu pie pavarda vai vasaru klajumā, klausoties liegās mūzikas skaņās vai domājot par nāvi, par dzimteni vai par bērnību … ja tu tādā brīdī kaut reizi mēnesī, kaut reizi gadā pieminētu viņu vai kādu citu, kas nodarījis tev ļaunu, tad tu piedotu viņam savā sirdī, to es zinu!

—   Ja es domātu, ka tas var notikt, Merij, — viņš atbildēja, — tad es apņemtos nepavisam nepieminēt viņu tādā brīdī, lai man nebūtu jākaunas par šādu vājību. Es neesmu tāpēc nācis pasaulē, lai kļūtu par tāda cilvēka rotaļlietu, marioneti, kura untumiem un iedomām esmu uzupurējis visu savu jaunību, atmaksājot par to labo, ko viņš man darījis. Tas bija mūsu abu labprātīgs darījums, vienošanās un ne vairāk, tāpēc es neesmu viņam parādā, man nav ar asarām jāizlūdzas piedošana. Es zinu, viņš tev aizliedza pieminēt manu vārdu, Martinš trauksmīgi piemetināja. — Tā taču ir, vai ne?

—   Tas bija tik sen, — Merija sacīja, — tūliņ pēc ķildas un pirms tavas aiziešanas. Kopš tā laika viņš nekā nav teicis.

—    Kopš tā laika viņš nekā nav teicis, jo neradās attiecīgs gadījums, — Martins atbildēja, — bet šā vai tā, tas nav svarīgi. Lai turpmāk vairs nepieminam viņu! Un tāpēc, dārgā, — viņš aši piekļāva meiteni, jo bija pienācis laiks šķirties, — ne pirmajā vēstulē, ko tu man sūtīsi, adresējot uz Ņujorkas pastu, ne arī pārējās, ko sūtīsi ar Pinča starpniecību, nepiemini viņu; atceries, ka mums viņš vairs neeksistē, mums viņš ir miris. Nu, lai dievs tev palīdz! Šī nav ne piemērota sastapšanās, ne atvadīšanās vieta, bet nākamreiz mēs satiksimies citādi un labāk, lai tad nešķirtos vairs līdz pēdējām rūgtajām ardievām.

—   Vēl viens jautājums, Martin. Vai tev ir nauda ceļam?

—   Nauda? — Martins atsaucās; viņā runāja vai nu lepnums, vai vēlēšanās nomierināt Meriju. — Vai man ir nauda? Un tā jautā emigranta sieva! Kā tad es varētu tikt uz priekšu pa sauszemi vai jūru, ja man nebūtu naudas, mana sirds?

—   Es gribēju prasīt, vai tev pietiek.

—   Vai rnan pietiek? Vairāk, nekā vajag! Divdesmitkārt vairāk, nekā vajag. Pilnas kabatas! Mums ar Marku tik daudz naudas visām mūsu vajadzībām, it kā mūsu bagažā atrastos pilnības rags.

—   Pagājusi pusstunda! — misters Teplijs uzsauca.

—   Dzīvo sveiks, simtkārt sveiks! — Merija izrunāja trīcošā balsī.

Marks Teplijs ļoti labi saprata, cik salts ir šāda «sveiks» mierinājums. Varbūt viņš bija to uzzinājis no grāmatām, varbūt no pieredzes, varbūt ticis pie šās izpratnes ar nojautu — grūti sacīt. Tomēr viņš to labi saprata, jo izvēlējās visgudrāko rīcības veidu, kāds vispār bija iespējams pašreizējos apstākļos. Viņš sāka nevaldāmi šķaudīt un tāpēc bija spiests novērsties. Tādā kārtā viņš aizsedza iemīlējušos un norobežoja tos no pasaules.

Sekoja neilgs klusuma brīdis, bet Markam bija tāda vārdos neizsakāma nojauta, ka viss norit pareizi. Tad Merija ašiem soļiem pagāja viņam garām, nolaidusi plīvuru, un pamāja, lai viņš nāk līdzi. Viņa vēlreiz apstājās, iekams nogriezās ap stūri, un pameta ar roku Martinam. Tas paspēra soli uz priekšu, it kā vēl kas būtu sakāms, taču Merija sāka iet ātrāk, un misters Teplijs sekoja viņai, kā pieklājas.

Kad viņš atkal pievienojās Martinam tā istabā, šis džentlmenis sēdēja drūmās domās pie kamina, uzcēlis kājas uz putekļu klātajiem režģiem, atspiedis elkoņus pret ceļgaliem un ne visai gleznaini atbalstījis zodu plaukstās.

—   Nu, Mark?

—   Nu, ser, — Marks sacīja, atvilcis elpu, — es laimīgi aizvadīju jauno lēdiju līdz mājām, un nu man sirds mierīga. Viņa sūta jums, ser, daudz mīļu vārdu un šo par piemiņu, — un viņš pasniedza Martinam gredzenu.

—   Briljanti! — Martins noteica, skūpstot gredzenu, — būsim taisnīgi — devējas, ne briljantu dēļ, — un uzmaucot to mazajā pirkstiņā. — Skaisti briljanti, Mark! Mans vectēvs ir liels savādnieks. Jādomā, ka tā ir viņa dāvana.

Markam Teplijam bija skaidrs kā diena, ka Merija pati nopirkusi gredzenu, lai viņa bezrūpīgajam sarunu biedram būtu kas vērtīgs līdzi, ja rastos vajadzība. Lai gan Martina pirkstā zaigojošā dārguma vēsture Markam bija tikpat maz pazīstama kā pašam Martinam, tomēr

Marks bija tik cieši pārliecināts, ka Merija izdevusi par šo pirkumu visus savus ietaupījumus, it kā pats būtu palīdzējis noskaitīt naudu. Viņas iemīļotā jaunekļa dīvainā neattapība šai sīkajā gadījumā tūliņ modināja Markam domas par šās īpašības īstajiem pamatiem un celoņiem, un kopš šā brīža viņam kļuva pilnīgi skaidrs Martina rakstura galvenais vilciens.

—   Viņa ir visu to upuru cienīga, ko esmu nesis, — Martins sacīja, sakrustojis rokas un vērdamies kamina pelnos, it kā rezumējot savas pārtrauktās domas. — Pilnīgi cienīga. Nekādas bagātības, — te viņš paberzēja zodu un mirkli apsvēra, — nespētu mani atalgot, ja man būtu jāzaudē tāda būtne. Nemaz jau nerunājot par to, ka, Cenzdamies pēc viņas mīlestības, es sekoju pats savām tieksmēm un izjaucu citu egoistiskos plānus, kuriem uz tiem nebija nekādu tiesību. Viņa ir pilnīgi visu to upuru cienīga, kurus esmu nesis, pat vairāk nekā cienīga. Tā tas ir. Neapšaubāmi!

Varbūt šīs pārdomas sasniedza Marku Tepliju, lai gan nebūt nebija tā ausīm domātas, kaut ari izrunātas diezgan skaļā balsī. Šā vai tā, bet viņš stāvēja, raugoties Martinā ar tik neaprakstāmu un visai sarežģītu sejas izteiksmi, kamēr Martins atjēdzās un uzmeta viņam skatienu; tad Marks novērsās un steigšus saka gatavoties ceļam, neizdvesdams nevienu skaņu, tikai smaidīdams sevišķi drūmu smaidu, taču pēc viņa sejas vaibstīšanās un lūpu kustības varēja noprast, ka viņš atvieglo sirdi ar iemīļoto vārdu:

—   Jautra būšana!

## XV NODAĻA AR PIEDZIEDĀJUMU «LAI DZĪVO KOLUMBIJA!».

Tumša, necaurredzama nakts; cilvēki sildās gultās vai spiežas tuvāk ugunij; trūkums, ko žēlsirdība atstājusi bez patvēruma, drebinās ielu stūros; torņi vēl dun, jo nule tikai rimušās skanēt zvanu mēles pēc gaudīgā vēstījuma: «Pirmā stunda!» Zemi sedz sēru auts kā pec vakarējām bērēm; tumšu koku kopas skumji vēdina milzīgus sēru plīvurus; viss norimis, viss klusē, iegrimis dziļā miegā, izņemot trauksmīgos mākoņus, kas slīd gar mēnesi, un izmanīgo vēju, kas dzenas tiem pakaļ pa zemi, te pieplokot un ieklausoties, te metoties tālāk, eaukstinot lapas, te sastingstot uz vietas, te zogoties uz priekšu kā indiānis pa pēdām.

Kurp gan tik aši traucas mākoņi un vējš? Ja tie līdzīgi ļauniem gariem steidzas uz kādu tumsas spēku sapulci, tad kādos tuksnesīgos klajumos notiek šo štiehiju apspriede un uz kurieni tās joņo savā baismīgajā līksmē?

Uz šejieni! Arā no šaurā sprosta, ko sauc par zemi, ūdeņu plašajā klaidā. Te tie trako, auro, svilpo un gaudo cauru nakti. Te atplūst dobjas balsis no alām tās mazās saliņas krastos, kura tik mierīgi dus tūkstošiem jūdžu atstatumā neganto viļņu vālos; šīm balsīm pretim laužas viesuļi no nezināmiem pasaules klajiem. Te tie plosās bez valda, cīnās un trako, kamēr jūra, iesvēlusies tādā pašā negantībā, sāk plosīties vēl šausmīgāk, un tad visapkārt ir viens vienīgs ārprāts.

Aizvien tālāk, tālāk un tālāk pa bezgalīgiem, sabangotiem plašumiem traucas gari, līgani vāli. Kalni un bezdibeņi te parādās, te izzūd, un tur, kur nupat slējās kalns, atveras bezdibenis, un pēkšņi viss pārvēršas brūkoša ūdens virdošajā blāķī. Vajāšana un bēgšana, nikna viļņu atbrāzma, mežonīga cīņa — un viss izšķīst putās, kas baigi balsnī nakts melnumā. Aizvien tālāk, tālāk un tālāk, nepārtraukti mainot ir vietu, ir krāsu, nepastāvīgi visā, izņemotmūžīgu cīņu, traucas viļņi, aizvien melnāka tumst nakts, aizvien trakāk gaudo vēji, aizvien draudīgāks un apdullinošāks grand miljoniem balsu rēciens pār okeānu, kad pēkšņi vētras auros ielaužas negants brēciens: «Kuģis!»

Tas dodas uz priekšu, varonīgi cīnīdamies ar stiebiju; tā slaidie masti liecas, no viļņu triecieniem dreb apšuve; tas dodas uz priekšu, te izsliedamies viļņu krēpēs, te krizdams ūdeņu aizās, kā paslēpdamies uz mirkli no jūras dusmām; un vētras balsis gaisos un ūdeņos auro vēl negantāk: «Kuģis!»

Un tomēr tas traucas tālāk; un, izdzirdējuši šo brēcienu, saniknotie viļņi paceļ sirmās galvas un slejas cits pār citu, lai pabrīnītos par šo pārdrošību, un, ciktāl vien tumsā var saredzēt uz klāja stāvošie jūrnieki, tie drūzmējas ap kuģi, gremdē cits citu un brāž atkal šurp, draudīgas ziņkāres dzīti. Tie sašķist augstu virs kuģa un rēc, un plosās visapkārt; un, dodot vietu citiem, tie pazūd vaidot un sairst pīšļos neauglīgās dusmās. Un tomēr kuģis varonīgi traucas uz priekšu. Un, kaut gan visu nakti ap to drūzmējas nemierīgie kaujas pulki un rīta ausma atsedz bezgalīgu .mutuļojošu ūdeņu klaidu, kas nemitīgi brūk virsū kuģim, — tas tomēr dodas uz priekšu, blāvu uguņu apgaismots, un ļaudis kajitēs guļ, it kā postošā stichija nelūkotos iekšā pa katru spraugu un katru šuvi un noslīkušo jūrnieku kaps, ko klāj tikai dēlis, nebūtu atviezis zem kājām bezdibenīgas dzīles.

Guļošo pasažieru pulkā atradās arī Martins un Marks Teplijs, iegrimuši smagā miegā, neparastās kustības nogurdināti, nejuzdami kajites smacīgo gaisu un viļņu bangošanu. Bija jau gaiša diena, kad Marks pamodās, kā pa miglu atcerēdamies sapni, it kā būtu iegulies gultā ar četriem pīlāriem, kura pa nakti apgāzusies ar kājām uz augšu. Tam visam tomēr bija vairāk pamata, nekā Marks domāja, jo pirmais, ko viņš pamodies ieraudzīja, bija viņa paša pēdas, kas lūkojās lejup, kā viņš vēlāk stāstīja, saslējušās gandrīz perpendikulāri.

—   Nu, — Marks ierunājās, ieņēmis beidzot sēdošu stāvokli pēc ilgas un panākumiem nabagas cīņas ar kuģa šūpošanos, — šī ir pirmā reize manā mūžā, kad esmu nostāvējis visu nakti uz galvas.

—   Nevajadzēja gulties ar galvu uz aizvēja pusi, — norūca kāds pasažieris savā guļvietā.

—   Uz kādu pusi? — Marks pārjautāja.

Pasažieris atkārtoja savu piezīmi.

—   Labi, citreiz tā vairs nedarīšu, — Marks sacīja, — vispirms paskatīšos kartē, kur tā pati aizvēja puse atrodas. Bet pagaidām varu dot jums un visiem citiem saviem draugiem padomu: nelikties gulēt uz kuģa.

Pasažieris īgni noburkšķēja par piekrišanas zīmi, apgriezās uz otriem sāniem un uzvilka segu pāri galvai.

—    Jo, — misters Teplijs sāka attīstīt savu domu monologā, pazeminājis balsi, — otras tik trulas radības kā jūra nekur neuzies. Tā nekad nezina, ko ar sevi iesākt, l ai nav ar ko nodarbināt prātu, jo galvā viens vienīgs lnkšums. Taisni kā baltie lāči zvērudārzā: groza tik galvas uz visām pusēm un nevar rimties ne brītiņu, — un tas viss aiz viņu neiedomājamā stulbuma.

—   Vai jūs tas esat, Mark? — ievaicājās vārga balss no blakus guļvietas.

—   Tas ir viss, kas palicis no manis pāri, ser, pēc šitādas divu nedēļu kratīšanas. Pie šāda mušas dzīves veida — jo, kopš esmu uz kuģa, es pastāvīgi tvarstos pie kaut kā vai guļu ar kājām gaisā — un tik maz ēdot un to pašu vēl atdodot atpakaļ, no manis maz kas palicis. Bet kā jūs jūtaties šorīt, ser?

—   Sliktāk vairs nevar justies, — Martins errīgi atbildēja. — Fui! Patiešām nejēdzība!

—   Jo vairāk goda mums, — Marks nomurmināja, spiezdams roku pie sāpošās galvas un lūkodamies apkārt ar greizu smīnu. — Tas ir liels mierinājums. Jo vairāk goda tam, kas te nezaudē dūšu. Tikums ir balva pati par sevi. Jautrība tāpat.

Markam bija taisnība tai ziņā, ka ikviens pasažieris, kas bija pratis saglabāt labu omu daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūve» trešajā klasē, varēja pateikties par to vienīgi pats sev un veda sev līdzi dzīvesprieku, tāpat kā uzturu, bez jebkādas tvaikoņa īpašnieku līdzdarbības vai palīdzības. Tumšā, zemā, smacīgā kajite, kam gar sienām stiepjas guļvietu rindas, bāztin piebāzta ar vīriešiem, sievietēm, bērniem dažādās trūkuma un slimību stadijās, jau vispār nemēdz būt nekāda jautrā sapulcēšanās vieta, bet, kad tā ir tā pārblīvēta (un «Skrūves» trešajā klasē tas notika ik reizes, kad tā devās uz Ameriku), ka matrači un gultas drēbes klāj visu grīdu, izslēdzot jebkurus priekšstatus par ērtībām, tīrību un pieklājību, — šāda kajite drīzāk var veicināt patmīlības un asuma attīstību nekā palīdzēt mīkstināt raksturu. Marks to sajuta, apskatījies visapkārt, un viņa labais noskaņojums attiecīgi pastiprinājās.

Te bija angļi, īri, velsieši un skoti, ikviens ar savu trūcīgo lēta uztura krājumiņu un nonēsātām drēbēm un gandrīz visi ar bērniem. Te bija bērni visādos vecumos, no zīdaiņa līdz pinkainai skuķei, kas šķilās gandrīz tikpat ilgu mūžu nodzīvojusi kā viņas māte. Šai šaurajā krātiņā ietilpa visāda veida tēvzemes posts, ko rada nabadzība, slimības, trimda, bēdas un ilgs brauciens vētras laikā; un tomēr šai posta šķirstā bija nesalīdzināmi mazāk žēlabu un ķīviņu un nesalīdzināmi vairāk savstarpējas palīdzības un laipnības nekā daudzās greznās zālēs.

Marks pārlaida kajitei sērīgu skatienu, bet tad viņa seja tapa gaišāka. Tur vecmāmuļa iežūžoja slimu mazuli, šūpodama to uz rokām, kas bija izdilušas teju pat līdz mazuļa rociņu apmērierft, tur nabaga sieviete ar zīdaini klēpī lāpīja drēbītes otram bērnam un mierināja trešo, kas rāpās pie viņas pa grīdu, nošļūcis no guļai paklātajām lupatām; tur vecīši tūļīgi noņēmās ar sīkiem mājturības darbiem un būtu izskatījušies smieklīgi, ja nebūtu redzams viņu labais nodoms un cildenais mērķis; un tur bija melnīgsnēji puiši, īsti milži, kas apveltīja apkārtējos ar maziem pakalpojumiem tik mīļi, kā tas drīzāk piederētos labiem rūķīšiem. Pat idiots kajites kaktā, kurš mēdza augu dienu sēdēt vaibstīdamies, centās atdarināt cik spēdams visu, ko noskatījās, un sita knipjus, lai uzjautrinātu raudošu bērnu.

—   Pag, pag, — Marks sacīja, pamādams sievietei, kas netālu no viņa ģērba trīs bērnus, un smaidīdams aizvien platāku smaidu, — dodiet man vienu no tiem jaunekļiem, es viņu nomazgāšu, kā pienākas.

—   Labāk būtu, ja jūs parūpētos par brokastīm, nevis par cilvēkiem, kam nav ar jums nekāda sakara, — Martinš ieērcināts aizrādīja.

—   Nekas, — Marks atsaucās, — par to viņa parūpēsies. Tā ir lieliska darba sadalīšana, ser. Es nomazgāšu viņas puikas, un viņa tikmēr uzvārīs tēju. Es nekad neesmu pratis uzvārīt tēju, bet nomazgāt puiku prot katrs.

Kalsnā un slimīgā sieviete izjuta un saprata Marka labsirdību, un tas nebija nekāds brīnums, jo katru nakti viņu sedza Markamētelis, kamēr viņš pats gulēja uz kailiem dēļiem, apsedzies ar pledu. Taču Martins, kurš reti cēlās augšā no guļvietas un gandrīz nemaz neredzeja, kas notiek apkārtnē, noskaitās par šādu aplamu valodu un izpauda savu īgnumu nepacietīgā vaidā.

—   Tā jau tas ir, protams, — Marks noteica, tik aukstasinīgi sukādams bērnam matus, it kā būtu dzimis par frizieri.

—   Par ko jūs runājat? — Martins uzprasīja.

—   Par to, ko jūs nupat sacījāt, — Marks atbildēja, — vai gribējāt sacīt, tik drūmi izpaužot savas jūtas. Es jums pilnīgi piekrītu, ser. Viņai patiešām grūta dzīve.

—   Kāpēc grūta?

—   Laisties ceļā vienai pašai ar šādu mazgadīgo kravu, braukt pie vīra tādu pasaules gabalu un tadā gadalaikā! Ja nevēlaties, lai jums ziepes izkož acis, jaunais cilvēk, — misters Teplijs aizrādīja otram knauķim, ko pašlaik mazgāja, — tad taisiet tās ciet.

—   Kur tad viņa sastapsies ar vīru? — Martins žāvādamies jautāja.

—   Kā lai jums to pasaka, — misters Teplijs pazemināja balsi, — baidos, ka viņa pati to nezina. Cerēsim, ka viņi nepārmisies ceļā. Pēdējo vēstuli tam viņa sūtījusi caur laipnu roku, un tā īsti skaidri starp viņiem nekas nav norunāts; un, ja nu viņa neieraudzīs vīru krastā mājam ar mutautiņu, kā tas redzams uz bildēm dziesmu krājumos, tad, pēc manām domām, viņas sirds to neizturēs.

—   Ko tad, pie velna, šī sieviete domāja, kad sēdās kuģī? — Martins izsaucās.

Misters Teplijs mirkli palūkojās Martinā, kas gulēja, bezspēcīgi izlaidies, un tad ļoti -mierīgi atbildēja:

—   Jā, nudien, par ko viņa domāja? Ej nu sazini! Vīrs jau divi gadi kopš aizbraucis, pati dzīvojusi trūkumā un vientulībā un tikai gaidījusi, kad atkal satiksies. Jocīgi gan, kā viņa tikusi uz kuģa! Taisni brīnums! Jādomā, drusku ķerta. Citādi tas nav izskaidrojams.

Jūras slimība bija pārāk novārdzinājusi Martinu, lai viņš spētu ko atbildēt vai vismaz vērīgāk ieklausītos. Un, tā kā tobrīd sieviete, par ko abi bija runājuši, ienāca ar karstu tēju, saruna vairs netika atjaunota, un misters Teplijs, sakārtojis pēc brokastīm Martina gultu, devās uz klāja nomazgāt brokasta traukus, kas sastāvēja no divām ceturtdaļlitra skārda krūzītēm un bārdas skūšanai lietotā trauciņa no tā paša metala.

Šeit pienākas aizrādīt, ka Marks Teplijs cieta ne mazāk no jūras slimības kā jebkurš cits pasažieris, turklāt viņam piemita sevišķas dāvanas apdauzīties pie vismazākās izdevības un apmest kūleiri, līdzko kuģis sašūpojās. Taču, apņēmies «neblamēties» visnelabvēlīgākajos apstākļos, kā viņš pats mēdza sacīt, viņš tapa par trešās klases pasažieru možuma avotu un, juzdamies slikti, nebūt nekautrējās atiet sānis un tad atgriezies mierīgā garā atsākt pārtraukto sarunu, it kā nekas nebūtu noticis un viss noritētu tieši pēc priekšrakstiem.

Nevarētu sacīt, ka, atlabis no slimības, viņš būtu kļuvis jautrāks un labsirdīgāks, jo šīm viņa īpašībām būtu grūti kaut ko pielikt, tikai tagad viņš jo rosīgāk palīdzēja vārgākajiem un nodarbojās ar tiem jebkurā laikā. Ja nomākušajās debesīs pavīdēja kāds saules stars, Marks metās kajitē un drīz vien parādījās vai nu ar kādu sievieti uz rokām, ar pusduci bērnu, ar sirmgalvi vai ar matraci, ar kastroli vai grozu — vārdu sakot, ar šādu vai tādu dzīvu vai nedzīvu priekšmetu, kam, pēc viņa domām, svaigs gaiss nāktu par labu. Ja dienas vidū pagadījās kāda stundiņa skaidra laika un veda kārdināšanā tos, kas gandrīz nemaz nebija pametuši kajiti, ierāpties laivā vai pagulēt uz starpklāja, vai ko iekost, tad to vidū noteikti atradās misters Teplijs: viņš te izdalīja sālītu gaļu ar sausiņiem vai pa malciņam groka, te ar savu kabatas nazi grieza gabaliņos ēdamo bērniem, lai tiem būtu vieglāk iebaudīt, te lasīja priekšā cienījama vecuma avīzi, te dziedāja izmeklētai sabiedrībai senu, jautru dziesmu, te rakstīja vēstules uz dzimteni tiem, kas neprata rakstīt, te dzina jokus ar matrožiem, te tikko paglābās no pārvelšanās pār bortu, te iznira sprauslādams no šļakatu virpuļa, te sniedza kādam palīdzīgu roku — vārdu sakot, allaž gādāja par vispārēju uzjautrināšanu. Vakaros, kad uz klāja iekūra uguni mājturības vajadzībām un dzirkstis spietiem šaudījās starp takelažu un buru klāstu, draudot kuģim ar bojā eju ugunsgrēkā, ja gaisa un ūdens stiehijām neizdotos to iznīcināt, tad misters Teplijs tur bija klāt kā likts un, novilcis svārkus un atbraucījis krekla piedurknes lidz elkoņiem, veica visādus pavāra pienākumus, gatavojot visneparastākos ēdienus, sniedzot padomus kā vispār atzīta autoritate un palīdzot ikvienam novest līdz galam daudz ko tādu, kas citādi nemaz nebūtu ne paveikts, ne iecerēts. īsi sakot, vēl nekad uz daudzinātā ātrbraucēja pasta tvaikoņa «Skrūves» klāja nebija braukusi tik populārā personība kā Marks Teplijs, un vispārējā apbrīnošana sasniedza tādus augstumus, ka Marks sākp nopietni šaubīties, vai ir kāds nopelns būt jautram tik iepriecinošos apstākļos.

—   Ja tas tā turpināsies, — Teplijs prātoja, — tad, cik varu spriest, starp «Skrūvi» un «Pūķi» nebūs nekādas lielas starpības. Kur nu paliek mani nopelni? Tā vien šķiet, ka liktenis būs nolēmis nolīdzināt man jebkuru ceļu.

—   Labi, Mark, bet kad tas viss beigsies? — ievaicājās Martins, pie kura guļvietas tika cilāti šie apsvērumi.

—   Stāsta, ka vēl nedēļu, ser, — Marks atbildēja, — un tad mēs būšot ostā. Tvaikonis patlaban uzvedas diezgan godīgi, cik tas vispār tvaikonim iespējams, ser; nedomāju, ka tā būtu sevišķi liela uzslava.

—   Es arī tā nedomāju, — Martins novaidējās.

—   Jūs justos daudz labāk, ser, ja celtos augšā, — Marks piezīmēja.

—   Un parādītos lēdijām un džentlmeņiem uz klāja kopā ar ubagiem, kas saslānīti šai smirdošajā peklē, — Martins atteica, sarūgtināti uzsverot ik vārdu. — Bez šaubām, no tā man kļūs daudz labāk!

—   Es, paldies dievam, nevaru no pieredzes spriest par to, ko džentlmeņi jūt, — Marks piezīmēja, — bet, manuprāt, ser, džentlmenim jājūtas šeit lejā sliktāk nekā ārā, svaigā gaisā, it īpaši, ja pirmās klases lēdijas un džentlmeņi zina par viņu tikpat daudz, cik viņš par tiem, un diezin vai lauzīs tik daudz par viņu savas galvas. Es, protams, domātu tā.

—   Tādā gadījumā varu jums sacīt, — Martins aizrādīja, — ka jūs kļūdītos un kļūdāties arī patlaban.

—   Pilnīgi iespējams, ser, — Marks atbildēja nesatricināmi labā omā. — Tas man bieži atgadās.

—    Un gulēt šeit! — Martins izsaucās, atsliedamies uz elkoņa un pikti vērdamies savā pavadonī. — Vai jūs domājat, ka tas kāds prieks?

—   Nevienā trakonamā visā pasaulē, — misters Teplijs sacīja, — neatradīsies neviens pustrakais, kas to uzskatītu par prieku.

—   Tad kāpēc jūs diendienā urdāt mani un kūdāt, lai ceļos augšā? — Martins noprasīja. — Es guļu tāpēc, ka nevēlos, lai vēlāk, labākos laikos, kāds iznirelis naudasmaiss norādītu uz mani kā uz cilvēku, kas braucis reizē ar viņu, bet trešajā klasē. Es guļu tāpēc, ka gribu noslēpt savus apstākļus un noslēpties pats, lai neierastos Jaunajā pasaulē ar pēdējā ubaga zīmogu. Ja es būtu varējis nopirkt pirmās klases biļeti, tad staigātu ar paceltu galvu kā visi pārējie. Bet, tā kā es to nevaru, tad slēpjos. Vai nu jums tas skaidrs?

—   Piedodiet man, ser, — Marks sacīja, — es nezināju, ka jums tas tā ķeras pie sirds.

—   Protams, ka jūs nezinājāt, — viņa saimnieks atbildēja. — Un kā lai jūs zinātu, ja es neesmu jums to teicis? Jums nav grūti, Mark, būt vienmēr labā omā un visur atrast sev laika kavēkli. Jums tas ir pat dabiski šādos apstākļos, turpretī man gluži otrādi. Vai patiešām jūs domājat, ka uz šā kuģa atradīsies kāds cilvēks, kas ceļojuma laikā būtu pārcietis pusi no tā, ko esmu pārcietis es? Vai tas ir iespējams? — viņš jautāja, piecēlies sēdus un lūkodamies Markā ar skumju izbrīnu.

Marks sarauca pieri vienās grumbās un, stipri piešķiebis galvu, sāka domāt par šo jautājumu, nojauzdams, ka atbildēt uz to būs gaužām grūti. Martins pats paglāba viņu no šās ķezas, atlaizdamies atkal gujus un ķerdamies pie grāmatas, ko līdz šim bija lasījis:

—   Kāda jēga uzstādīt jums tādu jautājumu, ja jums ar labāko gribu nav iespējams izprast manu vārdu būtību? Sataisiet man brendiju ar ūdeni, vēsāku un labi vāju, un padodiet sausiņu, jā, un pasakiet savai paziņai, par kuru es nemaz nejūsmoju kā par kaimiņieni, lai viņa nākamnakt mēģina apvaldīt savus bērnus tā, ka tie netrokšņotu kā pagājušo nakti, tad jūs būsiet labs cilvēks.

Misters Teplijs nekavējoties devās izpildīt šos rīkojumus un, jādomā, jutās visai pacilāts, tos pildot, jo vairākkārt klusībā nosprieda, ka «Skrūvei» ir lielas priekšrocības, salīdzinot ar «Pūķi», tāpēc ka uz tvaikoņa daudz grūtāk saglabāt labu omu. Viņš ari savā nodabā atzīmēja, ka galvenā priekšrocība izkāpšot krastā kopā ar viņu un pavadīšot viņu diendienā, taču, kas tika domāts ar šiem mierinājuma vārdiem, tas palika nezināms.

Tagad uz tvaikoņa klāja visi bija manāmi možāki; bija dzirdami apsvērumi, kādā dienā un pat kādā stunda tvaikonis ieradīsies Ņujorkā. Klājā drūzmējās daudz vairāk ļaužu nekā līdz šim un raudzījās pār bortu; ik rītus visi saslima ar mantu saiņošanas sērgu, taču vakarā tās atkal nācās izsaiņot. Tie, kam bija līdzi ieteikšanas vēstulēs, paziņas Amerikā vai noteikti nodomi doties uz zināmu vietu un stāties pie zināma darba, vai simt reižu dienā apsprieda savus plānus; tā kā šo pasažieru kategorija izrādījās visai maza apjoma, turpretī cilvēku bez noteiktām nākamības izredzēm bija stipri daudz, tad klausītājos palika viss lielais vairums, bet runātāji bija tikai daži. Tie, kas visu laiku bija slimojuši, atlaba, un pat veselie manāmi atžirga. Amerikānis no pirmās klases kajites, kurš visu ceļu bija tīstījies kažokādās un lietusmētelī, negaidot parādījās spožā, augstā, melnā cilindrā un vai nu pārcilāja mantas mazā gaišas ādas somiņā, kas saturēja visu viņa apģērbu, veļu, sukas, bārdasnazi, grāmatas, aproču pogas un citas lietas, vai arī soļoja pa klaju, sabāzis rokas dziļi kabatās un plati ieplētis nāsis, it kā jau ieelpodams brīvības gaisu, kas nes nāvi visiem varmākām un kas (nekādos pieminēšanas cienīgos apstākļos) nav ieelpojams vergiem. Kāds anglis, kuru visi turēja aizdomās, ka viņš aizlaidies no bankas, paķerot līdzi bez naudas skapja atslēgām vēl ko vērtīgāku, daiļrunīgi spriedelēja par cilvēka tiesībām un vienā laidā dungoja marseljezas motivu. Vārdu sakot, visu tvaikoni bija pārņēmis stiprs satraukums, un, patiešām, Amerikas kontinents bija tuvu, — tik tuvu, ka beidzot kādā zvaigžņotā naktī tvaikonis uzņēma loci un pēc dažām stundām jau noenkurojās līdz ritam, kad ieradīsies kuteris, lai aizvestu pasažierus uz krastu.

Kuteris ieradās, tiklīdz atausa rīts, un, pastāvējis kādu stundu, — pie kam šai laika sprīdī pat kutera kurinātāji radīja tik lielu interesi un ziņkāri, it kā tie būtu labie vai ļaunie gari, — pievāca visu dzīvo kravu, starp citiem arī Marku, kas vēl joprojām rūpējās par savu paziņu un tās trim bērniem, un Martinu, kurš šoreiz bija apģērbies kā parasti, tikai uzmetis vecu, notrieptu apmetni virs drēbēm, kamēr šķirsies uz visiem laikiem no saviem nesenajiem ceļabiedriem.

Kuteris ar ierīcēm uz klāja, kuras naski cilāja garas, tievas ķetnas, atgādināja kādu pirmsplūdu laiku bries-. moni vai daudzkārt palielinātu kukaini; tas aši šāvās pa skaisto līci, un braucēji drīz vien ieraudzīja augstienes, salas un garu, plakanu, tālu izstiepušos pilsētu.

— Tātad tā ir tā brīvības zeme? — misters Teplijs prātoja, lūkodamies tālumā. — Ļoti labi. Pilnīgi vienis prātis. Man tagad derēs kura katra zeme pēc tāda milzuma ūdens.

## XVI NODAĻA. MARTINS IZKĀPJ NO DAUDZINĀTA ĀTRBRAUCĒJA PASTA TVAIKOŅA «SKROVE» ŅUJORKAS OSTĀ AMERIKAS SAVIENOTAJĀS VALSTIS. VIŅŠ IEMANTO VIENU OTRU PAZIŅU UN ED PUSDIENAS PANSIJĀ. ŠO NOTIKUMU SIKS APRAKSTS.

Jau tūliņ pašā brīvības zemes krastmalā varēja manīt zināmu satraukumu, jo iepriekšējā dienā bija notikušas kāda pašvaldības locekļa vēlēšanas, un, tā kā šādā priecīgā gadījumā politiskās kaislības mēdz uzliesmot visai spilgti, tad caurkritušā kandidata draugi, apņēmušies stāvēt un krist par dižajiem Vēlēšanu Nevainojamības un Uzskatu Brīvības principiem, bija pārlauzuši dažam labam rokas un kājas un ilgi trenkājuši kādu kaitīgu džentlmeni pa ielām ar nolūku iedauzīt tam galvaskausu. Šī sabiedriskā temperamenta labsirdīgā izpausme nebūtu tik sevišķi nozīmīga, ka pēc aizvadītas nakts spētu vēl laupīt kādam mieru, taču avīžu puikas to atkal atdzīvināja un iznēsāja pa visu pilsētu; viņi ne tikai piebrēca ar spalgajām balsīm visas pilsētas ielas un šķērsielas, ostas un kuģus, bet apsēda pat pienākošā tvaikoņa klājus un kajites, tā ka var sacīt — šo jauno pilsoņu leģioni sagrāba un iekaroja tvaikoni, iekams tas vēl bija ienācis ostā.

—   Pērciet šārīta «Ņujorkas Samazgu Bedri»! — brēca viens. — «Ņujorkas Tenku Vāceles» šārīta izlaidums! «Ņujorkas Mājas Spiegs»! «Ņujorkas Brīvprātīgais Denunciants»! «Ņujorkas Okšķeris»! «Ņujorkas Laupītājs»! «Ņujorkas Glūņa»! «Ņujorkas Skandalists»! Visas Ņujorkas avīzes! Pilnīgs ziņojums par demokrātu vakarējo patriotisko uzstāšanos! Vigi noslaucīti no zemes virsas! Pēdējā panama Alabamā! Interesants duelis ar nažiem Arkanzasā! Politiskie, komerciālie un sabiedriskie jaunumi! Sanāciet, sanāciet! Pērciet avīzes, pērciet avīzes!

—   Pērciet «Samazgu Bedri»! — brēca otrs. — Te ir «Ņujorkas Samazgu Bedre»! Divpadsmitais tūkstotis šodienas «Samazgu Bedres», vispilnīgākās ziņas par biržas kursiem, par kuģu pienākšanu un atiešanu, četras slejas ar ziņojumiem no provinces, pilnīgs misis Vaitas balles apraksts, kur bija sapulcējušās visas Ņujorkas skaistules un sabiedrības zieds, ar «Samazgu Bedres» sniegtiem intimiem sīkumiem par šo dāmu privāto dzīvi' Pērciet «Samazgu Bedri»! Pērciet divpadsmito tūkstoti «Ņujorkas Samazgu Bedres»! «Samazgu Bedre» atmasko Volstrītas bandu! «Samazgu Bedre» atmasko Vašingtonas, bandu! Vienīgi «Samazgu Bedres» sniegts ziņojums p; r valsts sekretārā brēcdšo noziegumu, ko viņš pastrādājis astoņu gadu vecumā un ko pret lielu samaksu atklājusi. viņa aukle! Pērciet «Samazgu Bedri»! Pērciet «Ņujorkas : Samazgu Bedri», divpadsmito tūkstoti, vesela sleja ar Ņujorkas iedzīvotāju dēkām, visi nosaukti pilnos vārdos! Raksts par tiesnesi, kas aizvakar tiesāja «Samazgu Bedri» par apmelošanu; «Samazgu Bedres» pateicība neatkarīgajiem zvērinātiem, kas to attaisnoja, un norādījums, kas tiem bija gaidāms notiesāšanas gadījumā! Pērciet «Samazgu Bedri», pērciet «Samazgu Bedri»! «Samazgu Bedre» vienmēr nomodā, «Samazgu Bedre» vienmēr sardzē; vadošā Savienoto Valstu avīze, divpadsmitais tūkstotis, spiestuve turpina darbu. Pērciet «Ņujorkas Samazgu Bedri»!

—   Pa šādiem apgaismības ceļiem laužas uz āru. manas tēvijas vētrainās kaislības, — ierunājās kāda balss Martinam gandrīz pie pašas auss.

Martins negribot apsviedās un ieraudzīja blakus kalsnēju džentlmeni melniem matiem, iekritušiem vaigiem, šaurām, mirkšķīgām ačelēm un dīvainu sejas izteiksmi — ne īsti īgnu, ne īsti bezkaunīgu, kā varēja likties pirmajā acu uzmetienā. Tuvāk ieskatoties, šo izteiksmi varētu raksturot vienīgi kā rupju viltību, jauktu ar augstprātību. Džentlmenis bija uzbāzis galvā lielu platmali, lai izskatītos pēc mācīta vīra, un sakrustojis rokas uz krūtīm, lai poza kļūtu iespaidīgāka. Viņš bija tērpies apvalkātos, zilos svārkos gandrīz vai līdz potītēm, īsās, platās biksēs tai pašā krāsā, izbalējušā, rūsganā vestē, no kuras spraucās ārā savazāta kruzuļota krekla priekša, cenzdamās pielīdzināties pilsoņu tiesībās citiem tualetes piederumiem un atbalstīt uz sava rēķina neatkarības deklarāciju. Džentlmenis bija pussēdus, pusguļus uzzvēlies uz kuģa malas, nevērīgi sakrustojis neparasti lielās kājas; ap viņa rokas locītavu bija aukla ar pušķīti, un auklā karājās resna nūja ar pamatīgu dzelzs smaili galā un prāvu apaļu dzelzs rokturi. Šādi tērptais džentlmenis pameta ar labo aci, uzrāva labo mutes kaktiņu un atkārtoja ar sevišķi dziļdomīgu izskatu:

—    Pa šādiem apgaismības ceļiem laužas uz āru manas tēvijas vētrainās kaislības.

Tā kā viņš skatījās uz Martinu un tuvumā neviena cita nebija, tad Martins, pieliecis galvu tuvāk, ierunājās:

—   Jūs laikam gribat aizrādīt uz …

—   Uz mūsu racionalās brīvības balstu mūsu tēvijā, ser, kas liek nodrebēt visiem svešzemju apspiedējiem, — džentlmenis paskaidroja, norādot ar nūju uz neparasti netīru vienaci avīžu puiku. — Uz visas pasaules skaudības priekšmetu, uz cilvēces civilizācijās avangardu. Atļaujiet jautāt, ser, — viņš piemetināja, uzsitis pa klāju ar nūjas dzelzs smaili kā vīrs, kas necieš nekādus aplinku ceļus, — kā jums patīk mana tēvija?

—   Uz šādu jautājumu man grūti atbildēt, jo es vēl neesmu izkāpis krastā, — Martins sacīja.

—     Nu, domāju, ka jūs diezin vai cerējāt šeit ieraudzīt tādus nacionala uzplaukuma pierādījumus kā, piemēram, šos? — Viņš norādīja uz kuģiem ostās un tad apvilka plašu loku ar nūju, it kā ieslēdzot savā piezīmē arī gaisu un ūdeni.

—   Nudien, nezinu, — Martins atbildēja. — Jā. Šķiet, ka cerēju.

Džentlmenis uzmeta Martinam pazinēja skatienu un sacīja, ka viņam patīkot šāda politika. Tā esot pilnīgi dabiska, viņš paskaidroja, un viņam kā filozofam esot patīkami vērot cilvēciskus aizspriedumus.

—   Redzu, ka jūs esat atvedis sev līdzi, ser, — viņš piezīmēja, pagriezies uz Martina pusi un atbalstījis zodu uz nūjas roktura, — parasto posta, trūkuma, gara tumsības un noziedzības kravu par dāvanu dižajai republikai. Labi, ser! Lai tos ved šurp veselām partijām no Vecās pasaules! Stāsta, kad kuģis taisoties grimt, žurkas to pametot. Manuprāt, šai sakāmvārdā daudz patiesības.

—   Šis vecais kuģis vēl kādu gadu noturēsies virs ūdens, — Martins sacīja ar smaidu, kam par cēloni daļēji bija džentlmeņa vārdi, daļēji viņa diezgan dīvainais runas veids, jo džentlmenis mēdza uzsvērt visus īsos un vienbalsiena vārdus, atstājot likteņa ziņā pā/ējos, laikam uzskatot, ka prāvāki vārdi var iztikt paši, bet sīkumiem nepieciešama pastāvīga uzraudzība.

—   Cerība, kā saka dzejnieks, ser, — noteica džentlmenis, — ir nule piedzimušas vēlēšanās barotāja.

Martins apstiprināja, ka arī viņam gadījies dzirdēt, it kā šim vadošajam tikumam nākoties veikt dažkārt tīri mājsaimnieciskus pienākumus.

—   Šai gadījumā viņa nespēs izbarot savu zīdaini, ser, gan jūs redzēsiet, — džentlmenis piemetināja.

. — To rādīs laiks, — Martins atbildēja.

Džentlmenis svarīgi pameta ar galvu un uzprasīja:

—   Jūsu uzvārds, ser?

Martins pateica.

—   Cik jums gadu, ser?

Martins pateica.

—   Kāda jūsu profesija, ser?

Martins pateica arī to.

• Kāds ir jūsu mērķis, ser?

—   Diemžēl, šai ziņā es nespēšu apmierināt jūsu ziņkāri, — Martins smaidot sacīja, — jo es pats to labi nezinu.

—   Vai patiešām? — džentlmenis nobrīnījās.

—   Jā gan, — Martins apstiprināja.

Džentlmenis pabāza nūju padusē un apskatīja Martinu no galvas līdz kājām visai cieši un vērīgi, ko vēl nebija iedomājies izdarīt. Nobeidzis apskati, viņš pastiepa labo roku un, paspiedis Martina roku, sacīja:

—   Es esmu pulkvedis Daivers, ser, «Ņujorkas Skandālistā» redaktors un izdevējs.

Martins uzklausīja viņa vārdus ar tādu cieņu, kādu prasīja tik interesants paziņojums.

—    «Ņujorkas Skandalists», ser, — turpināja pulkvedis, — ir šās pilsētas aristokratijas orgāns, — ceru, ka jums tas zināms.

—   Tātad šai pilsētā ir arī aristokrātijā? — Martins noteica. — No kā tā sastādās?

—   No prata, — atbildēja pulkvedis, — no prāta un tikumības. Un arī no nepieciešamā papildinājuma, kādu prasa šai republikā. No dolāriem, ser.

Martinam bija liels prieks to dzirdēt, un viņš vairs nešaubījās, ka drīz kļūs par liela vēriena kapitalistu, ja prāts un tikumība neizbēgami noved pie dolāru uzkrāšanās. Viņš jau dzīrās izteikt savu prieku par šo vēsti, kad viņu pārtrauca kuģa kapteinis, kas pienāca sasveicināties ar pulkvedi un, ieraudzījis uz klāja labi ģērbtu pasažieri (Martins bija atbrīvojies no apmetņa), sniedza roku ari tam. Martins tūliņ uzelpoja brīvāk, jo, lai gan šai laimīgajā zemē prāts un tikumi bija tik augstā godā, viņš būtu juties dziļi pazemots, ja tam vajadzētu parādīties pulkvedim Daiveram nožēlojamā kuģa tilpnes pasažiera lomā.

—   Nu, kapteini — sacīja pulkvedis.

—    Nu, pulkvedi! — izsaucās kapteinis. — Jums ir varen brašs izskats, ser. Jūs patiešām nevar pazīt, tas ir fakts.

—   Vai labs brauciens, kaptein? — pulkvedis painteresējās, pavilkdams kapteini sānis.

—     Neko nevar sacīt, diezgan pieklājīgs, ser, — atbildēja vai drīzāk nodziedāja kapteinis, kas bija dzimis Jaunajā Anglijā, — diezgan pieklājīgs, ievērojot vētru, ser.

—   Jā? — novilka pulkvedis.

—   Jā, tā ir, ser, — kapteinis apstiprināja. — Es tikko nosūtīju jums uz redakciju kuģa puiku ar pasažieru sarakstu, pulkvedi.

—   Varbūt jums ir vēl kāds kuģa puika, kaptein? — pulkvedis uzprasīja tādā tonī, kas nebija tālu no bardzības.

—   Kaut desmit, ja jums vajadzīgs, pulkvedi.

—   Viens vidēja apmēra zēns varbūt nonestu līdz redakcijai duci šampanieša, — pulkvedis domīgi sacīja.

—   Tātad jūs sakāt, ka brauciens bija tīri pieklājīgs, vai ne?

—   Jā, tā es saku, — skanēja atbilde.

—   Tas ir pavisam tuvu, akmens sviediena atstatumā, — pulkvedis turpināja. — Man ļoti patīkami, ka jūsu brauciens ir labi izdevies, kaptein. Nav liela nelaime, ja jums aptrūkušas litra pudeles. Zēns var atnest arī divdesmit četras puslitra pudeles un izstaigāties divas reizes. Tātad brauciens bija pirmšķirīgs, kaptein? Jā?

—   Pats tas labākais, kāds var būt, — kapteinis sacīja.

—   Man liels prieks, ka jums tā veicas, kaptein. Jūs varētu man aizdot pie reizes arī viļķi un pusduci glāžu. Lai kā bruņojas dabas spēki pret manas tēvijas lielisko pasta tvaikoni «Skrūvi», ser, — pulkvedis pagriezās pret Martinu un ar plašiem nūjas vēzieniem švīkāja klāju,

—  bet tas dodas tiklab turp, kā atpakaļ ar izcilu ātrumu!

Kapteinis, kuram šobrīd vienā kajitē ieturēja bagātīgas brokastis «Samazgu Bedre», bet otrā līdz nesamaņai dzēra labsirdīgā «Ņujorkas Tenku Vācele», laipni atvadījās no sava drauga pulkveža un aizsteidzās nosūtīt viņam šampanieti, labi zinādams (kā tas vēlāk izrādījās), ka tad, ja neizdosies iemantot «Skandalista» redaktora žēlastību, tas divdesmit četrās stundās nomelnos viņu ar visu tvaikoni treknā salikumā un vēl nozaimos viņa pirms divdesmit gadiem mirušās māmuļas piemiņu. Pulkvedis, palicis divatā ar Martinu, neļāva tam iet projām un piedāvājās izrādīt pilsētu aiz cienības pret angli, kā arī ieteikt viņu kādā pieklājīgā pansijā, ja Martins to vēlētos. Taču, iekams viņi darīs to visu, pulkvedis sacīja, viņš lūgtu Martinu parādīt godu «Skandalista» redakcijai un iztukšot tur pudeli šampanieša, ko pulkvedis speciāli atvedis no Eiropas.

Viss tas pauda tādu laipnību un viesmīlību, ka Martins labprāt deva savu piekrišanu, lai gan vēl bija agrs rīts. Tāpēc, aizrādījis Markam, kas enerģiski rosījās ap savu paziņu un tās trim bērniem, lai viņš, nokārtojis tās darīšanas un ticis galā ar bagažu, ierodas pēc turpmākiem rīkojumiem «Skandalista» redakcijā, Martins izkāpa krastā kopā ar jauno paziņu.

Viņi ar pūlēm izlauza ceļu caur grūtsirdīgu emigrantu pūli piestātnē, kas tur sēdēja uz saviem saiņiem un kastēm zem klajas debess tik apmulsuši, kā nokrituši no kādas citas planētas, un tad brīdi devās pa kustības pilnu ielu, kam gar vienu pusi stiepās piekraste ar kuģiem, bet gar otru gara virtene no spilgti sarkaniem ķieģeļiem mūrētu noliktavu un kantoru, ko rotāja tāds daudzums melnu izkārtņu ar baltiem burtiem un baltu izkārtņu ar melniem burtiem, kādu Martinam nebija gadījies redzēt pat tur, kur tām bija reižu piecdesmit vairāk telpas. Drīz viņi iegriezās šaurā ielā, tad vēl citās tikpat šaurās un beidzot apstājās pie nama, uz kura bija uzkrāsots lieliem burtiem «Ņujorkas S k a n d a l i s t s».

Pulkvedis, kas visu ceļu bija gājis ar pakausī atstumtu platmali, aiz svārku atloka aizbāztu roku un laiku pa laikam svarīgi nopurinājis galvu, kā tas piederas cilvēkam, kuru nomāc paša diženuma apziņa, uzveda Martinu pa tumšām un netīrām kāpnēm tādā pašā tumšā un netīrā istabā, kur bija kaudzēm samestu avīžu un izsvaidītu saburzītu sleju un rokrakstu. Šai telpā aiz nobružāta rakstāmgalda sēdēja kāda būtne ar apgrauztu spalvas galu mutē un ar lielām dzirklēm graizīja «Skandalista» numuru ķīpu; šī būtne bija tik smieklīga, ka Martinam vajadzēja savaldīties, lai saglabātu nopietnību, lai gan viņš zināja, ka pulkvedis Daivers nenolaiž no viņa acis.

Būtne, kas graizīja un drīksnāja avīzes, bija sīks, jauns ļoti zēniska izskata džentlmenis ar slimīgi bālu seju, kas daļēji varbūt izskaidrojama ar pastiprinātu domu darbību, daļēji ar pārmērīgi lietotu tabaku, ko viņš tobrīd enerģiski gremoja. Viņam bija atliekta apkaklīte un melna lente kaklasaites vietā; taisnie, apaļi apcirptie, plānie mati bija ne tikai gludi nolaizīti un atsukāti atpakaļ, lai izskatītos iespējami dzejiskāk, bet šur tur izrauti ar visām saknēm, tāpēc viņa lielā piere bija diezgan pūtaina. Viņam bija tā fasona deguns, ko skaudīgā cilvēce iedēvējusi par strupu, bet tā gals varen slējās uz augšu — it kā aiz augstprātības. Uz šā jaunā džentlmeņa augšlūpas vīdēja rudu pūku aizmetņi, taču tik vārgi, ka ar visām pūlēm veicināt to augšanu vairāk atgādināja nule apēstas piparkūkas pēdas nekā nākamo ūsu pazīmes; tas vēl vairāk uzsvēra džentlmeņa acīm redzamo jaunumu. Viņš bija dziļi iegrimis darbā. Ik reizi, kad viņš noklikšķināja dzirkles, viņa žokļi arī izdarīja attiecīgu kustību, kas piešķīra viņam visai draudīgu izskatu.

Martins, daudz nedomājot, nosprieda, ka tas laikam ir pulkveža Daivcra dēls, ģimenes cerība un nākamais «Skandalista» balsts. Viņš jau gribēja sacīt pulkvedim, cik patīkami redzēt puisēnu, kas visā bērnības nevainībā tēlo redaktoru, kad pulkvedis, pārtraucot viņu, lepni paziņoja:

—  Mans militarais korespondents, ser, misters Dželersons Briks!

Dzirdot šos negaidītos vārdus, Martins taisni salēcās, apzinādamies, kādu neizlabojamu kļūdu viņš nupat būtu izdarījis.

Misters Briks šķitās glaimots, ka modinājis tādu iespaidu svešiniekā, un spieda tam roku ļoti labvēlīgi, it kā liekot manīt, ka nav ko bīties — Briks viņu neapēdīs.

—  Es redzu, ka jūs jau esat dzirdējis par Džefersonu Briku, ser, — pulkvedis smaidot sacīja. — Anglija ir dzirdējusi par Džefersonu Briku. Eiropa ir dzirdējusi par Džefersonu Briku. Pagaidiet! Kad jūs izbraucāt no Anglijas?

—   Pirms piecām nedēļām, — Martins atbildēja.

—   Pirms piecām nedēļām, — pulkvedis domīgi atkārtoja, apsēzdamies uz galda un šūpodams kājas. — Tad atļaujiet jautāt jums, ser, kurš no mistera Brika tā laika rakstiem modinājis vislielāko niknumu parlamentā un Sent-Džeimsa pilī!

—   Goda vārds, — Martins iesāka, — es …

—   Man ir pamats domāt, — pulkvedis pārtrauca viņu, — ka jūsu zemes aristokrātiskās aprindas dreb, dzirdot Džefersona Brika vārdu. Man gribētos dzirdēt no jūsu mutes, ser, kurš viņa apgalvojums ir devis vissmagāko triecienu …

—   … simtgalvei korupcijas hidrai, ko ķēris saprāta šķēps un kas nu lokās pīšļos, mezdama asins strūklas līdz pašām debesīm, — misters Briks pabeidza citātu no sava pēdējā raksta, uzlikdams mazu zilas vadmalas cepurīti ar lakotu nagu.

—   Brīvības altari, Brik… — pulkvedis pateica priekšā.

— … vajag dažkārt slacināt ar asinīm, pulkvedi! — izsaucās Briks. Izrunājot vārdu «asinis», viņš griezīgi noklikšķināja dzirkles, it kā arī tās izrunātu «asinis», būdamas pilnīgi vienis prātis ar viņu.

Tad abi apklusa, veroties Martinā un gaidot atbildi.

—   Zvēru pie savas dzīvības, — Martins sacīja, atguvis parasto aukstasinību, — es jums nespēju sniegt vajadzīgās ziņas, jo, patiesību sakot…

—    Pagaidiet! — pulkvedis uzsauca, stingri lūkodamies uz savu militāro korespondentu un mājot ar galvu pēc katra teikuma. — Tāpēc, ka jūs nekad neesat dzirdējis par Džefersonu Briku, ser. Tāpēc, ka jūs nekad neesat lasījis Džefersonu Briku, ser. Tāpēc, ka jūs nekad neesat redzējis «Ņujorkas Skandalistu», ser. Tāpēc, ka jūs nekā nezināt par tā vareno ietekmi uz Eiropas ministru kabinetiem. Jā?

—   Tieši to es gribēju sacīt, — Martins atzinās.

—   Aukstasinību, Džeferson! — pulkvedis svinīgi noteica. — Neiekaistie!! Ak jūs eiropieši! Bet nu iedzersim pa kausam vīna! — Un viņš norāpās no galda un izņēma no groza aizdurvē pudeli šampanieša un trīs glāzes.

—   Misters Džefersons Briks, ser, — pulkvedis sacīja, ieliedams Martinam un sev pa glāzei un pasniegdams pudeli misteram Brikam, — uzsauks tostu.

—   Labi, ser, — atsaucās militarais korespondents.

Jā jau jūs izšķīrāties par mani, tad man pienākas paklausīt. Lai notiek, ser! Uz «Skandalistu» un tā ieroču biedriem, uz patiesības avotu, kura ūdeņi melni, jo sastāv no tipogrāfijās krāsas, bet pietiekami dzidri, lai tanīs varetu atspoguļoties manas tēvzemes likteņi!

—   Uzmanību, uzmanību! — pulkvedis atsaucās ar lielu gandarījumu. — Vai mana drauga runa nav gleznaina?

—   Pat ļoti gleznaina, — Martins apstiprināja.

—   Te ir šārīta «Skandalista» numurs, ser, — pulkvedis pasniedza viņam avīzi. — Tur jūs atradīsiet Džefersonu Briku viņa posteni, civilizācijās un tikumu šķīstības cīnītāju avangardā kā vienmēr.

Pulkvedis atkal apsēdās uz galda. Misters Briks arī piesēdās uz šā mēbeles gabala stūra, un abi ķērās pie šampanieša. Viņi bieži vien pameta pa skatienam uz Martinu un saskatījās paši. Kad Martins nolika avīzi uz galda, kas notika jau pēc tam, kad otra pudele bija iztukšota, pulkvedis ievaicājās, kā Martinam patikusi avīze.

—   Šausmīgi daudz personīgu uzbrukumu, — Martins atbildēja.

Šķita, ka pulkvedim glaimoja šī piezīme; viņš izsacīja ceribu, ka tā tas arī turpmāk būšot.

—   Mēs te esam neatkarīgi, ser, — Džefersons Briks aizrādīja. — Mēs rīkojamies tā, kā mums patīk.

—   Spriežot pēc šā parauga, — Martins sacīja, — simtiem tūkstošu cilvēku ir atkarīgi un rīkojas tā, kā viņiem nepatīk.

—   Nu, tie pakļaujas Vistautas Vadītāja varenajai iedarbībai, ser, — pulkvedis Daivers noteica. — Gadās, ka tie sadumpojas, taču visumā mums ir liela ietekme uz mūsu pilsoņiem ir sabiedriskā, ir privātā dzīvē, kas ir viens no mūsu zemes izglītojošiem iestādījumiem, tāpat kā…

—   Tapat ka nēģeru verdzība, — misters Briks papildināja.

—   Pavisam pareizi, — pulkvedis apstiprināja.

—   Piedodiet, — Martins pēc nelielas vilcināšanās ierunājās, — es vēlētos jautāt sakarā ar jūsu avīzē minētu gadījumu, — vai bieži šis Vistautas Vadītājs nodarbojas — nezinu, ka izsacīties, lai neaizvainotu jūs — ar viltojumiem? Piemēram, ar vēstuļu viltošanu, — viņš turpināja, redzēdams, ka pulkvedis paliek pilnīgi nesatricināms un mierīgs, — pie kam viņš vēl apzvēr, ka tās rakstījuši dzīvi cilvēki dažādos laikos?

—  Jā, seri — pulkvedis atbildēja. — Šad un tad tā notiek.

—  Bet tie vadāmie? Kā tie rīkojas šādā gadījumā? — Martins taujāja.

—   Pērk avīzes, — pulkvedis atteica.

Misters Džefersons Briks nospļāvās un iesmējās: nospļāvās sulīgi, iesmējās atzinīgi.

—  Viņi tās pērk simtiem tūkstošu, — pulkvedis nobeidza. — Mēs esam atjautīgi ļaudis un protam cienīt izveicību.

—  Vai tad viltošana amerikāniski saucas izveicība? — Martins brīnījās.

—   Nu! — pulkvedis noteica. — Amerikāņi par izveicību dēvē daudz ko tādu, kam jūs piešķirat citu nosaukumu. Toties jums Eiropā saistītas rokas. Mums ne.

«Un to jūs dažkārt labi izmantojat!» Martins nodomāja. «Turklāt bez sevišķām ceremonijām.»

—  Lai nu mēs lietotu kādu nosaukumu lietodami, — pulkvedis turpināja, pieliekdamies, lai ieveltu trešo tukšo pudeli kaktā pie pārējām, — taču viltojumu māksla nav šeit izgudrota, ser.

—   Es arī tā domāju, — Martins atbildēja.

—   Un citi izveicības veidi tāpat.

—   Izgudroti? Nē, es domāju, ka šeit gan ne.

—   Nu, redzat, — pulkvedis noteica, — to visu mēs esam saņēmuši mantojumā no Vecs pasaules. Tātad Vecā pasaule vainīga, nevis Jaunā. Un tagad, ja jums ar misteru Džefersonu Briku labpatiktos iziet pirmajiem, tad es aizslēgtu durvis.

Pareizi iztulkojis šos vārdus kā signālu doties ceļā, Martins kāpa lejup, sekojot militarajam korespondentam, kas visai cēli soļoja pa priekšu. Pulkvedis panāca viņus, un visi izgāja no «Skandalista» redakcijas uz ielas, pie kam Martins nekādi nevarēja izšķirties, vai cirst pulkvedim pļauku, ka tas iedrīkstējies tā ar viņu runāt,. vai noticēt, ka tas ar savu avizi ir viens no šās atjaunotās zemes teicamajiem iestādījumiem.

Bija skaidrs, ka pulkvedis Daivers, būdams pārliecināts par sava stāvokļa stabilitati un visā pilnībā pazīdams savu lasītāju, ļoti maz interesējās par to, ko par viņu domā Alartins vai kāds cits. Viņa sapiparotā prece bija domāta pārdošanai un tika pārdota; tūkstošiem lasītāju tikpat maz varēja pārmest viņam par savu patiku izvāļāties dubļos kā rīma pavāram par savu dzīvniecisko nesātību. Pulkvedim nekas nesagādātu lielāku prieku kā paziņojums, ka nevienā citā zemē viņam līdzīgs cilvēks nevarētu pastaigāties pa ielām, baudīdams savu panākumu augļus; tas būtu viņam lieks pierādījums, ka viņa darbs ir pa prātam valdošajai gaumei un ka viņš pats pieder pie likumīgām un nacionalām Amerikas īpatnībām.

Viņi nogāja vai veselu jūdzi pa skaistu ielu, kura, pēc pulkveža vārdiem, saucās Brodveja un, pēc mistera Džefersona Brika vārdiem, «cirta pāri visai pasaulei». Beidzot viņi iegriezās kādā no daudzajām sānielām, kas atdalījās no galvenās, un apstājās pie diezgan neizskatīga nama ar ribotiem aizvirtņiem, ar lieveni pie zaļajām ieejas durvīm, ar mietiņos uzdurtiem spožiem, baltiem izrotājumiem abās pusēs lievenim, kuri atgādināja pārakmeņojušos pulētu ananasu, ar iegarenu plāksnīti virs durvju āmuriņa no tā paša materiala, kur iegravēts uzvārds «Paukinšs», un četrām nevilšus ieklīdušām cūkām, kas skatījās iekšā pagraba stāvā.

Pulkvedis pieklaudzināja kā pašu mājas cilvēks, un kalpone īriete pabāza galvu pa otrā stāva logu, lai redzētu, kas klaudzina. Kamēr viņa paguva nonākt lejā, četrām cūkām bija jau piebiedrojušās vairākas paziņas no kaimiņu ielas, un tās visā barā omulīgi izlaidās renstelē.

—  Vai majors mājās? — pulkvedis uzprasīja, iedams iekšā.

—  Vai jūs domājat saimnieku, ser? — kalpone nedroši apvaicājās, kas lika domāt, ka šai mājā majoru atliku likām.

—   Saimnieks! — pulkvedis Daivers noteica, apstādamies un atskatīdamies uz savu militāro korespondentu.

—   O! Šīs pazemojošās angļu impērijas ierašas, pulkvedi! — izsaucās Džefersons Briks. — SaimnieksI

—   Kas šai vārdā slikts? — Martins jautāja.

—   Ceru, ka tas mūsu zemē nekad nav ticis lietots, ser, tas ir viss, — Džefersons Briks atbildēja, — izņemot gadījumus, kad šādi izsakās kāds gara tumsībā slīkstošs kalpojošs gars kā nupat redzētais, kam svešas mūsu iekārtas priekšrocības. Mums saimnieku nav.

—   Visi «īpašnieki», vai ne? — Martins secināja.

Misters Džefersons Briks sekoja «Ņujorkas Skandālistā» redaktoram-izdevējam, pametot Martinu bez atbildes. Martins gāja viņam nopakaļus un domāja, ka varbūt brīvie un neatkarīgie pilsoņi, kas bija atzinuši pulkvedi par savu «izrīkotāju», parādītu daudz vairāk cieņas brīvības dievietei, ja redzētu to tikai sapņos — kā Krievijas dzimtļaudis, guļot uz krāsnsaugšas.

Pulkvedis ieveda tos mājas sētas pusē, otrā stāva istabā, lielā un gaišā, bet neticami neomulīgā: tur bija vienīgi kailas sienas un griesti, lēts paklājs, ēdamgalds, kas vienmuļi stiepās no viena istabas gala līdz otram, un satricinošs daudzums krēslu ar pītiem sēdekļiem. Šās dzīru zāles dibenā atradās krāsns, kas atgādināja trīs uz gala nostādītas čuguna muciņas, savienotas savā starpā kā Siamas dvīņi; krāsni rotāja abās pusēs nolikti prāvi vara spļaujamtrauki. Krāsns priekšā, līgodamies šūpuļkrēslā, sēdēja iespaidīga apjoma džentlmenis ar platmali galvā; viņš kavēja sev laiku, spļaudams te traukā pa labi, te pa kreisi un stingri ieturēdams kārtību. Pusaudzis nēģeris nosmulētā, baltā vamzī krāva uz galda divās garās rindās nažus un dakšiņas, ik pa gabalam iestarpinādams krūzi ar ūdeni; turēdamies mielasta galdam vienā pusē, viņš pastāvīgi apraustīja ar netīrajām rokām vēl netīrāko galdautu, kas bija gluži nošķiebies un acīm redzot nebija kustinās kopš brokastīm. Gaiss bija ārkārtīgi sakarsēts un smacīgs; tanī jaucās šķebinoši zupas izgarojumi no tuvīnās virtuves ar aplinku mājieniem uz tabakas smirdoņu, kas kāpa augšup no jau minētajiem vara traukiem, tā ka nepieradušam cilvēkam cirta elpu ciet.

Džentlmenis šūpuļkrēslā bija uzgriezis viņiem muguru un, iegrimis savā intelektuālajā nodarbībā, nepamanīja viņus ienākam, kamēr pulkvedis, piegājis pie krāsns, raidīja arī savu devu spļaujamtraukā pa kreisi tieši tobrīd, kad majors — jo tas patiešām bija majors — dzīrās darīt to pašu. Majors Paukinss apturēja savu ieroču uguni un, pacēlis acis, izrunāja īpašā lēnīgā gurdumā — kā cilvēks, kas nav gulējis visu nakti (šo izteiksmi Martins jau bija novērojis arī pulkvedim un misteram Džefersonam Brikarn):

—   Nu, pulkvedi?

—   Te ir džentlmenis no Anglijas, major, — pulkvedis atbildēja, — viņš nodomājis apmesties šeit, ja cena būs viņam pa prātam.

—   Liels prieks jūs redzēt, ser, — majors noteica, sasveicinoties ar Martinu, pie kam viņa sejā nesakustējās ne muskulis. — Ceru, ka jūtaties pavisam labi, vai ne?

—   Labāk nemaz nav iespējams, — Martins apliecināja.

—   Diezin vai kur citur jūs justos tik labi, — majors turpināja. — Te jūs redzēsiet saules gaismu.

—   Man prātā, ka šad tad esmu redzējis to spīdam arī mājās, — Martins pasmaidīja.

—   Nedomāju vis, — skanēja majora atbilde. Viņš, protams, izrunāja šos vārdus stoiķa vienaldzībā, taču tik stingrā balsī, kas izslēdza jebkurus iebildumus. Tā atrisinājis šo jautājumu, viņš pastūma platmali sānis, lai būtu ērtāk pakasīt galvu, un ar laisku mājienu apsveicināja misteru Džefersonu Briku.

Majors Paukinss, džentlmenis no Pensilvanijas, bija apveltīts ar visai smagnēju galvaskausu un milzīgu, dzeltenu pieri; aiz šiem iemesliem bāros un citās atpūtai domātās iestādēs bija izplatīti uzskati, ka majors esot varen gudrs vīrs. Bez tam viņam piemita miegains skatiens un gurdas, gausas kustības, un viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem, kā mēdz sacīt, vajag lielas platības, lai tie varētu likt lietā savus spēkus. Taču, laizdams savu gudrību apgrozībā, viņš nemainīgi turējās pie likuma — izlikt uz letes visu preci, kas viņam bija (un pat vēl vairāk), un tas stipri ietekmēja viņa piekritējus. Acīm redzot tas iedvesa godbijību arī misteram Džefersonam

Brikam, kas izmantoja gadījumu, lai iečukstētu Martinam ausī:

—  Viens no pašiem ievērojamākajiem vīriem mūsu zemē, ser!

Tomēr nevajag domāt, ka majoram nebija cita pamata rēķināties ar vispārējo līdzjūtību un atbalstu kā vienīgi visu paša rīcībā esošo preču pārdošana vai iznomāšana. Viņš bija liels politiķis; viņa vienīgā devize attiecībā uz tiem pilsoņa pienākumiem, no kuriem atkarīga viņa tēvijas labā slava un gods, skanēja: «Iemērcis spalvu tintē, izsvītro visu un sāc no jauna!» Tāpēc viņu uzskatīja par patriotu. Komerciālos pasākumos viņš spekulēja ar apbrīnojamu drosmi. Vienkāršāk izsakoties, viņš prata visai izveicīgi blēdīties un varēja atvērt banku, noorganizēt aizņēmumu, nodibināt akciju sabiedrību spekulēšanai ar zemes gabaliem (nesot postu, nelaimi un nāvi simtiem ģimeņu) ne sliktāk par jebkuru citu izmanīgu nelieti Savienotajās Valstīs. Tāpēc viņu uzskatīja par veikalnieku, kas apveltīts ar panākumiem. Viņš bija spējīgs dienām ilgi slaistīties bāros, tarkšķēt par valsts lietām divpadsmit stundas no vietas, uzdzenot visiem neciešamu garlaicību, sagremojot un izsmēķējot visvairāk tabakas un izdzerot visvairāk ruma, punša, piparmētru groka, džina un kokteiļu nekā jebkura privātpersonā starp viņa paziņām. Tāpēc viņu uzskatīja par daiļrunātāju un tautas draugu. Vārdu sakot, majora ceļš veda uz augšu, viņš kļuva aizvien populārāks, un bija izredzes, ka viņu drīz ievēlēs Ņujorkas štata pārstāvju palatā vai pat sūtīs uz pašu Vašingtonu. Bet, tā kā cilvēka personīgā labklājība ne vienmēr iet rokrokā ar viņa patriotisko nodošanos sabiedriskiem darbiem un tā kā negodīgām machinacijām ir savi ziedu laiki un savi pagrimšanas laiki, tad majoru Paukinsu dažkārt piemeklēja neveiksmju periods. Taisni tāpēc pašlaik misis Paukinsa īrēja mēbelētas istabas, bet majors Paukinss vairāk «gurķojās» nekā darīja ko citu.

—  Jūs esat ieradies mūsu zemē, ser, lielas tirdznieciskas depresijas laika, — majors sacīja Martinain.

—   Satraucošas depresijas laikā, — papildināja pulkvedis.

—   Nepieredzētas krizes laikā, — piemetināja misters Džefcrsons Briks.

—   Ļoti bēdīgas vēstis, — Martins sacīja. — Ceru, ka tas nevilksies ilgi.

Martinam nebija ņe jausmas par Ameriku, citādi viņš būtu zinājis, ka Amerika allaž ir depresijas stāvoklī, pastāvīgi pārdzīvo nepieredzetu krizi un ka tas modina lielas bažas, ja grib ticēt katram atsevišķam pilsonim, un nekad nav bijis citādi, lai gan šie paši pilsoņi, barā ņemot, gatavi zvērēt pie evaņģēlija, ka tā ir pati ziedošākā un laimīgākā zeme, kāda vien pastāvējusi zem saules.

—   Ceru, ka tas nevilksies ilgi, — Martins atkārtoja.

—. Nu, — pulkvedis atbildēja, — domāju, ka mēs kaut

kā tiksim galā un viss beigsies labi.

—   Mēs esam elastīga valsts, — sacīja «Ņujorkas Skandalists».

—   Mēs esam jauni lauvas, — sacīja misters Džefersons Briks.

—   Mums piemīt spējas nepārtraukti atdzimt, — piezīmēja majors. — Vai neiedzersim pirms pusdienām malciņu rūgtā, pulkvedi?

Tā kā pulkvedis ar jo lielu dedzību atsaucās uz šo priekšlikumu, tad majors Paukinss ieteica doties uz tuvāko bāru, kas, viņa vārdiem runājot, atradās «tepat blakus». Viņš palūdza Martinu aprunāties ar misis Paukinsu par visiem jautājumiem sakarā ar istabu un uzturu, piezīmejot, ka Martinam būšot izdevība sastapt šo lēdiju pie pusdienām, kuras drīz vien pasniegšot, jo viņi ēdot pulksten divos un atlicis vairs tikai stundas ceturksnis. Te majors atcerējās, ka laiku nedrīkst zaudēt, ja grib iedzert malciņu rūgtā, un, netērējot lieki vārdus, devās pa durvīm ārā, ļaujot pārējiem rīkoties pēc saviem ieskatiem.

Kad majors piecēlās no šūpuļkrēsla krāsns priekšā, saviļņojot tveicīgo gaisu un tanī peldošos labsmaržīgos zupas izgarojumus, iesīkstējusī tabakas smaka vēl pastiprinājās, neatstājot vairs ne mazāko šaubu, ka tās izcelšanās avots ir šā džentlmeņa apģērbs. Patiešām, sekodams majoram bārā, Martins nekādi nevarēja atbrīvoties no domas, ka lielais un plecīgais majors ar savu gļēvumu un pagurumu atgādina vīstošu tabakas stādu un ka viņu vajadzētu izravēt kā nezāli no sabiedrības dārza, kas nāktu stipri vien par labu derīgiem stādiem, un izmest nezālei piederīgā vietā — atkritumu kaudzē.

Bārā viņi sastapa citas nezāles, kas (būdamas tikpat izslāpušas, cik netīras) bija dažā ziņā stipri nošļukušas un dažā ziņā stipri možas. Starp tām bija kāds džentlmenis, kurš, kā Martins uzzināja no sarunas, kas izraisījās pie glāzes rūgtā, šodien devās darīšanās uz Tālajiem Rietumiem uz veselu pusgadu, pie kam visas viņa mantas un bagaža sastāvēja no tāda paša spoža cilindra un tādas pašas gaišas ādas somiņas kā džentlmenim, kas brauca no Anglijas ar pasta tvaikoni «Skrūve».

Viņi gāja mājup bez kādas steigas — Martins rokrokā ar misteruDžefersonu Briku, majors ar pulkvedi pie sāniem pa priekšu, — kad pēkšņi netālu no majora mītnes viņi izdzirdēja negantas zvana šķindas. Tiklīdz zvans sasniedza viņu ausis, pulkvedis un majors metās skriet, uzauļoja kā neprātīgi pa kāpnēm un pazuda vaļējās durvīs, bet misters Džefersons Briks, izrāvis no Martina rokas savējo, kā drāztin aizdrāzās tai pašā virzienā un arī nozuda durvīs.

«Žēlīgais dievs!» Martins nodomāja. «Mājās ugunsgrēks! Tas droši vien ir trauksmes zvans!»

Taču nekur nebija redzami ne dūmi, ne liesmas, ne arī saskatāmas kādas ugunsgrēka pazīmes. Kamēr Martins šaubās stāvēja uz ietves, gar stūri apskrēja vēl trīs džentlmeņi, kuru sejas pauda šausmas un uztraukumu, uzjoņoja uz lieveņa, grūstīdami cits citu uz pakāpieniem, mirkli palauzās durvīs un tad iebruka iekšā kā šaudīgu roku un kāju kamols. Nespēdams ilgāk ciest neziņu, Martins metās viņiem pakaļ. Lai cik ātri viņš traucās, taču viņu noskrēja, pagrūda sānis un pašāvās garām vēl divi džentlmeņi, acīm redzot galīgi zaudējuši prātu aiz stipra uzbudinājuma.

—  Kur tas ir? — Martins aizelsies uzsauca nēģerim, kas pagadījās gaitenī?

—  Ēdamistabā, ser. Pulkvedis, ser, atstājis jums vietu blakus sev, ser.

—  Vietu! — Martins izsaucās.

Pie pusdienu galda, ser.

Martins mirkli blenza viņa un tad pēkšņi sāka smieties no visas sirds, uz ko nēģeris aiz iedzimtās labsirdības tin velēšanās izpatikt atbildēja tik neviltoti jautri, ka viņa robi atmirdzēja kā gaismas stars.

— Jūs esat patīkamākais cilvēks no visiem, ko esmu Aeit sastapis, — Martins sacīja, uzsizdams viņam pa muguru, — un saruna ar jums rada lielāku ēstgribu neka H'laze rūgtā.

To teicis, Martins iegāja ēdamistabā un apsēdās blakus pulkvedim, kas jau beidza pusdienot; viņš bija atslajis vielu Martinam, pieslienot krēslu,ar muguru pret galdu.

Ēdamistabā bija vesels bars-cilvēku — astoņpadsmit vai divdesmit. Tur bija piecas sešas dāmas, kuras sēdēja saspiedušās atsevišķā falangā. Naži un dakšiņas strādāja baismīgā ātrumā; sarunas gandrīz nemaz nebija dzirdamas; katrs ēda tā, it kā no ēšanas būtu atkarīga viņa dzīvības glābšana vai it kā rīt ap šo laiķu vajadzētu iestāties vispārējam badam, tā ka ir pēdējais laiks izpildīt dabas pirmo likumu. Putnu cepetis, kas bija gandrīz vai galvenais ēdiens šais dzīrēs, jo galda centrā atradās tītars, galos divas piles un pa vidu divas vistas, nozuda tādā ātrumā, it kā ikviens no šiem spārnotajiem radījumiem izmisumā šautos pats ar saviem spārniem ēdējiem taisni mutē. Austeres, sautētas un marinētas, lēktin lēca ārā no prāvajām bļodām un dučiem slīdēja klātesošo rīklēs. Viskodīgākie marinējumi, pat veseli gurķi, tika norīti kā plūmes, un neviens pat nesaviebās. Grūti sagremojamas barības grēdas kusa kā sniegs saulē. Tā bija svinīga un baismīga aina. Cilvēki, kas cieta aiz dažādām kuņģa kaitēm, rija barību gabaliem, nesagremojot, cenzdamies uzturēt nevis sevi, bet veselu baru lietuvēnu, kas viņiem sekoja pa pēdām. Izģinduši vīrieši ar plāniem, iekritušiem vaigiem cēlās no galda, neapmierinājuši savu ēstgribu ar grūti sagremojamo barību, un alkatīgi blenza uz cēpumiem. Ko diendienā pārdzīvoja misis Paukinsa, sēžot pie pusdienu galda, tas nav aptverams cilvēka saprašanai. Misis Paukinsai bija tikai viens mierinājums, proti, ka pusdienas nevilkās ilgi.

Tiklīdz pulkvedis bija beidzis ēst, kas notika, kamēr Martins vel gaidīja, kad viņam pasniegs tītara cepeti, viņš apvaicājās Martinam, ko tas domājot par pusdienu dalībniekiem, kas te salasījušies no visām Savienoto Valstu malām, un vai viņš nevēloties kaut ko uzzināt par tiem.

—   Sakiet, lūdzams, — Martins jautāja, — kas ir tā slimīgā meitenīte ar apaļām, izspiestām acīm, kura sēž otrpus galda? Es te neredzu nevienu personu, kas varētu būt viņas māte vai guvernante.

—   Vai jūs domājat dāmu zilā tērpā, ser? — pulkvedis uzsvērti noprasīja. — Tā ir mistera Džcfersona Brika dzīvesbiedre.

—   Nē, nē, — Martins atvairījis, — es domāju to mazo meitenīti, kas līdzinās lellei, — viņa sēž man taisni pretī.

—   Nuja, ser, — pulkvedis izsaucās, — tā pati jau ir Džefersona Brika dzīvesbiedre!

Martins pavērās pulkvedim acīs, bet tas bija gluži nopietns.

—   Mīļais dievs! Tad, man šķiet, drīzumā gaidāma kāda jauna Brika ierašanās pasaulē? — Martins vaicāja.

—   Divi jauni Briki jau ieradušies, ser, — pulkvedis atbildēja.

Cienījamā dāma pati izskatījās tik neticami līdzīga bērnam, ka Martins nevarēja nociesties, to nepateicis.

—   Jā, ser, — pulkvedis piezīmēja, — daži iestādījumi attīsta cilvēka dabu, bet daži savukārt aiztur tās attīstību. Džefersons Briks, — viņš pēc brītiņa piemetināja kā cildinājumu savam militarajam korespondentam, — ir viens no pašiem ievērojamākajiem cilvēkiem mūsu zemē, ser!

Šos vārdus viņš izrunāja gandrīz čukstot, jo izcilā personība, par ko viņi runāja, sēdēja Martinam otrā pusē.

—   Sakiet, lūdzams, mister Brik, — Martins uzrunāja viņu — drīzāk tāpēc, lai uzturētu sarunu, nekā aiz intereses par sarunas priekšmetu, — kas ir tas, — viņš gribēja teikt «jaunais», bet nosprieda, ka gudrāk būs nelietot tādu vārdu, — kas ir tas mazā auguma džentlmenis ar sarkano degunu!

Tas ir profesors Mullits, ser, — Džefersons atbildēja.

- Vai drīkstu jautāt, kas par profesoru?

- Pedagoģijas profesors, ser.

Kaut kas līdzīgs pasniedzējam skolā, vai ne? — M.ii lins iedrošinājās piemetināt.

Tas ir cilvēks ar augstiem tikumiskiem principiem, šim, un neparastiem talantiem, — militarais korespondents atbildēja. — Pēdējo prezidenta vēlēšanu laikā viņš bija atradis par nepieciešamu atmaskot savu tēvu, kas balsoja par pretinieka kandidatu, un publiski atteikties lio ta. Viņš ir uzrakstījis vairākus satricinošus pamfletus ir parakstu «Sturb», tas ir, Bruts no otra gala. Viņš Ir viens no visievērojamākajiem cilvēkiem mūsu zeme!

«To nu gan te laikam bez sava gala,» Martins nodomāja.

Turpinot taujāšanu, Martins uzzināja, ka pusdienās piedalās ne mazāk kā četri majori, divi pulkveži, viens ģoneralis un viens kapteinis, tā ka viņš neviļus nodomaja, cik bagātīgam jābūt virsnieku sastāvam amerikaņu zemessargos, un klusībā sāka prātot, vai virsnieki komandē cits citu un, ja ne, kur viņi ņem ierindniekus, l ikās, ka pie galda nav neviena cilvēka bez titula, jo tie, kam nebija militāru dienesta pakāpju, izrādījās vai nu doktori, vai profesori, vai eminences. Trīs visai barga izskata nepievilcīgi džentlmeņi bija ieradušies ar diplomātiskiem uzdevurtiiem no kaimiņu štatiem — viens finansu, otrs politiskās un trešais baznīcas lietās. Lēdiju pulku rotāja misis Paukinsa, ļoti taisni saslējusies, kaulaina un nerunīga, un kāda kliena vecmeita, pārliecināta sieviešu emancipaeijas piekritēja, kura propagandēja savus uzskatus, lasot lekcijas; pārējās bija pilnīgi bez jebkādām individuālām pazīmēm, tā ka ikviena varētu nostāties otras vietā un neviens to nepamanītu. Pie reizes jāsaka, ka no visiem klātesošiem, šķiet, tikai dāmas nepiederēja pie visievērojamākajiem cilvēkiem šai zemē.

Daži džentlmeņi, norijuši pēdējo kumosu, piecēlās un atstāja istabu cits pēc cita, pakavēdamies tikai uz mirkli krāsns tuvumā, lai atspirdzinātos pie spļaujamtraukiem. Citi, būdami rāmākas dabas, palika pie galda vēl veselu stundas ceturksni, kamēr cēlās augšā lēdijas, pēc kam to darīja visi.

—   Kurp viņi iet? — Martins iečukstēja ausī misteram Džefersonam Brikam.

—   Uz savām guļamistabām, ser.

—   Vai pēc pusdienām nav deserta vai sarunu? — ieteicās Martins, kam bija vēlēšanās izklaidēties pēc garā ceļojuma.

—   Mēs esam praktiski ļaudis, ser, mums nav laika tādām izpriecām, — skanēja atbilde.

Tā nu lēdijas atstāja ēdamistabu zosu gājienā. Misters Džefersons Briks un citi precētie džentlmeņi šai telpa atvadoties pamāja savām otrām pusēm ar galvu, un ar to šis jautājums bija izsmelts. Martins gan nodomāja, ka tas neesot diezin cik patīkams paradums, taču pagaidām paturēja savas domas pie sevis, alkdams paklausīties praktisko cilvēku sarunā; tie pašlaik atpūtās krāsns tuvumā, acīm redzot juzdamies ļoti atviegloti, daiļaļam dzimumam aizejot, un pastiprinātā kārtā laida darbā zobu bakstāmos un izmantoja spjaujamtraukus.

Patiesību sakot, sarunas nebija nekādas interesantās un lielāko tiesu grozījās ap vienu vārdu — dolāri. Visas viņu rūpes, cerības, prieki, simpātijās, tikumi un draudzīgi sakari šķitās pārkausēti dolāros. Lai kas bija iekļuvis viņu gausi virdošās sarunas katlā, taču šai virai cītīgi vien lika aizdaram klāt dolārus. Cilvēkus vērtēja dolāros, cilvēku nozīmi izteica dolāros, dzīvi pārdeva ūtrupē, taksēja un lika zem āmura par dolāriem. Nākamais cienījamais temats pēc dolāriem bija dažādi darījumi, kas palīdzēja iedzīvoties dolāros. Jo vairāk nevajadzīgā balasta — goda un sirdsapziņas — cilvēks pārmet pār sava Neaptraipītā Vārda un Labo Nolūku kuģa bortu, jo vairāk vietas atliek dolāriem. Pārvērtiet komerciju par vieniem vienīgiem meliem un neierobežotu ieraušanu, saminiet nācijās karogu kā nederīgu lupatu, apgāniet zvaigzni pēc zvaigznes, noplēsiet svītru pēc svītras, kā noplēš uzplečus degradētam karavīram! Visu par dolāriem! Kas ir karogs, salīdzinot ar tiem?

Tas, kas dzenas pakaļ lapsai, riskēdams nolauzt kaklu, allaž dos priekšroku trakākam jājienam. Tā bija ari ar ftlnn džentlmeņiem. Par lielāko patriotu viņi uzskatīja ļn, kas brēca visskaļak un nerēķinājās pat ar elementāro pl< Majihu. Pirmajā vietā viņi lika tādu, kas, dzīdamies IH pašlabuma, mīdīja visu pārējo kājām un tāpēc nenoadīja citu nekrietnās blēdības. Saraustītā, piecu minušu saruna pie krāsns atklāja Martinam, ka ierasties likumdošanas iestādēs ar pistolēm, nujas ieslēptiem zobeni« ni un citām tamlīdzīgām nevainīgām rotaļlietām, krist pretiniekiem pie rīkles, kā to dara suņi vai žurkas, draudot, iebiedēt, pārspēt ar rupju varu ir apbrīnojami varoņdarbi. Tie nav triecieni un dūrieni, kas šķeļ dziļāk Brīvības sirdi, nekā to spētu jebkurš turku janičaru zobens; nē, tas ir smaržīgs vīraks uz viņas altariem, kurš patīkami l utina patriotu nāsis un mutuļiem traucas augšup Slavas septītajās debesīs.

Vienu otru reizi Martins, izmantojot starpbrīdi, šo to pajautāja klātesošiem ar ieceļotājam dabisku ziņkāri: par nacionalajiern rakstniekiem, par teātri, literaturu un mākslu. Taču ziņas, ko viņš varēja iegūt no sarunu biedriem, nesniedzās tālāk par sacerējumiem, ko radījuši tadi laikmetīgi ģēniji kā pulkvedis Daivers, misters Džefersons Briks un citi, kuru slavu nodibinājis galvenokārt tas lakts, ka viņi izkopuši līdz pilnībai avīžniecisko ķengu stilu tā saucamajos «grāvējos».

— Mēs esam praktiski ļaudis, ser, — sacīja kāds no rietumiem ieradies kapteinis, — mums nav laika lasīt visādas blēņas. Mums nav iebildumu, ja tās patrāpās avīzēs kopā ar šo to interesantāku no citas sugas, bet grāmatas — tās varat iesālīt.

Te ģenerālis, kurš dzīrās teju pat ģībt, iedomājoties vien, ka cilvēki varētu lasīt kaut ko tadu, kam nav sakara ne ar tirdzniecību, ne ar politiku un kas pat nav iespiests avīzē, ievaicājās, vai kāds džentlmenis nevēloties iedzert. Vairums džentlmeņu uztvēra to kā ļoti savlaicīgu un prātīgu domu un nesteigdamies devās cits pēc cita uz tuvīno bāru. No turienes viņi droši vien ies uz saviem veikaliem un kantoriem, tad atkal uz bāriem, lai vēlreiz parunātos par dolāriem un apgaismotu savus prātus ar «grāvēju» lasīšanu un apspriešanu, un pēc tam ikviens dosies uz mājām un liksies uz auss.

«Tā, šķiet, ir vienīgā izprieca, kam viņi nododas kopīgi,» Martins secinaja, ļaudamies savu domu plūdumam. Un, domās parciladams par dolāriem, demagogiem un bāriem dzirdēto, viņš minēja, vai patiešām šās sugas cilvēki ir tik aizņemti, kā paši izsakās, vai tiem vienkārši nepatīk sabiedriskas izpriecas un ģimenes prieki.

Šo jautājumu atrisināt nebija tik viegli, taču tas, ka viss līdz šim redzētais un dzirdētais neatvairāmi vedināja uz tādām domām, nebija nekas iepriecinošs. Martins atsēdās pie pamestā galda un, juzdamies aizvien vairāk nomākts, apcerot visas savas dzīves likstas un grūtības, smagi nopūtās.

Pie pusdienu galda reizē ar Martinu bija piesēdies kāds vīrietis vidējos gados, ar tumšām acīm un saulē iedegušu seju un piesaistījis viņa uzmanību ar neparasti pievilcīgo un godīgo sejas izteiksmi, taču Martinam neko nebija izdevies uzzināt par viņu no saviem kaimiņiem, kas acīm redzot uzskatīja zem sava goda pazīt šo personu. Viņš nebija piedalījies sarunās pie krāsns, ne arī aizgājis kopā ar pārējiem; tagad, izdzirdējis Martinu nopūšamies trešo un ceturto reizi, viņš pārtrauca tā domas ar kādu nejaušu piezīmi, it kā velēdamies neuzkrītoši izklaidēt svešinieku ar patīkamu sarunu. Viņa izturēšanās motivi bija tik skaidri un reizē tik smalkjūtīgi izpausti, ka Martins patiešām bija viņam pateicīgs, ko arī papūlējās izsacīt savā atbildē.

—  Es nevaicāšu, — šis džentlmenis sacīja, laipni uzsma īdot Martinam un piesēžoties tuvāk, — kā jums patīk mana tēvija, jo varu jau paredzct atbildi. Bet, tā kā esmu amerikanis un man jāsāk ar jautājumu, tad vaicāšu, kā jums patīk pulkvedis.

—  Jūs esat tik vaļsirdīgs, ka man gribas jums pateikt oez kādas svārstīšanās: viņš man nepavisam nepatīk, — Martins atbildēja. — Man gan jāatzīstas, ka esmu viņam pateicību parādā: viņš atveda mani šurp un nokārtoja manu apmešanos šeit, pie tam ar diezgan izdevīgiem nosacījumiem, — viņš piemetināja, atcerēdamies, ka pulkvedis bija ko tamlīdzīgu pačukstējis pirms aiziešanas.

—  Šis parāds nav nekāds lielais, — nepazīstamais dzestri sacīja. — Ka man stāstīts, pulkvedis bieži apcie-

Iiiojot pasta kuģus, vakdams jaunas ziņas savai avizei, nu dažkārt atvedot līdzi jaunus pansijas iemītniekus par nelielu procentu, ko iekasējot par šo laipnību un ko inajasmāte atskaitot no viņa nedējas izdevumu rēķina. < ci u, ka neesmu jūs aizvainojis? — viņš vaicāja, redzot, Li Martins pietvīkst.

—   Dārgais ser, — Martins atbildēja, spiezdams viņam roku, — kā tas iespējams? Patiesību sakot, es …

—   Nu? — džentlmenis uzmudināja viņu, atsēzdamies līdzās.

—  Ja nu runājam vaļsirdīgi, — Martins sacīja, mirkli vilcinājies, — tad, nudien, es nesaprotu, kāpēc šis pulkvedis vēl nav dabūjis kāvienu.

—   Nē jel, viņš ir vairākas reizes piekauts, — džentlmenis mierīgi atbildēja. — Pulkvedis ir viens no tiem cilvēkiem, par kuriem mūsu Franklins [7] rakstīja jau desmit gadus pirms pagājušā gadsimta beigām, paredzot, ka tie mūs iegrūdis kaunā un negodā. Jums tas varbūt nav zināms, bet Franklins izsacījas publiski ļoti skarbos izteicienos, ka, pēc viņa uzskatiem, cilvēkiem, kuriem tadas personas kā pulkvedis cēlušas neslavu, ir pilnīgas tiesības izlabot nodarīto ļaunumu ar krietnas rungas palīdzību, jo apmelotajiem nav ko cerēt rast atbalstu pie šas zemes likuma vai sabiedrības taisnīgās un sapratīgās domas.

—   To es nezināju, — Martins sacīja, — bet man prieks to dzirdēt, un es domāju, ka šādi uzskati dara Franklinam godu, it īpaši … — te viņš atkal aprāvās.

—   Turpiniet! — otrs smaidīdams skubināja, it kā jau zinādams, ko Martins pametis neizteiktu.

—   It īpaši tāpēc, — Martins turpināja, — ka arī Franklina laikā, cik noprotu, vajadzēja lielas vīrišķības, lai neatkarīgi izsacītos par kādu jautājumu, ncpieslienoties kādai no šās tik brīvās zemes kliķēm.

—     Bez šaubām, arī tolaik bija vajadzīga vīrišķība, — jaunais paziņa piekrita. — Bet vai jūs domājat, ka tagad tā nav vajadzīga?

—  Domāju gan, ka ir vajadzīga un ne jau maza, — Martins atbildēja.

—  Jums taisnība. Pat tiktāl taisnība, ka, man šķiet, neviens satiriķis nevarētu izturēt šai gaisā. Ja mūsu vidū parādītos jauns Juvenals vai Svifts, viņu vienkārši norīdītu. Ja jūs cik necik pazīstat mūsu literaturu un varat man nosaukt kāda īsta amerikaņu rakstnieka vārdu, kurš būtu atklājis mūsu trūkumus kā nācijās, nevis kā vienas vai otras partijas trūkumus, un pie tam būtu izbēdzis no visneģēlīgākajiem un zemiskākajiem apmelojumiem, no visindīgākā naida un fanatiskām vajāšanām, tad ticiet, ka šāds vārds būs man svešs. Dažos man zināmos gadījumos, kad amerikaņu rakstnieks bija iedrošinājies parādīt pilnīgi nevainīgu un labsirdīgā garā tēlotu mūsu netikumu un trūkumu ainu, nācās paziņot, ka otrajā izdevumā šī rindkopa izmesta, atvietota ar citu, paskaidrota vai pārveidota uzslavā.

—   Bet kā tas varēja notikt? — Martins nošļucis vaicāja.

—   Padomājiet par to, ko šodien redzējāt un dzirdējāt, sākot ar pulkvedi, — viņa sarunu biedrs sacīja, — tad jūs pats sapratīsiet visu. Kur šie cilvēki radušies, tas ir cits jautājums. Viņi nebūt nav prāta un tikumu paraugi mūsu zemē, lai dievs pasarg, bet viņi peld ūdenim pa virsu, un viņu ir pārāk daudz, tāpēc viņi pārāk bieži uzmetas par prāta un tikumības pārstāvjiem. Vai negribat iziet pastaigāties?

Viņa izturēšanās pauda neliekuļotu vaļsirdību un neatspēkojamu pārliecību, ka šo vaļsirdību neizlietos ļaunos nolūkos; viņš pats bija godīgs un paļāvīgi ticēja svešinieka godīgumam, ko Martinam vēl nebija gadījies pieredzēt. Viņš labprāt paņēma amerikaņu džentlmeni zem rokas, un abi izgāja uz ielas.

Varbūt tieši pie tādiem cilvēkiem kā Martina jaunais paziņa bija vērsies kāds ceļinieks ar slavenu vārdu, kuram, izkāpjot šai krastā pirms gadiem četrdesmit, bija negaidot nokritušas zvīņas no acīm kā daudziem pēc

VIM ' un kurš bija ieraudzījis blakus kliedzošām pretenzijām traipus un plankumus, ko iztālēm savos rožainajos sapņos nebija saskatījis:

Ja jūsu nebūtu, tad nezelt Kolumbijai, Tiem augļiem nenobriest, kas zaros bija. Pirms beigtos vasara, tie būtu nobiruši Ar raupju mizu, serdē aizpuvuši.[8]

## XVII NODAĻA, MIKA MARTINS PALIELINA PAZIŅU SKAITU UN PAVAIRO ZINĀŠANU KRĀJUMUS; VIŅAM RODAS LIELISKA IZDEVĪBA SALĪDZINAT SAVU PIEREDZI AR SOLSBERIJAS ATRĀ DILIŽANSA KONDUKTORA BRAŠĀ NEDA PIEREDZI, PAR KO TIKA STĀSTĪJIS PĒDĒJĀ DRAUGS MISTERS VILJEMS SIMONZS.

Tas bija Martina dabā, ka visu šo laiku viņš vai nu bija galīgi piemirsis Marku Tepliju, it kā tā nemaz nebūtu pasaulē, vai ari, ja šā džentlmeņa figūra mirkli parādījās viņa gara acu priekšā, tad atvairījās no tās kā no kaut kā tāda, kas nepavisam nav steidzams un kam japagaida īstais laiks. Taču tagad, kad viņš atkal atradās uz ielas, viņam ienāca prātā, ka mistera Teplija pacietībai arī ir savas robežas un ka tam būs apnicis gaidīt aiz «Ņujorkas Skandalista» redakcijas durvīm, tāpēc Martins sacīja jaunajam paziņam, ka labprāt nokārtotu šīs savas darīšanas, ja tam būtu vienalga, uz kuru pusi iet.

—    Pie reizes, ja runājam par darīšanām, — Martins piemetināja, — atļaujiet ari man jautāt, lai neatpalieku no amerikaņiem: vai jums šai pilsētā pastāvīgas darīšanas vai esat atbraucējs, tāpat kā es?

—   Atbraucējs, — viņa paziņa atbildēja. — Esmu dzimis Masačuzetas štatā un tur pastāvīgi dzīvoju. Mana dzimtene ir klusa provinces pilsētiņa. Es diezgan reti apmeklēju šādus tirdzniecības centrus, un tuvāka iepazīšanās ar tiem nav mani noskaņojusi tiem par labu, to jūs varat man ticēt.

—  Vai ārzemēs esat bijis? — Martins vaicāja.

—  O jā.

—   Un ka vairums pasaules apceļotāju vēl jo vairāk iemīlējāt savu dzimto pusi un dzimto zemi? — Martins sacīja, ziņkārīgi vērdamies viņā.

—   Dzimto pusi — jā, — viņa paziņa atbildēja,

—  dzimto zemi kā tēvzemi — arī jā.

—  Jūs kaut ko noklusējat, — Martins piezīmēja.

—   Nu, labi, — jaunais paziņa noteica. — Ja gribat zināt, vai atgriezos ar lielāku patiku uz savas dzimtenes trūkumiem, ar lielāku mīlestību pret tiem cilvēkiem, kas (par zināmu skaitu dolāru dienā) grib uzstāties kā tās draugi, ar lielāku iecietību pret tādu principu izplatīšanu sabiedriskās un privātās lietās, kurus aizstāvot ārpus riebīgās kriminālprocesu atmosfēras kristu negodā pat jūsu pašu Vecā Beilija «apikati», tad es skaidri un gaiši teikšu: «Ne!»

—   Ne? — Martins atsaucās tādā pašā toni, gluži kā atbalss.

—  Ja jūs jautājat, — viņa ceļabiedrs turpināja,

—  vai es atgriezies esmu apmierināts ar iekārtu, kas sadala sabiedrību divās nometnēs, pie kam viena, kas sastāda lielum lielo vairākumu, plātās ar šķietamu neatkarību, kuras nožēlojamā jēga slēpjas apkaunojošā nevērībā pret vispār atzītām konvencionalitatēm, kuras mīkstina tikumus un sabiedriskās parašas, tā ka, jo neaptēstāks cilvēks, jo vairāk pa prātam viņam šī neatkarība, bet otra nometne, neapmierināta ar vispārējo zemo līmeni, meklē patvērumu izsmalcinātā un baudu pilnā privātā dzīvē, pamezdama sabiedriskās labklājības jautājumus likteņa varā, lai tos nomāc un pārbrēc vispārējās plūkšanās saceltais tracis, — tad es atkal atbildēšu: «Nē!»

Un atkal Martins atsaucās: — Nē? — tai pašā dīvainajā tonī, jo, taisnību sakot, viņā modināja bažas un satraukumu ne tik daudz sabiedriskie jautājumi kā tu/aino. sapilu gaišana sakarā ar dzīvojamo namu celtniecību.

—   Vārdu sakot, — kaimiņš turpināja, — es neatzīstu iin nespēju ticēt, tāpēc nepieļauju domu, ka mēs esam l'iidrības paraugs, piemērs visai pasaulei, cilvēka saprāta kalngals un vēl daudz kas cits tai pašā garā, ko jums skandinās reižu divdesmit dienā, taču fakts ir tas, ka mēs esam sākuši politisko dzīvi ar divām nenovērtējamam priekšrocībām.

—   Kādas tās ir? — Martins jautāja.

—   Pirmkārt, mūsu vēsture sākās tik vēlu, ka tai pagājuši secen asins izliešanas un nežēlību gadsimti, kas aiz muguras visām tautām, tādā kārtā mūsu vēsture saņēma citu tautu pieredzes gaismu bez tumsas, kas to pavada. Otrkārt, mums ir plaša teritorija un pagaidām ne pārāk daudz cilvēku. Ņemot to visu vērā, es domāju, ka mēs esam izdarījuši ļoti maz.

—   Bet izglītība? — Martins nedroši ieminējās.

—   Šis tas ir izdarīts, — sarunu biedrs atbildēja, paraustot plecus, — taču sevišķi -lielīties vēl nevar, jo tiklab Vecajā pasaulē, kā arī despotiskās valstīs, ir paveikts ne mazāk, ja pat ne vairāk, turklāt bez tik liela trokšņa. Protams, mēs esam pārspējuši Angliju, bet Anglija — tas jau ir pēdējais, ar ko var lielīties. Jūs pats taču mani uzteicāt par manu vaļsirdību, — viņš smiedamies piemetināja.

—   Es nemaz nebrīnos, ka jūs runājat tik atklāti par manu dzimteni, — Martins sacīja. — Mani pārsteidz jūsu atklātība attiecībā uz jūsu dzimteni.

—   Varu galvot, ka tā nepavisam nav tik reta īpašība, gan jūs pats to pieredzēsiet, lai gan tā nepiemīt pulkvežiem Daiveriem, Džefersoniem Brikiem un majoriem Paukinsiem un lai gan pat labākie no mums ir līdzīgi sulainim Goldsmita komēdijā, kurš necieš, ja kāds paļā viņa kungu, izņemot viņu pašu. Bet nu parunāsim par ko citu! — viņš piemetināja. — Jūs droši vien esat ieradies šeit uzlabot savus saimnieciskos apstākļus, un man negribētos laupīt jums drosmi. Bez (am esmu par dažiem gadiem vecāks un varbūt varu šur tur palīdzēt ar savu padomu.

Šai priekšlikumā, kas nāca no skaidras, krietnas un nemākslotas sirds, nebija ne ziņkāres, ne uzbāzības. Gribot negribot vajadzēja just uzticību, redzot tik labsirdīgu un pievilcīgu izturēšanos, tāpēc Martins neslepdamies pastāstīja, kas viņu atvedis šai pusē, un pat atzinās, ka esot nabadzīgs, lai cik grūti tas viņam nācās. Viņš gan neizpauda, cik liela ir šī nabadzība, bet apgāja šo jautājumu tā, ka varēja noprast, it kā viņam pietiek naudas vismaz sešiem mēnešiem, lai gan īstenībā nepietika pat sešām nedēļām; tomēr savu nabadzību viņš neslēpa, kā arī solījās būt pateicīgs par ikvienu padomu, ko viņa jaunais draugs gribēšot sniegt.

Nebija grūti nomanīt, it īpaši Martinam, kura jūtību apstākļi bija saasinājuši, ka svešinieka seja stipri vien pastiepās garumā, kad viņš izdzirdēja par jtunā architekta nodomiem. Un, kaut gan viņš pūlējās uzmundrināt Martinu, cik vien iespējams, taču nevarēja nociesties, nepapurinājis galvu, kas vienkāršā valodā nozīmētu: «Nekas neiznāks!» Viņš tomēr možā balsi sacīja Martinam, ka šai pilsētā gan nekas piemērots neatradīšoties, tomēr viņš nekavējoties stāšoties pie darba un sākšot vākt ziņas, kur vajadzīgs architekts; tad viņš nosauca savu uzvārdu — Bīvens — un savu profesiju — viņš bija ārsts, bet gandrīz nemaz nenodarbojās ar praksi; tāpat viņš pastāstīja par sevi un savu ģimeni, un tas aizņēma visu laiku, kamēr viņi gāja uz «Skandalista» redakciju.

Misters Teplijs bija acīm redzot atsēdies atpūsties otrā stāva kāpņu laukumā, jo labu gabalu no nama bija dzirdamas Anglijas himnas skaņas, tāpēc ka namā novietojies džentlmenis svilpoja to, cik jaudas. Uzkāpuši tai vietā, no kurienes plūda ši muziķa, viņi ieraudzīja misteru Tepliju, kurš sēdēja no bagažas sakrauta cietokšņa vidū un izpildīja nacionalo himnu, laikam sirma nēģera ielīksmošanai; tas, uzmeties uz kāda ārējā nocietinājuma (čemodānā izskatā), nenolaida acis no Marka, kas, atspiedis galvu rokā, izteica pateicību par šādu ievērību tāda paša skatiena veidā un svilpoja bez pārtraukuma. Bija redzams, ka Marks tikko beidzis ēst pusdienas, jo blakus atradās nazis, blašķe un ēdamā atliekas mutautā. Daļu sava brīva laika Marks bija izlidojis redakcijas durvju izrotāšanai, iegriežot tanīs savus iniciāļus puspēdas augstiem burtiem, bet mēnesi un «lienu mazliet sīkākiem; to visu ietvēra greznojoša apsnale, kas izskatījās visai iepriecinoša un moža.

—   Es jau sāku bažīties, ka būsiet pazudis, seri — Marks izsaucās, pietrūkdamies kājās un pārtraukdams svilpošanu tieši tai vietā, kur angļiem vajadzētu pasludināt (svilpojot), ka viņi nekad, nekad, nekad…1

—   Ceru, ka nekas ļauns nav atgadījies, ser.

—   Nē, nekas, Mark. Kur jūsu draudzene?

—   Vai tā pustrakā sieviete, ser? — Marks jautāja.

—  O! Ar viņu viss kārtībā, ser.

—   Vai viņa atrada savu vīru?

—   Jā, ser. Vismaz viņa atrada to, kas no tās vīra bija palicis pāri, — Marks piemetināja lielākas skaidrības labad.

—   Ceru, ka viņš nav miris.

—   Gluži miris vēl ne, ser, — Marks atbildēja,

—  taču pārcietis tik daudz drudžu un karsoņu, ka vairāk nekā grūti palikt dzīvam. Kad viņa ieraudzīja, ka vīra piestātnē nav, es domāju, ka arī viņai būs gals klāt, nudien!

—   Tātad viņa nebija?

—   Viņa paša nebija. Tāda pusdzīva ēna beidzot piečāpoja pie mums un tik maz līdzinājās viņam, kā jūsu ēna, izstiepta visā garumā, līdzinās jums. Taču tas bija viss, kas palicis pāri no viņa, tur nu šaubu nebija. Sieva, nabadzīte, tā nopriecājās, it kā būtu saņēmusi vīru atpakaļ sveiku un veselu!

—   Vai viņš nopircis zemi? — ievaicājās misters Bīvens.

—   Jā, nopircis, — Marks sacīja, galvu šūpojot,

—   un pat samaksājis par to. Aģenti stāstījuši, ka tur esot visādas dabas bagātības, un viena patiešām bijusi neierobežotā daudzumā. Ūdens tur bijis bez jēgas!

—  Bez ūdens viņš gan nebulu varējis iztikt, man šķiet, — Martins errīgi piebilda.

—  Zināms, ka ne, ser. Ūdens tur netrūcis, tas allaž nācis klāt, un nodokļi par to nav prasīti. Neskaitot trīs četras purvainas upes tuvumā, pašā fermā vienmēr ūdens stāvējis četras līdz sešas pēdas augstu sausā laikā. Kāds dziļums bijis lietus laikā, viņš nevarēja pateikt, jo viņam nav bijis tik garas kārts, lai izmērītu.

—  Vai tas iespējams? — Martins uzrunāja savu ceļabiedru.

—  Ļoti iespējams, — tas atbildēja. — Kāds zemes gabals pie Misisipi vai Misuri, man liekas.

—  Taču viņš atbraucis sazin kādu gaisa gabalu uz Ņujorku, — turpināja Marks, — lai sagaidītu sievu un bērnus, un visi vēl šodien aizbrauca ar kuģi atpakaļ — tik laimīgi, ka nu ir kopā, it kā dotos taisnā ceļā uz paradizi. Tā laikam arī bija, cik varēja spriest no tā nabaga vīra izskata.

—   Bet vai nevaru dabūt zināt, — Martins jautāja, bet bez kādas nepatikas, pievēršot skatienu nēģerim,

—   kas šis par džentlmeni? Vai atkal kāds jūsu draugs?-

—   Kā tad, ser, — Marks atbildēja, pavilkdams Martinu sānis un kā noslēpumu iečukstēdams viņam ausī,

—  tas taču ir melnādainais, ser!

—  Vai domājat, ka esmu akls, — Martins nepacietīgi attrauca, — viņam taču tik melna seja, kādu nekad neesmu redzējis!

—   Nē, nē, — Marks pasteidzās paskaidrot, — kad es runāju par melnādainiem, tad gribēju teikt, ka viņš ir no tiem, ko redz dažādās bildītes veikalos, — mūsu mazākais brālis, ser, — un misters Teplijs ļoti līdzīgi atdarināja to tēlu, ko tik bieži rāda visādās misiones grāmatelēs un lētās litografijās.

—   Vergs! — Martins nočukstēja.

—  Ja! — Marks tāpat atsaucās. — Vergs, vairāk nekas. Kā tad, un, kad viņš bijis jauns, — neskatieties uz viņu, kamēr es stāstu, — viņam pāršāvuši kāju, pāršķēluši roku, sakapājuši muguru kā cepamai zivij, piekāvuši tā, ka viņš zaudējis cilvēka izskatu, noberzuši viņam kaklu jēlu ar dzelzs apkakli un uzmaukuši dzelzs gredzenus

ii/, rokām un kājām. Retas vel tagad redzamas. Viņš novilka svārkus, kamēr es te ēdu, un aizdzina man visu ēstgribu.

—   Un tas ir iespējams? — Martins noprasīja savam draugam, kas bija nostājies lidzās.

—   Nav nekāda pamata apšaubīt, — tas, galvu purinot, atteica. — Sadi gadījumi pie mums nav retums.

—   Dievs ar jums, — Marks sacīja, — es jau zinu, ka tā tas ir, viņš man visu savu dzīves gaitu izstāstīja. Pirmais saimnieks viņam nomiris, otrais tāpat; tam viņa paša vergs samalstījis galvu ar cirvi un pēc tam gājis un noslīcinājies; trešais saimnieks bijis tā kā lādzīgāks. Viņš gadiem ilgi krājis naudu, lai izpirktos brīvībā, un tā beigu beigās iznākusi viņam tīri lēti, jo viņš tad jau bijis galīgi vecs un bez spēka. Pēc tam viņš atbraucis uz šejieni. Un nu viņš atkal krāj naudu, lai pirms nāves vēl ko nopirktu — tā, tīrie nieki, nav pat par ko runāt, viņa paša miesīga meita, vairāk nekā! — misters Teplijs izsaucās pacilātības lēkmē. — Brīvība dārgāka par visu! Urā! Lai dzīvo Kolumbija!

—   Kuš! — Martins aizspieda viņam muti ar roku.

—   Neākstieties! Ko viņš te dara?

—   Gaida, lai aizvestu mūsu bagažu rokas ratiņos, — Marks paskaidroja. — Viņš būtu varējis pienākt arī vēlāk, bet es viņu nolīgu par pieņemamu cenu (uz sava rēķina), lai viņš pasēž pie manis un pakavē man laiku, un nu es esmu priecīgs; ja es būtu bagāts/es viņu nolīgtu uz visu dienu un tik skatītos uz viņu un priecātos.

Lai gan lasītājā var mosties nopietnas šaubas par Marka patiesīgumu, taču jāatzīstas, ka šobrīd tiklab viņa sejas izteiksme, ka tonis krasi runāja pretī tam, ko viņš tik dedzīgi apliecināja.

—   Lai dievs jūs pasargā, ser, — viņš piemetināja,

—   bet šai zemeslodes daļa viņi tā mīl brīvību, ka pērk to un pārdod, un vazā apkārt pa tirgiem. Viņi tik trakoti pieķērušies tai brīvībai, ka izturas pret to pārāk brīvi. Tāpēc viņiem arī notiek tādas lietas.

—   Ļoti labi, — Martins pārtrauca, vēlēdamies mainīt sarunas tematu, — ja nu jūs, Mark, esat nācis pie tāda slēdziena, tad varbūt uzklausīsiet tagad mani? Uz šās vizitkartes rakstīts, kur vest bagažu. Misis Paukinsas pansija.

—   Misis Paukinsas pansija, — Marks atkārtoja. — Nu, Ciceron!

—  Vai viņu tā sauc? — Martins prasīja.

—   Tā viņu sauc, — Marks atbildēja. Un nēģeris, piekrītoši smaidīdams zem ādas čemodānā, kas bija gaišāks par viņa seju, steberēja lejup pa kāpnēm, nesot savu daļu viņu pasaulīgo mantu, kamēr Teplijs jau gaidīja lejā ar savu porciju.

Martins un viņa draugs sekoja tiem un jau dzīrās turpināt pastaigu, kad pēkšņi misters Bīvens apstājās un vilcinādamies iejautājās, vai uz šo jauno cilvēku varot paļauties.

—   Uz Marku? Jā, visās lietās.

—   Jūs mani nesaprotat. Man šķiet, labāk būtu, ja viņš nāktu kopā ar mums. Viņš ir goda vīrs un pārāk vaļsirdīgi izsaka savas domas.

—  Taisnība, — Martins smaidot piekrita, — viņš paradis tā darīt, jo nav dzīvojis brīvā republikā.

—   Lai viņš labāk nāk kopā ar mums, — misters Bīvens atkārtoja. — Citādi viņam var atgadīties nepatikšanas. Šis gan nav vergturu štats, taču man ar kaunu jāatzīstas, ka iecietības gars nav tik pazīstams šais platuma grādos kā nedzīvais burts. Mēs nevaram lepoties ar savaldību, kad mums rodas domstarpības, bet ar svešinieku … Nē, nudien būs labāk, ja viņš nāks kopā ar mums.

Martins tūdaļ pasauca Marku, lai tas pievienojas viņiem, un tā Cicerons ar ratiņiem aizgāja uz vienu pusi, bet pārējie trīs — uz otru.

Viņi staigāja divas trīs stundas pa pilsētu, apskatot to no visizdevīgākajām pozicijām un apstājoties galvenajās ielās un pie sabiedriskajām ēkām, kuras misters Bīvens viņiem parādīja. Metās krēsla, un Martins ieteica doties uz misis Paukinsas pansiju iedzert kafiju, bet jaunais paziņa noraidīja šo priekšlikumu, jo viņam acīm redzot ļoti gribējās aizvest Martinu kaut uz brītiņu pie saviem draugiem, kas dzīvoja tepat tuvumā. Martinam gan nebija nekādas patikas to darīt, jo viņš jutās noguris, taču viņš arī saprata, ka nebūs diezin cik laipni un pieklājīgi atrunāties, ka tie viņam sveši, ja augstsirdīgais paziņa gatavs uzņemties iepazīstinātāja pienākumus, un tāpēc Martins pirmo reizi savā mūžā uzupurējās otra labā, apspiezdams savu vēlēšanos, un piekrita bez liekas izrunāšanās. Acīm redzot ceļojums jau bija viņam šo to labu iemācījis.

Misters Bīvens pieklauvēja pie ļoti glītas, neuzkrītošas savrupmājas durvīm, no kuras fasades logiem plūda visai spilgta gaisma jau satumsušajā ielā. Durvis aši atdarīja vīrs ar tik tipiski īrisku seju, ka šķītās gluži neizskaidrojami, kāpēc tas nav tērpies skrandās un vēl uzsmaida visiem, uzvilcis pavisam jaunu uzvalku.

Atstājis Marku šā fenomena gādībā (jo, pēc Martina uzskatiem, tas patiešām bija fenomens), misters Bīvens ieveda jaunekli tai telpā, no kurienes plūda uz ielas līksmā gaisma, un iepazīstināja mājas iemītniekus ar misteru Čezlvitu kā ar iebrauceju angli, ar kuru viņam pašam bijis prieks nesen iepazīties. Tie uzņēma Martinu sevišķi pieklājīgi un laipni, un nepagāja ne piecas minūtes, kad Martins jau omulīgi sedcja pie kamina un sāka no tiesas iepazīties ar visiem ģimenes locekļiem.

Te bija divas jaunas lēdijas — viena astoņpadsmit, otra divdesmit gadus veca, abas ļoti slaidas un loti glītas; viņu māte, kas, pec Martina domām, izskatījās daudz vecāka un vairāk novītusi, nekā tai vajadzētu būt; vecmāmuļa — maza, žirgta vecenīte ar možām acīm, kura likās laimīgi tikusi pāri vecumam un atguvusi jaunību. Vēl te bija jauno lēdiju tēvs un jauno lēdiju brālis; pirmais nodarbojās ar komerciju, otrais mācījās koledžā; tiklab viens, kā otrs izturējās visai laipni, tāpat kā Martina jaunais draugs, un pat mazliet līdzinājās tam. Tas nebija nekāds brīnums, jo drīz vien noskaidrojās, ka Bīvens ir tiem tuva rada. Martins negribot izsekoja visu ģimenes vēsturi, sākot ar abām jaunajām lēdijām, jo tās visvairāk nodarbināja viņa domas — un ne tikai tāpēc, ka bija, kā jau sacīts, ļoti glītas, bet arī tāpēc, ka valkāja apbrīnojami mazas kurpītes un neticami plānas zīda zeķītes, kam šūpuļkrēsls ļāva parādīties vispievilcīgākā veidā.

Protams, bija ārkārtīgi patīkami sēdēt ērtā, glīti mēbelctā istabā, ko silda jautri sprēgājoša uguns un pilda dažādi daiļi izgreznojumi, ieskaitot četras mazas kurpītes un četras zīda zeķītes kopā ar — un kāpēc gan ne? — tanīs ietērptām kājiņām. Un, protams, Martinam bija ārkārtīga vēlēšanās uztvert visus šos apstākļus tieši tā, it īpaši pēc nesenajiem pārdzīvojumiem uz kuģa un misis Paukinsas pansijā. Viņš patiešām kļuva ļoti laipns un ap to laiku, kad sāka pasniegt tēju un kafiju (kam sekoja saldi ievārījumi un lieliski izceptas tējas maizītes), bija jau tik labā omā, ka paspēja iekarot visas ģimenes simpātijās.

Iekams bija izdzerta pirmā tase tējas, noskaidrojās otrs patīkams apstāklis. Visa ģimene bija apmeklējusi Angliju. Tas nu patiešām bija jauki! Taču Martina prieks kļuva mazāks, kad viņš uzzināja, ka ģimene tuvu pazīstama ar visiem augstiem hercogiem, lordiem, vikontiem, marķizēin, hercogienēm, bruņiniekiem un baronetiem un ārkārtīgi interesējas par visiem pēdējiem sīkumiem, kas skar šīs augstās personas. Taču, kad Martinam apvaicājās par kadu muižniecības pārstāvi, vai tas labi jūtoties, tad viņš atbildēja: — Jā, o jā, nemaz labāk nevar justies, — un, kad viņam prasīja, vai viņa gaišības māte, hercogiene, stipri pārmainījusies, tad viņš apgalvoja: — O, nebūt ne, jūs pazītu viņu pirmajā acu uzmetienā, — un tādā kārtā saruna ritēja bez traucējumiem. Tāpat, kad jaunās lēdijas sāka iztaujāt Martinu, vai vēl tikpat daudz zelta zivtiņu atrodoties akvarijā, kas rotā tāda un tāda augstmaņa oranžēriju, viņš, brīdi apdomājies, svinīgi paziņoja, ka gandrīz divreiz tik daudz, bet par eksotiskajiem augiem izsacījās: — Ak, tas nemaz nav aprakstāms, to ikvienam vajag redzēt pašam, lai noticētu. — Tik lieliski ievadītās sarunas atgādināja visai ģimenei tos krāšņos svētkus (kur piedalījušies visi Anglijas peri un galms pilnā sastāvā), uz kuriem tā bijusi speciāli uzaicināta un kuri daļēji rīkoti tai par godu; te daudz laika aizņēma atmiņas par to, ko sacījis misters Noriss-tēvs marķizam un ko misis Norisa-māte sacījusi marķizei, un ko teikuši marķizs ar marķizi, kad tie abi ar savu goda vārdu apgalvojuši,

ItH viņiem tik ļoti gribētos, lai misters Noriss-tēvs, miļļih Norisa-mātc, mis Norisas-meitas un misters Noliv. dels paliktu uz pastāvīgu dzīvi Anglijā un dotu viņiem iespēju baudīt visas Norisu ģimenes mūžīgo draudzību.

Martinam gan likās diezgan dīvaini un zināmā mērā nrkonsekventi, ka šo pašu stāstu laikā un pat visaugslakajā jūsmošanas brīdī tiklab misters Noriss-tēvs, kā misters Noriss-dels (kas sarakstījās ar četriem angļu pāriem) visai daudz un dedzīgi runāja par to, eik nesamaksājama priekšrocība ir kārtu atšķirības trūkums šai izglītotajā zeme, kur atzīst vienīgi iedzimto dižciltību un kur vienīgie sabiedrības pamati ir brālīga mīlestība un dabiska vienlīdzība. Misters Noriss-tēvs pat teica veselu runu par šo cildeno tematu, uzdzīdams visiem garlaicību, bet misters Bīvens novirzīja viņa domas uz citu pusi, nejauši pieminēdams kaimiņu nama iemītniekus, uz ko misters Noriss piezīmēja, ka viņš «neatzīst šo cilvēku reliģisko pārliecību un tāpēc nav ar tiem pazīstams». Misis Norisa-māte pievienoja vēl kādu iebildumu no savas puses, pasacīdama būtībā to pašu, tikai citos vārdos, proti, ka šie kaimiņi liekoties tīri pieklājīgi cilvēki, bet nepiederot pie labākās sabiedrības.

Martinam nevijus iespiedās prātā vēl kāds sīkums. Misters Bīvens pastāstīja par Marku Tepliju un nēģeri, un te noskaidrojās, ka visa Norisu ģimene ir abolicionisti To dzirdēt bija liels atvieglojums, un Martini tiktāl sadūšojās, atrazdamies tādā sabiedrībā, ka izsacīja līdzjūtību apspiestajiem un nelaimīgajiem nēģeriem. Kādu no jaunajām lēdijām — skaistāko un izsmalcinātāko — sasmīdināja viņa nopietnība, un viņvi ilgi smējās un nespēja pateikt ne vārda, kad Martins lūdza paskaidrot, kas noticis. Nomierinājusies viņa sacīja, ka nēģeri esot tik jocīga tauta un tik smieklīgi savā ārienē un uzvedībā, ka ikvienam, kas tos labi pazīstot, nemaz neesot iespējams izturēties pret tiem nopietni. Misters Noriss-tēvs, misis Norisa-māte, mis Norisa-māsa, misters Noriss-dels un pat misis Norisavecmāmuļa bija tādās pašās domās un aizstāvēja tās visai enerģiski, it ka verdzība un ciešanas pašas par sevi nebūtu nemaz tik baismīgas, ka liktu izturēties nopietni pret jebkuru cilvēcisku būtni, lai tā ārēji izskatītos pēc vissmieklīgākā pērtiķa un pēc savām garīgajām īpašībām atgādinātu visnaivāko republikas Nimrodu kas medī aristokrātus.

—   Vārdu sakot, — noteica misters Noriss-tēvs, izšķirdams jautājumu visērtākajā veidā, — starp balto un melno rasi pastāv dabiska antipatija.

—   Kas ietver visnežēlīgāko spīdzināšanu, — klusu piebilda Martina draugs, — un tirgošanos ar vēl nedzimušām paaudzēm.

Misters Noriss-dēls nesacīja neko, tikai saviebās un noslaucīja pirkstus kā Hamlets uz skatuves, nometot Jorika galvaskausu, — likās, viņš bija pieskāries nēģerim un pie viņa rokām pielipis kas melns.

Lai saruna atkal ievirzītos agrākajā patīkamajā .gultnē, Martins pārmainīja tematu, jo sevišķi asi izjuzdams, ka nēģeru jautājumu nedrīkst skart pat vislabvēlīgākajos apstākļos, un no jauna pievērsās mis Norisām, kas bija loti grezni tērpušās vismaigāko nokrāsu zīdā, un visi viņu tualetes piederumi bija tikpat dārgi kā mazās kurpītes un plāniņās zīda zeķītes. Tas modināja Martinā pārliecību, ka jaunajām lēdijām labi jāpazīst franču modes, kas arī izrādījās patiesība; lai gan viņu zināšanas nebija nekādas svaigās, toties visai daudzpusīgas, it īpaši vecākajai, kas nodarbojās gan ar metafiziku, gan hidrau'iku, gan cilvēka tiesībām un prata labi kombinēt šīs augstās gudrības un izmantot tās sarunā par jebkuru tomātu, sākot ar kosmētiku un beidzot ar kosmosu, turklāt tik sekmīgi, ka ārzemnieki, parunājuši ar viņu piecas minūtes, pazaudēja galvu ar visiem pieciem prātiem.

Juzdams, ka arī viņa prāti sāk svārstīties, Martins (pamanījis klavieres) savas dvēseles glābšanas labad palūdza otro māsu uzdziedāt. Tā labprāt piekrita, un nu sakas bravurīgs koncerts, kura priekšnesumus izpildīja ar saviem spēkiem abas māsas Norisas. Viņas dziedāja visās valodās, izņemot savu dzimto valodu. Vāciski, franciski, italiski, spāniski, portugāliski, šveiciešu izloksnē, tikai neko mātes valodā, neko tik prastu kā mātes valoda. Jo ar valodām šai ziņā ir tāpat kā ar daudziem ceļotājiem — viņi ir ikdienišķi un vulgāri savā dzimtenē, toties kļūst neparasti dižciltīgi aiz robežas.

Iespējams, ka ar laiku abas māsas Norisas būtu nonākušas līdz senebreju valodai, ja īru kalpotājs nebūtu atrāvis durvis līdz kājai vaļā, skaļi saucot:

—  Jenaralis Fledoks!

—  Ai! — izsaucās māsas, pēkšņi pārtraukdamas dziedāšanu. — Ģenerālis atgriezies!

Pie šā sauciena ģenerālis, tērpies pilnā parādes formā kā uz balli, iedrāzās istabā tik strauji, ka aizķērās ar zābaku aiz paklāja, paklupa pret zobenu, kas pagadījās viņam starp kājām, un nostiepās visā augumā uz grīdas, parādot pārsteigtajai sabiedrībai mazu, smieklīgu «mēnesi» pašā galvas vidū. Tas vēl nebija pats ļaunākais: ģenerālis, būdams diezgan pilnīgs un cieši iespīlēts mundierī, nekādi nevarēja piecelties un gulēja, ķepurodamies un taisīdams ar zābakiem tādus pagriezienus, kādi nav minēti nevienā kara mākslas vēsturē.

Protams, visi nekavējoties metās viņam palīgā un kopīgiem spēkiem drīz vien uzdabūja viņu stāvus. Taču viņa mundieris bija tik aplami un apbrīnojami pašūts, ka ģenerālis pacelts nemaz nelocījās viducī kā koka klauns un nevarēja kustināt ne locekli, iekams nebija nostādīts uz abām kājām; tad viņš kā par brīnumu atdzīvojās un, sāniski sagriezies, lai ieņemtu mazāk vietas un kaut kur neaizķertos ar zeltītajām uzpleču auklām, smaidīdams steidzās apsveicināt mājasmāti.

Diezin vai iespējams izpaust šķīstāku prieku un gaviles, kādus izpauda Norisu ģimene, ģenerālim Fledokam tik negaidīti ierodoties! Viņu uzņēma tik sirsnīgi, it kā Ņujorku "būtu aplenkuši ienaidnieki un cits ģenerālis nebūtu dabūjams ne par kādu naudu. Viņš trīs reizes apstaigāja visus Norisus sasveicinoties un tad pārlaida tiem skatienu no zināma atstatuma, kā pieklājās brašam komandierim, drapēdams labo plecu ar platu apmetni un atsviezdams to no kreisā, lai labāk izceltos vīrišķīgā krūts.

—   Un nu, — ģenerālis iesaucās, — es atkal redzu savas tēvijas izcilākos garus!

—  Jā, — misters Noriss-tēvs atbildēja. — Te mēs esam, ģeneral.

Tad visi Norisi sapulcējās ap ģenerāli, taujādami, kur viņš vēl bijis pēc savas pēdējās vēstules atsūtīšanas, ko darījis svešās zemēs un, galvenais, — ar ko iepazinies no augstajiem hercogiem, lordiem, vikontiem, marķiziem, hercogienēm, bruņiniekiem un baronetiem, par kuriem šo gara tumsībā mītošo zemju ļaudis tā jūsmo.

—  Labāk nevaicājiet! — ģenerālis sacīja, atvairoties pacēlis roku. — Es visu laiku grozījos tanīs aprindās, un čemodānā man atrodas avīzes, kur mans vārds, — te viņš pazemināja balsi un ļoti iespaidīgi izrunāja, — iespiests, augstākās sabiedrības . notikumu chronikā. Bet cik stipri viņi turas pie tradicijām un ierašām šai ērmīgajā Eiropā!

—  Ak! — izsaucās Noriss-tēvs, skumji šūpojot galvu un raugoties Martinā, it kā gribētu sacīt: «To es nevaru noliegt, ser. Labprāt vēlētos, bet nevaru.»

—  LJn cik vāji tur attīstītas tikumiskās jūtas! — turpināja ģenerālis. — Un pašcieņas jūtu viņiem pilnīgi trūkst!

—  Ak! — nopūtas visi Norisi, dziļu sāpju pārņemti.

—   Es to nevarētu iedomāties, ja nebūtu redzējis pats ar savām acīm, — ģenerālis stāstīja tālāk. — Jūs, Noris, esat apveltīts ar spēcīgu iztēli, bet pat jūs nevarētu to iedomāties, ja nebūtu redzējis.

—   Nekad! — misters Noriss apliecināja.

—  Si noslēgšanās, ši uzpūtība, ši augstprātība, šis ceremonijas! — ģenerālis izsaucās, aizvien stiprāk uzsverot norādāmo vietniekvārdu. — Mākslīgi šķēršļi starp cilvēkiem: cilvēce dalās visu nosaukumu spēļu kārtīs, bilžainās un vienkāršās, kāravos, pīķos, krustos — viss, ko vien gribat, izņemot sirdisl

Ak! — izsaucās visa ģimene. — Cik tas pareizi, i 'iieral!

Pagaidiet! — Noriss-tčvs satvēra ģenerāli aiz pleca. — Jūs taču atbraucāt ar «Skrūvi»?

—  Jā, zināms, — skanēja atbilde.

—  Vai tas var būt! — jaunās lēdijas iesaucās.

Iedomājieties tikai!

Ģenerālis, likās, nevarēja saprast, kāpēc viņa atbraukšana ar «Skrūvi» radījusi tādu sensāciju; stāvoklis nekļuva skaidrāks ari tad, kad misters Noriss, iepazīstinājis viņu ar Martinu, sacīja:

—   Šķiet, jūsu ceļabiedrs?

—  Mans ceļabiedrs? — pārjautāja ģenerālis. — Nē!

Viņš nebija ne reizi redzējis Martinu, bet Martins

viņu gan, un tagad, sastopoties aci pret aci, Martins pazina džentlmeni, kas brauciena beigās bija soļojis pa Klāju, sabāzis rokas kabatās un plati ieplētis nāsis.

Visi lūkojās Martinā. Neko nevarēja darīt. Patiesība nebija noslēpjama.

—   Es atbraucu ar to pašu kuģi, ar ko brauca ģenerālis, — Martins sacīja, — tikai ne tai klasē. Man vajadzēja ievērot stingru taupību, un es braucu trešajā klasē.

Ja ģenerāli būtu pieveduši pie pielādēta lielgabala un likuši tūdaļ izšaut, viņš nebūtu varējis vairāk apjukt, kā dzirdot šos vārdus. Lai viņš, Fledoks, Fledoks amerikaņu zemessargu parādes formā, ģenerālis Fledoks, ārzemju augstmaņu favorits Fledoks, sāktu pazīties ar subjektiem, kas brauc pasta kuģa trešajā klasē par četrām mārciņām desmit šiliņiem! Un viņam vēl jāsastop s:s radījums pašā Ņujorkas augstākās sabiedrības svētnīcā, Ņujorkas aristokratijas klēpī! Ģenerālis gandrīz jau tvēra pēc zobena.

Norisu vidū valdīja nāves klusums. Ja šis gadījums nokļūs ļaužu mutē, viņi uz visu mūžu būs krituši negodā aiz sava provinces radinieka neuzmanības. Viņi bija izcili spilgtas zvaigznes Ņujorkas augstākajās sfērās. Bija vēl citas elegantas sfēras augstāk par viņiem, bija sfēras arī zemāk par viņiem, bet nevienai zvaigznei nevienā no šīm sfērām nebija nekas kopīgs ar citas sferas zvaigzni. Taču visās šajās sfērās taps zināms, ka Norisi, pieklājīgu manieru un džentlmeniskas ārienes maldinati, krituši tik zemu, ka «pieņēmuši» savā namā nepazīstamu personu bez viena dolara kabatā. Ak ērgli, šķīstās republikas sargātāj, vai patiešām viņiem vajadzēja to pieredzēt?

—  Atļaujiet man atvadīties! — Martins sacīja pēc baiga klusuma brīža. — Es jūtu, ka esmu radījis šeit tādu pašu apjukumu, kāda atrodos pats. Tomēr, pirms aizeju, man jāsaka par attaisnojumu šim džentlmenim, ka viņš, ievedot mani šai sabiedrībā, nezināja, ka neesmu šā goda cienīgs. To es lūdzu man ticēt.

Viņš palocījās pret Norisiem un izgāja, ārēji ļoti salts, iekšēji vārīdamies.

—  Nu, — noteica nobālējušais Noriss-tēvs, pārlaizdams skatienu klātesošiem, kad Martins bija aizvēris durvis, — jaunais cilvēks šovakar dabūja novērot labāko aprindu izsmalcinātās manieres un augstākās sabiedrības cildeno vienkāršību, kas viņa dzimtenei svešas parādības. Cerēsim, ka tas viņā pamodinās tikumiskās jūtas.

Ja šī speciāli transatlantiskā prece, «tikumiskās jūtas» — jo tas ir Amerikas monopols, ja var ticēt pašmāju valstsvīriem, oratoriem un pamfletistiem, — ja tikumiskās jūtas ietver labvēlību un mīlestību pret cilvēci, tad nebūtu vis bijis par ļaunu tās pamodināt Martinā. Viņš traucās pa ielu Marka pavadībā, un viņā plosījās visas netikumiskās jūtas, kūdot viņu uz diezgan asinskārīgām piezīmēm, ko par laimi viņa reputacijai neviens nedzirdēja. Taču drīz vien Martins bija tiktāl atdzisis, ka sāka pat smieties par šo notikumu, kad pēkšņi izdzirdēja aiz muguras steidzīgus soļus un atskatījies ieraudzīja savu draugu Bīvenu, kas dzinās viņam pakaļ vai bez elpas.

Tas paņēma Martinu zem rokas un, palūdzis iet lēnāk, kādu brītiņu klusēja. Tad viņš ierunājās:

—   Es ceru, ka jūs mani attaisnosiet arī citā ziņā.

—   Kādā? — Martins jautāja.

—  Ceru, jūs nedomāsiet, ka es paredzēju mūsu vizites noslēgumu. Bet to varbūt veltīgi vaicāt.

—   Veltīgi gan, — Martins atbildēja. — Esmu vēl jo vairāk pateicīgs par jūsu laipnību, kad uzzināju, no kādas vielas darināti šejienes cienījamie pilsoņi.

—   Manuprāt, — viņa draugs sacīja, — viņi visi un visur ir vienādi, ja vien paši gribētu to atzīt un neuzstātos ar neattaisnojamām pretenzijām.

-— Goda vārds, tas ir pareizi, — Martins piekrita.

—   Es domāju, — viņa draugs turpināja, — ja jūs redzētu šādu ainu angļu komēdijā, tad neuzskatītu to par neticamu vai pārspīlētu.

—   Protams, ka ne!

—   Bez šaubām, šeit tas ir smieklīgāk nekā citur, bet tur vainīgi mūsu aktieri. Par sevi personīgi varu tikai sacīt, ka zināju no paša sākuma, kurā klasē esat braucis, — es redzēju pasažieru sarakstu, bet jūsu vārda tanī nebija.

—   Tad esmu jums vēl vairāk pateicības parādā, — Martins sacīja.

—   Noriss ir savā ziņā ļoti labs cilvēks, — misters Bīvens piezīmēja.

—   Tā? — Martins dzestri noteica.

—   O jā! Viņam piemīt daudz labu īpašību. Ja jūs vai kāds cits būtu nācis pie viņa kā trūcīgs lūdzējs, viņš būtu viena vienīga labsirdība un uzmanība.

—   Man nebija vērts nobraukt trīstūkstoš jūdžu, lai sastaptos ar tādu tipu, — Martins atbildēja.

Ne viņš, ne viņa draugs nerunāja vairs ne vārda, jo abi acīm redzot bija aizņemti ar savām domām.

Tēja vai vakariņas, viss viens, kā šo vakara mielastu gribēja godāt, bija jau galā, kad viņi ieradās pie majora, bet galdauts, ko nu rotāja daži papildu traipi un plankumi, vēl nebija noņemts no galda. Vienā galda galā dzēra tēju Džefersona Brika dzīvesbiedre un vel divas lēdijas, acīm redzot neparastā laikā, jo visas bija cepurēs un šallēs un likās nule atgriezušās mājās. Uz galda kūpēja trīs dažāda garuma sveces dažāda veida svečturos, un to gaismā istaba izskatījās tikpat nemīlīga kā dienu.

Visas trīs lēdijas skaļi tērzēja, Martinam un misteram Bīvenam ienākot, bet, ieraudzījušas džentlmeņus, tūliņ apklusa un mirkli kļuva visai cienigas, lai ner teiktu — ledaini saltas. Kamēr viņas čukstot apmainījas dažiem vārdiem, viņu saltums bija paspējis pat ūdeni tējkannā atdzesēt par divdesmit grādiem.

—  Vai jūs bijāt uz dievvārdu sapulci, misis. Brika? — Martina ceļabiedrs apvaicājās ar šķelmīgu dzirksti acīs.

—   Uz lekciju, ser.

—   Piedodiet, es aizmirsu. Jūs jau neapmeklējat sapulces, man šķiet.

Lēdija pie misis Brikas labās rokas dievbijīgi nokāsējās, it kā aizrādīdama: «Es apmeklēju!» Un patiešām — viņa staigāja uz tām vai ik dienas.

—  Vai svētruna bija laba, godātā? — misters Bīvens uzrunāja šo lēdiju.

Viņa dievbijīgi pacēla acis uz augšu un atbildēja: — Jā. — Viņu patiešām bija visai iepriecinājusi krietnā, stiprā, piparotā svētruna, kas tik lieliski izrēķinājās ar visām viņas draudzenēm un paziņām un negrozāmi izlēma to likteni. Turklāt viņas cepure bija izrādījusies parāka par visu citu draudzes locekļu cepurēm, tā ka šī lēdija bija iemantojusi pilnīgu dvēseles mieru.

—   Kādu lekciju kursu jūs patlaban klausāties, godātā? — Martina draugs atkal uzrunāja misis Briku.

—   Trešdienās mums lasa gara filozofiju.

—   Un pirmdienās?

—   Noziegumu filozofiju.

—   Bet piektdienās?

—   Augu filozofiju.

—  Jūs aizmirsāt pārvaldīšanas filozofiju ceturtdienās, mana dārgā, — piezīmēja trešā lēdija.

—   Nē, — misis Brika aizrādīja, — to lasa otrdienās.

—   Pareizi! — lēdija izsaucās. — Ceturtdienās mums lasa matērijas filozofiju, kā tad.

—  Jūs redzat, mister Čezlvit, ka mūsu lēdijas ir ļoti aizņemtas, — Bīvens sacīja.

—   Patiešām jums ir pamats tā teikt, — Martins atbildēja. — Vajadzīga liela enerģija, lai savienotu šīs augstākā mērā svarīgās nodarbības ārpus mājas ar ģimenes pienākumiem.

Te Martins apklusa, pamanījis, ka lēdijas noskatās uz viņu diezgan nelabvēlīgi, lai gan viņš neapzinājas i/darījis neko tādu, kas attaisnotu nicīgo izteiksmi dāmu sejās. Kad viņas uzgāja augšā uz savām istabām, kas notika itin drīz, misters Bīvens paskaidroja, ka nodarboties ar mājturību esot zem šo filozofējošo lēdiju augstā goda un ka deviņdesmit deviņos gadījumos no simta neviena no tām neprastu padarīt visvieglāko darbu saimniecībā vai uzšūt visvienkāršāko apģērba gabalu saviem bērniem.

—1 Vai nebūtu labāk, ja viņas apbruņotos ar adāmajām adatām nekā ar šādiem asiem gara ieročiem, tas ir cits jautājums, — viņš piemetināja. — Taču vienu gan es varu galvot: nav gadījies, ka viņas nodarītu sev pāri ar šiem ieročiem. Svētrunas un lekcijas — tās ir viņu balles un koncerti. Viņas apmeklē tās, lai izklaidētos un atpūstos, aplūkotu citu tualetes un tad atgrieztos mājās.

—  Kad jūs sakāt «mājas», vai tad jūs domājat tādu māju kā šī?

—  Ļoti bieži. Bet es redzu, ka jūs esat noguris līdz nāvei, un tāpēc novēlēšu jums labu nakti. Par jūsu plāniem parunāsim rīt. Jūs jau laikam tagad jūtat, ka palikt šeit nozīme veltīgi zaudēt laiku. Jābrauc tālāk.

—  Kur būs vēl ļaunāk? — Martins vaicāja, atcerēdamies vecu parunu.

—   Ceru, ka ne. Bet šodien pietiek. Ar labu nakti!

Viņi sirsnīgi atvadījās un šķīrās. Tiklīdz Martins palika viens, uzbudinājums, kam pamatā bija jaunie apstākli un iespaidu maiņa un kas bija noturējis viņu kājās visu šo nogurdinošo dienu, izgaisa, un viņš jutās tik satriekts un noguris, ka viņam nebija spēka aiziet pat līdz gultai.

Kādas pārmaiņas bija notikušas šais divpadsmit vai piecpadsmit stundās, ko tās bija nodarījušas viņa cerībām un dzīvesprieka pilnajiem plāniem! Lai cik sveša un neparasta bija zeme, uz kuras viņš stāvēja, un gaiss, ko viņš elpoja, — atsaucot atmiņā visu, kas šai vienā dienā pārdzīvots, Martins bija spiests saprast, ka viņa nodomiem draud neveiksme. Lai cik pārsteidzīgi un neapdomāti tie bija likušies šad tad uz kuģa, kas agrāk krastā nekad nebija noticis, tad pašulaik tie tēlojās tik tumšās krāsās, ka Martins nobijās. Domas, ko viņš aicināja palīgā, rādījās tik drūmā un nomācošā veidā, ka nesniedza atvieglojumu. Pat briljanti uz viņa pirksta laistījās kā asaru lāses, un neviena cerību stara nebija to spilgtajā mirdzumā.

Viņš sēdēja drūmās pārdomās pie krāsns, neliekoties manām pansionarus, kas ieradās cits pēc cita no saviem veikaliem, kantoriem vai tuvīnajiem bāriem un, iedzēruši ūdeni no baltās krūzes uz bufetes un pagrozījušies ap vara spļaujamtraukiem, pie kuriem tos šķitās velkam maģisks spēks, smagiem soļiem devās pie miera; viņš sēdēja tik ilgi, kamēr pienāca Marks Tcplijs un papurināja viņu aiz pleca, domādams, ka viņš iemidzis.

—  Mark! — viņš iesaucās saraudamies.

—  Viss kārtībā, ser, — atbildēja dzīvespriecīgais sulainis un noņēma ar pirkstiem sadegušo dakti svecei, ko turēja rokā. — Gulta jums nav sevišķi plata, ser, un cilvēks, ko pārāk nemoka slāpes, bez pūlēm izdzers pirms brokastīm visu ūdeni, ko jums atnesuši priekš mazgāšanās, un uzkodīs dvieli. Toties šonakt jūs gulēsiet bez šūpošanās, ser.

—  Man šķiet, ka māja peld pa viļņiem, — Martins sacīja pieceldamies un grīļodamies, — un es esmu galīgi sadauzīts.

—   Es gan jūtos tik līksms kā cīrulis, ser, — Marks atteica, — un, paldies dievam, ir arī par ko priecāties! Man vajadzēja te piedzimt, tāds mans uzskats. Speriet uzmanīgāk kāju (viņi devās augšup pa kāpnēm)! Vai atceraties džentlmeni uz kuģa, ser, to pašu ar to mazo lādīti?

—  Ar čemodāniņu? Jā.

—   Nu, ser, šovakar atnesa no veļas mazgātājas tīru veļu un nolika pie guļamistabu durvīm. Ja jūs pametīsiet aci, kad iesim augšā, cik maz viņam kreklu un cik daudz krūtežu, tad sapratīsiet, kāpēc viņam tik maz bagažas.

Taču Martins bija par daudz noguris un nomākts, l.ii pievērstu uzmanību tādiem niekiem, un neinteresējās p,n šo atklājumu. Šī vienaldzība neizsita no sliedēm misteru Tepliju, un viņš vadīja Martinu uz tā guļamistabu — mazu, šauru istabiņu ar puslogu, ar gultu, kas atgādināja lādi bez vāka, ar diviem krēsliem, paklājiņu, līdzīgu tiem, uz kādiem Anglijā apavu veikalos pielaiko kurpes, ar mazu spogulīti pie sienas un mazgājamo galdiņu, uz kura atradās ūdens krūze un mazgāl.iiuā bļoda, ko varētu viegli pieņemt par piena podiņu nu zobu skalojamo trauku.

—   Šai zemē, man liekas, cilvēki uzspodrinās ar sausu dvieli, — Marks sacīja. — Droši vien viņi sirgst ar bailēm no ūdens, ser.

—  Vai jūs nenovilktu man zābakus? — Martins lndza. — Es esmu beigts un pagalam, Mark.

—Rīt jūs to vairs neteiksiet, ser, — misters Teplijs aizrādīja, — un neteiksiet pat šovakar, kad pamēģināsiet šo te, ser. — Un viņš paņēma prāvu glāzi, līdz maļam pilnu ar dzidra, caurspīdīga ledus gabaliņiem, caur kuriem aizgrābtā skatītāja acis valdzināja dažas šķēlītes citrona un zeltains, kārdinošs šķidrums.

—   Kā to sauc? — Martins jautāja.

Misters Teplijs neatbildēja, bet iemērca šai maisījumā salmiņu, kas patīkami nočabēja starp ledus gabaliņiem, un ar izteiksmīgu žestu lika saprast, ka iejūsminātajam dzērējam jāsūc caur salmiņu.

Martins paņēma glāzi, izbrīnā paskatījās uz to, ievilka malku caur salmiņu un tūliņ pacēla acis augšup pilnīgā aizgrābtībā. Viņš vairs nemeta mieru, kamēr nebija iztukšojis kausu līdz pēdējai lāsītei.

—   Re nu, ser! — Marks sacīja kā uzvarētājs, pievākdams glāzi. — Ja jūs vēl kādu reizi būsiet noguris līdz nāvei un manis nebūs tuvumā, tad jums tikai vajag palūgt kādu, lai aiziet pēc koblera L

—   Lai aiziet pēc koblera? — Martins atkārtoja.

—   Tas ir apbrīnojams izgudrojums, ser, — Marks sacīja, glāstīdams tukšo glāzi. — Saucas koblers; šerijkoblers, ja grib izrunāt visu nosaukumu, un sāīsinati — koblers vien. Tagad, ser, jums vairs negribēsies likties gultā ar visiem zābakiem, un vispār jūs patlaban esat pavisam cits cilvēks.

Pēc šā svinīgā ievada viņš atnesa zābaku velkamo ķeblīti.

—  Nedomājiet, Mark, ka es atkal grasos krist izmisumā, — Martins sacīja, — bet ja nu — lai dievs mums žēlīgs — mēs iestredzam kādā neapdzīvotā vietā bez precēm un bez naudas!

—   Ko tur tik daudz, ser, — atbildēja nesatricināmais Teplijs, — spriežot pēc tā, ko jau esam redzējuši, diezin vai mums neapdzīvotā vietā klātos sliktāk nekā apdzīvotā.

—  Ak Tom Pinč, Tom Pinč! — Martins domīgi noteica. — Ko gan es nedotu, lai atkal būtu tev blakus un dzirdētu tavu balsi, kaut vai Peksnifa vecajā guļamistabā!

—  Ak «Pūķi», «Pūķi»! — Marks līksmi atbalsoja.

—   Ja mūs nešķirtu jūras un nebūtu kauns atgriezties, tad es varbūt teiktu to pašu. Bet es esmu Amerikā, «Pūķi», Ņujorkā, turpretī tu Eiropā, Viltširā, un mums jātiek pie bagātības, «Pūķi», jaunas, daiļas lēdijas labad, un, ja tu esi apņēmies iepazīties ar Monumentu, «Pūķi», tad nevar atkāpties pēc pirmā soļa, citādi tu nekad netiksi augšā!

—   Gudri sacīts, Mark! — Martins iesaucās.

—   Mums jālūkojas tikai uz priekšu.

—  Visās pasaku grāmatās, kādas vien esmu lasījis, ser, cilvēki, kas skatījās atpakaļ, tika pārvērsti par akmeņiem, — Marks sacīja, — un tad es vienmēr domāju, ka viņi paši vainīgi un saņēmuši to, ko pelnījuši. Vēlu jums labu nakti, ser, un patīkamus sapņus!

—  Tad man jāsapņo par mājām, — Martins noteica, likdamies gulēt.

—  Un man tāpat, — Marks nočukstēja, kad bija nokļuvis savā istabā, kur neviens viņu nevarēja dzirdēt.

—   Ja vistuvākajā nākotnē nepienāks laiks, kad jautru prātu saglabāt būs grūti, tad piķis lai parauj visu Ameriku!

Atstāsim viņus, lai miegā līgojas un vijas viņu ļ)i iekšā tālu priekšmetu ēnas, veidojot fantastiskus tēlus nez uzraudzības palikušo domu krēslainajā gaismā, un lai mūsu nenozīmīgais stāsts — sapnis sapnī — tikpat «ši pārmaina savu darbības vietu un pārceļas uz Anglijas krastiem.

## XVIII NODAĻAI IR DARĪŠANAS AR FIRMU «ENTONIJS ČEZLVITS UN DĒLS», KURA NEGAIDĪTI PAZAUDĒ VIENU KOMPANJONU.

Pārmaiņa rada pārmaiņu. Nekas cits nevairojas tik strauji. Kad cilvēks, ieradis uzturēties šaurā rūpju un prieku lokā, kuru reti pamet, reiz pārkāpj tā robežu kaut uz īsu brīdi, tad šī aiziešana no nemainīgās skatuves, kur viņš bijis svarīgs aktieris, nekavējoties kļūst par signālu nekārtībām. Liekas, robā, ko viņš pametis, iedzīts līdz pašam galam pārmaiņu ķīlis, kas sašķeļ izturīgo masu gabalos; tas, kas bija saaudzis un turējās kopā gadiem, sabirst drupās dažās nedēļās. Mīna, ko laiks pamazām racis zem pazīstamajiem priekšmetiem, nu eksplodē vienā mirklī, un tas, kas nesen bija cieta klints, nu pārvēršas pīšļos un putekļos.

Tas notiek gandrīz ar visiem, tikai dažādos laikos un dažādā mērā. Kā dabiskais pārmaiņas likums izpaudas tai ierobežotajā dzīves sfērā, ko Martins bija pametis, par to patiesīgi pavēstīs mūsu stāsta nākamās lappuses.

—   Cik auksts šis pavasaris! — činkstēja vecais Entonijs, spiezdamies vakarā tuvāk pie kamina. — Nudien, kad es biju jauns, tad bija daudz siltāk!

—   Siltāks vai aukstāks, tas vēl nav iemesls, lai izdedzinātu drēbēs caurumus, — piezīmēja mīlošais dēls, paceldams acis no vakardienas avīzes. — Vadmala nav nemaz tik lēta, ja tu gribi to zināt.

—   Lāga zēns! — izsaucās tēvs, pūzdams elpu uz nosalušajām rokām un vārgi berzēdams tās. — Prātīgs zēns! Nekad viņš nav domājis par tādiem niekiem kā švītēšanos! Nē, nē!

—  Nezinu vis, varbūt arī būtu domājis, ja tas nemaksātu naudu, — atbildēja dēls, atkal ķerdamies pie avīzes.

—  Ahā! — vecais iesmējās. — Ja nemaksātu naudul Bet auksts ir gan!

—   Liec mieru ugunij! — misters Džonass uzsauca, aizturēdams godājamā tēva roku, kas sniedzās pēc biguļa. — Vai tu patiešām gribi izputēt vecuma galā, ka sāc šķiest mantu?

—  Nu es vairs nepaspēšu, Džonas, — vecais atbildēja.

—   Ko nepaspēsi? — uzbrēca viņa mantinieks.

—   Izputēt. žēl gan, ka nepaspēšu!

—   Kāds patmīlis bijis, tāds arī palicis, vecais kraķis, — Džonass nomurmināja tik klusu, ka vecais nevarēja sadzirdēt, un uzmeta tēvam sirdīgu skatienu. — Nav mainījies ne par mata tiesu. Viņam žēl, ka nepaspēs izputēt, iedomājieties tikai! Tā tikai vēl trūka! Bet, ka viņa paša miesa un asinis izputēs, par to viņam nav bēda, lai put. Ak tu vecais krama gabals!

Pēc šādas godbijīgas runas viņš paņēma tasīti, jo patlaban tēvs, dēls un Cafijs dzēra tēju. Džonass, vērīgi lūkodamies tēvā un laiku pa laikam apstādamies, lai paceltu pie lūpām karoti ar tēju, turpināja tādā pašā garā:

—   Izputēt, kā tad! Ir gan vecis, atradis, par ko runāt tādā vecumā. Izputēt iegribējies, še tev! Vareni, es jums teikšu! Nepaspēšot? Jā, ceru, ka nepaspēs vis. Ja vien varētu, viņš ir divsimt gadu nodzīvotu, un vēl viņam nebūtu gana. Es viņu pazīstu!

Sirmgalvis nopūtās; viņš joprojām sēdēja savilcies uguns priekšā. Misters Džonass padraudēja viņam ar Britanijas metala 1 tējkaroti un, ieņemdams cildenāku pozīciju, sāka apskatīt šo jautājumu no augstu morāles principu viedokļa.

—  Ja nu reiz uznākusi tāda patika, — viņš bubināja tādā pašā balsī, — kāpēc nevarētu novēlēt mantu, vēl

»Britanijas metāls — jaunsudrabs (alvas, vara un antimona vai cinka kausējums). (Tulk.)

dzīvs būdams? Nopircis labāk tādu lētāku mūža renti, i būtu patikšana dzīvot ir pašam, ir citiem, kam no ļ ntlēks savs labums. Bet nē, tas viņam nav pa prā(iiiii. Tā jau būtu pienācīga izturēšanās pret miesīgu lielu, bet viņam gribas darīt visu otrādi, lai tikai dēls netiktu pie savām tiesībām. Nudien, es viņa vietā nezinātu, kur dēties aiz kauna, un būtu gatavs noslēpties tam sazin kā viņu sauc.

Varbūt šis nenoteiktais apzīmējums attiecās uz kapu, zārku, kapliču, kapsētu vai mauzoleju vai vēl ko i'ltu, ko misteram Džonasam liedza izrunāt dēla maigums. Viņš pameta šo tematu, jo Cafijs, savā kaktiņā pie kamina neviļus pamanījis, ka Entonijs acīm redzot klausās un Džonass runā, pēkšņi izsaucās kā apsēsts:

—   Jūsu paša dēls, mister Čezlvit, jūsu miesīgs dēls, seri

Vecajam Čafijam nebija ne jausmas, cik savlaicīgi šie vārdi un cik dziļi tie būtu skāruši vecā saimnieka dvēseli, ja tas būtu uzminējis, kādi vārdi gatavi paprukt dēlam vai kas notiek dēla domās. Taču Cafija balss pārtrauca Entonija domu plūdumu un atsauca viņu atpakaļ īstenībā.

—   Jā, jā, čafij, Džonass ir kā izliets tēvs. Tikai tēvs nu kļuvis gaužām vecs, Cafij, — sirmgalvis sacīja dīvainā satraukumā.

—   Galīgi vecs, — Džonass pievienojās.

—   Nē, nē, nē, — Čafijs iesaucās, — nē, mister Čezlvit, jūs nemaz neesat kļuvis vecāks, ser.

—   Nu, jo tālāk, jo trakāk! — Džonass iesaucās pavisam sašutis. — Goda vārds, tēv, ar viņu vairs nevar tikt nekādā galā! Pievaldiet mēli, dzirdat?

—   Viņš teic, ka jūs kļūdoties, — Entonijs uzsauca vecajam kalpotājam.

—Nieki, nieki! — skanēja Čafija atbilde. — Es zinu labāk. Tas ir viņš, kas kļūdās. Viņš, jā. Viņš vēl ir puika, tas viņš ir. Un jūs arī, mister Čezlvit, esat pavisam pēc puikas. Ha, ha, ha! Jūs esat vēl puika, salīdzinot ar daudziem, ko esmu pazinis; jūs esat puika pret mani, jūs esat puika pret daudziem no mums. Neklausieties uz viņu!

Pēc šādas apbrīnojamas runas — Jo čafijam tas bija nepieredzēts daiļrunības uzbangojums — nabaga vārgā ēna satvēra ar trīcošo roku saimnieka pirkstus un piespieda sev klāt kā aizsargādama.

—   Es kļūstu kurlāks ar katru dienu, Caf, — Entonijs teica tik maigi, cik vien spēja, vai, pareizāk sakot, bez parastā skarbuma.

—   Nē, nē, — Cafijs atsaucās, — tas nav tiesa. Un, ja arī tā būtu, kas par to? Es jau divdesmit gadus kopš esmu kurls.

—   Aklums man arī pieņemas, — sirmgalvis nerimās, kratīdams galvu.

—   Tā ir laba zīme! — Cafijs iesaucās. — Ha, ha! Nekas nevar būt labāks! Jūs nesen vel pārāk labi redzējāt.

Viņš paplikšķināja pa Entonija plaukstu, kā mēdz darīt, mierinot bērnus, un, pievilcis sirmgalvja roku vēl tuvāk, pamāja ar drebošajiem pirkstiem uz to pusi, kur sēdēja Džonass, it kā gribēdams atvairīt to. Taču Entonijs palika joprojām bez vārda un kustības, un Cafijs pamazām palaida viņa roku vaļā un ierāvās savā parastajā kaktiņā, tikai lāgiem pastiepdams pirkstus un klusiņām aiztikdams vecā saimnieka svārkus, lai pārliecinātos, ka viņš vēl sēž tepat blakus.

Misters Džonass bija tā pārsteigts, ka tikai blenza vien abos večos, kamēr Cafijs iegrima parastajā apatijā, bet Entonijs sāka snaust; tikai tad Džonass ļāva vaļu savām jūtām un pienāca pirmajam cieši klāt, grasīdamies, vienkāršā valodā runājot, «kraut pa ģēveli».

«Viņiem šī spēle turpinās tepat divas trīs nedēļas,» Džonass drūmi prātoja. «Nekad neesmu redzējis, ka tēvs būtu tā noņēmies ar viņu kā beidzamajā laikā. Ak tad tā? Dzenaties pēc mantojuma, mister Caf, ko?»

Taču Cafijs tikpat maz nojauta Džonasa domas kā sažņaugto dūri, kas mīļi kavējās viņa auss tuvumā. Džonass dzēla viņu ar draudīgu skatienu, cik vien gribējās, tad paņēma no galda sveci, iegāja aizstiklotajā istabiņā un izvilka no kabatas atslēgu saišķi. Ar vienu no atslēgām viņš atdarīja slepenu atvilktni pultī, šad

• I i Skatīdamies, lai pārliecinātos, vai abi sirmgalvji I joprojām sēž pie kamina.

Viss pa vecam, kā pienākas, — Džonass noteica, lelurēdams ar pieri pults vāku un atlocīdams kādu Mpīru. — Te ir testaments, mister Čaf. Trīsdesmit māriņu gadā jūsu iztikai, vecais puika, un viss pārējais Vienīgajam dēlam Džonasam. Nav ko pūlēties, lai pieradītu savu mīlestību. Par to jums tik un tā nekas neBleks. Kas tas?

Tas patiešām varēja nobiedēt. Kāda seja otrpus Mikla starpsienas ziņkāri ielūkojās istabiņā, pie kam neskatījās uz Džonasu, bet uz papīru viņa rokā. Kādas licis cieši vērās testamentā un atrāvās tikai tad, kad Džonass iekliedzās. Abu skatieni sastapās, un tad izrādījās, ka šīs acis ārkārtīgi līdzīgas mistera Peksnifa acim.

Džonass bāls un kā bez elpas raudzījās šai rēgā, ļaudams ar troksni aizkrist pults vākam, taču nepiemirsd uns tūliņ aizslēgt atvilktni. Rēgs paspēra soli uz priekšu, atvēra durvis un ienāca iekšā.

—   Kas ir? — Džonass iesaucās atkāpdamies. — Kas jns esat? Kā jūs te gadījāties? Kas jums vajadzīgs?

—   Kas vajadzīgs? — atsaucās mistera Peksnifa balss, un pats misters Peksnifs laipni uzsmaidīja Džoii īsam. — Vajadzīgs, mister Džonas?

—   Ko jūs te ostāt un pētījat? — Džonass pikti sacīja. — Ka jūs gadāties ne aiz šā, ne aiz tā pilsētā un u/.krītat cilvēkam kā sniegs uz galvas? Vai patiešām cilvēks nevar lasīt… avīzi savā kantorī, lai viņu ne[>;irbiedētu līdz nāvei, ielaužoties bez pieteikšanas? Kāpēc jūs neklauvējāt pie durvīm?

—   Es klauvēju, mister Džonas, — Peksnifs atbildēja, — bet neviens to nedzirdēja. Man ļoti gribējās zināt, — viņš ierastā labvēlībā piebilda, uzlikdams roku Džonasam uz plecu, — kas īsti bija jūs ieinteresējis avīzē, bet stikls ir par daudz netīrs un noputējis.

Džonass pasteidzās uzmest skatienu stikla starpsienai. Jā, stikli nebija diezin cik tīri. Tiktāl tas saietos ar patiesību.

—     Vai tik tie nebija panti? — taujāja misters Peksnifs, labsirdīgā jokdarībā kratīdams rādītāja pirkstu. — Vai politika? Vai biržas cenas? Man tādas aizdomas, ka jums visur aprēķins, mister Džonas, visur aprēķins.

—  Jūs neesat tālu no patiesības, — Džonass atbildēja, nomierinādamies un nokniebdams sveces dakti.

—  Bet kāda velna pēc jūs atkal atkūlāties uz Londonu? Nudien, kā lai nepārbīstas, kad cilvēkam jābūt septiņdesmit jūdžu atstatumā no Londonas, bet viņš pēkšņi gadās tepat blakus un acis vien blisina.

—  Pilnīgi pareizi, — misters Peksnifs apstiprināja.

—   Par to nav nekādu šaubu, dārgais mister Džonas. Kamēr cilvēka prāts tā ierīkots …

—  Piķis parauj cilvēka prātu, — Džonass nepacietīgi pārtrauca, — pasakiet labāk, kāpēc jūs atbraucāt!

—   Nelielās darīšanās, — misters Peksnifs sacīja,

—   kas man gluži nejauši atgadījās.

—  Un tas ir viss? — Džonass iesaucās. — Nu, tad tēvs atrodas blakus istabā. Ei tēv, misters Peksnifs ieradies! Ar katru dienu top dulnāks, — viņš sūrojās, enerģiski purinādams godājamo tēvu. — Es saku, te ir Peksnifs, stulbā paure!

Purināšana kopā ar laipno uzrunu nepalika bez sekām, un vecais virs pamodies smīnēdams sasveicinājās ar Peksnifu — daļēji tāpēc, ka patiešām priecājās, ieraugot šo džentlmeni, daļēji aiz nedziestošajām atmiņām, ka reiz bija nosaucis viņu par liekuli. Tā kā misters Peksnifs vēl nebija dzēris tēju (viņš patiešām nule bija ieradies Londonā), tad viņam tūliņ pasniedza cienastam neseno pusdienu paliekas, pievienojot šķēli šķiņķa. Misters Džonass, kam bija veikala darīšanas blakus ielā, devās turp, solīdamies atgriezties, iekams viņa godātais radinieks beigšot mieloties.

—   Un nu, godājamais ser, — misters Peksnifs uzrunāja veco vīru, — lūdzami, pasakiet, kamēr esam vieni, ko varu darīt jūsu labā! Es saku «vieni», jo mūsu dārgais draugs, misters Čafijs, ir metafiziskā nozīmē — vai lai saku — «manekens»? — misters Peksnifs vaicāja ar vissaldāko smaidu, stipri piešķiebis galvu.

—  Viņš mūs nedzird un neredz, — Entonijs atbildēja.

Tādā gadījumā es iedrošinos apgalvot — kaut nu jūtu līdzi viņa kaitēm un jūsmoju par tām lieliskajām rakstura īpašībām, kas dara godu tiklab viņa prātam, kā sirdij, — ka viņš patiešām ir manekens vai, humoristiski izsakoties, salmu kūlis. Jūs gribējāt piezīmēt, godājamais ser …

—   Cik man zināms, es nedomāju izteikt nekādas pielimes, — vecais vīrs atbildēja.

—  Toties es gan domāju, — misters Peksnifs vēlīgi piebilda.

—   Ak jūs domājat? Ko tad īsti?

—   Ka nekad visā savā mūžā, — misters Peksnifs Iesāka, iepriekš piecēlies un pārliecinājies, ka durvis ir ciet, un pēc tam novietojis krēslu tā, lai tūliņ ieraudzītu, tiklīdz durvis kaut drusciņ pavērsies, — ka nekad visā savā mūžā neesmu bijis tik pārsteigts kā vakar, saņemdams jūsu vēstuli. Jau tas, ka jūs vēlējāties parādīt man godu un lūgt manu padomu kādā jautājumā, pārsteidza mani, bet tas, ka jūs pie tam vēlējāties rīkoties bez mistera Džonasa ziņas, parāda, ciktāl jūs uzticaties cilvēkam, kam esat nodarījis vārdisku apvainojumu, tikai vārdisku, ko vēlāk pacentāties izlabot, — tas man glaimoja, tas mani aizkustināja, tas mani satrieca.

Misters Peksnifs vienmēr runāja gludi, taču šo īso runu viņš pateica sevišķi gludi, jo bija diližansā ne mazumu pūlējies, to sacerot.

Lai gan viņš gaidīja atbildi un nebija melojis, sakot, ka atbraucis pēc Entonija lūguma, sirmgalvis lūkojās viņā mēmā klusumā, ar gluži neizteiksmīgu seju. Acīm redzot viņam nebija ne mazākās vēlēšanās turpināt sarunu, kaut gan misters Peksnifs meta skatienus uz durvīm, vilka ārā pulksteni un visādi lika manīt, ka laika maz un Džonass drīz var ierasties, ja turēs vārdu. Bet pats dīvainākais bija tas, ka pēkšņi vienā mirklī, tik aši, ka nebija iespējams izsekot kādai pārmaiņai vai pamanīt to, Entonija sejas panti atguva agrāko izteiksmi, un viņš izsaucās,.nikni uzsitis ar dūri pa galdu, it kā nekādas pauzes nebūtu bijis:

—   Turiet taču muti, ser, un ļaujiet man runāt!

Misters Peksnifs pazemīgi nolieca galvu un klusībā nodomāja: «Es jau tūdaļ ievēroju, ka roka viņam neklausa un rokraksts nedrošs. Es jau vakar to teicu. Eheml Lai dievs pasarg!

—  Džonass met aci uz jūsu meitu, Peksnif, — vecais vīrs sacīja parastajā balsī.

—  Ja atceraties, mēs jau runājām par to pie misis Todžersas, — aizrādīja galantais architekts.

—  Jums nav nemaz jākliedz tik stipri, — vecais atteica. — Tik kurls es vēl neesmu.

Misters Peksnifs patiešām bija stipri pacēlis balsi — ne tik daudz tāpēc, ka uzskatīja Entoniju par kurlu, bet gan būdams pārliecināts, ka tā prāta spējas strauji samazinājušās; ašais pretspars par atbildi viņa smalkjūtīgajai rīcībai misteru Peksnifu pavisam samulsināja, un, nezinādams, kā nu izturēties, viņš vēl pazemīgāk nolieca galvu.

—  Es teicu, — sirmgalvis atkārtoja, — ka Džonass met aci uz jūsu meitu.

—  Jauka meitene, ser, — misters Peksnifs nomurmināja, redzēdams, ka Entonijs gaida atbildi. — Mīlīga meitene, mister Čezlvit, lai gan man varbūt nevajadzētu to sacīt.

—  Atkal liekulība! — vecais vīrs izsaucās, pastiepdams uz priekšu grumbaino kaklu un salēkdamies krēslā. — Jūs melojat! Jūs taču nevarai iztikt bez liekuļošanas, nekādi nevarat!