# Deivids Koperfīlds 0trā grāmata

Čarlzs Dikenss

Čarlzs Dikenss

Deivids Koperfīlds

Romāns divās grāmatās

Otrā grāmata

Raksti. Septītais sējums

Romāns «Deivids Koperfllds» ieņem īpašu, nozīmīgu vielu Č. Dikensa daiļradē. Tā galvenā varoņa piedzīvojumiem bagātās bērnības un jaunības gaitu tēlojums vienlaikus atspoguĻo arī radošas personības veidošanas ceļu. Romānā daudz autobiogrāfisku motīvu.

No angļu valodas tulkojušas Marija Ezeriņa un Zane Rozenberga

Noskanējis grāmatu un  failu izveidojis Imants Ločmelis

Redakcijas kolēģija: Maija Andersone, Anna Banga, Viktors Ivbulis, Uldis Norietis

Sastādījusi Brigita Šiliņa

Zigurda Kampara ilustrācijas

Daiņa Lapsas grafiskā apdare

Redaktore Tamāra Liseka

© Sastādījums, piezīmes, ilustrācijas,

Rīga «Liesma» 1988

Čarlzs Dikenss

Deivids Koperfīlds

Romāns divās grāmatās

Otrā grāmata

.

## XXXIV NODAĻA

Tante sagadā man lielu pārsteigumu.

Tūlīt pēc saderināšanās ar Doru aizrakstīju Agnesei. Norakstīju garu vēstuli, attēlodams, cik es nu pārmērīgi laimīgs un cik burvīga ir Dora. Zvērināju viņu, lai nedomā, ka mana tagadējā mīla ir vieglprātīga iemīlēšanās, pārejoša aizraušanās vai arī ka tā būtu salīdzināma ar manu zēna gadu jūsmām, par kurām dažkārt mēdzām pajokot. Centos viņu pārliecināt, ka manas jūtas ir bezgala nopietnas un dziļas, izteikdams pat pārliecību, ka tik karsti un dziļi neviens vēl nekad nav mīlējis.

Kad jaukā vakarā, pie vaļējā loga sēdēdams, par visu to Agnesei rakstīju, viņas tēls atkal iznira manu acu priekšā; redzēju viņas mierīgo seju, sajutu viņas dzidro, rāmo acu glāstu, un pēc visiem pēdējā laika satraukumiem un nemiera, kurā pa daļai bija vainojama arī mana laime, manā sabangotajā sirdī ieplūda tāds kluss miers, ka es apraudājos.

Atceros vēl, kā es sēdēju pie nepabeigtās vēstules, galvu rokā atspiedis, un domāju, cik tas būtu jauki, ja pie savas mājas pavarda es allaž redzētu ari Agnesi. Man šķita, ka tās mājas paspārnē, kas ar viņas tuvumu man kļuvusi svēta un dārga, mēs ar Doru justos laimīgāki nekā jebkur citur. Man šķita, ka mana sirds, lai kādu jūtu saviļņota — mīlas, prieka, bēdu, cerību vai vilšanās —, vienmēr tieksies turp un atradīs tur patvērumu un labāko draugu.

Par Stīrfortu nesacīju ne vārda. Pastāstīju tikai, ka Jārmutas draugiem lielas bēdas, jo Emija aizbēgusi, un ka manu sirdi šī bēgšana divkārt ievainojusi, ņemot vērā apstākļus, kādos tā notikusi. Es zināju, cik ātri Agnese nojauš patiesību, un zināju ari to, ka nekad viņa pirmā neminēs Stīrforta vārdu.

Atbildi saņēmu jau ar pirmo Kenterberijas pastu. Kad to lasīju, man likās, ka dzirdu Agnesi runājam ar mani.

Ausīs man skanēja viņas sirsnīgā balss. Ko gan vairāk es vel varētu pateikt?

Kamēr pēdējā laikā tik bieži biju projām no mājas, Tredlss reizes divas trīs bija mani nomeklējies. Sastapis mana dzīvoklī Pegotiju, kas pastāstījusi, ka viņa ir mana vecā aukle (to viņa stāstīja kuram katram, kam vien labpatika viņu uzklausīt), Tredlss ar viņu ātri iedraudzējies un katrreiz pakavējies brītiņu, lai patērzētu par mani. Tā man stāstīja Pegotija, bet es gandrīz nešaubos, ka īstā čalotāja nu gan bija Pegotija pati un ka pakavēties viņam bus nācies labi ilgi, jo mana aukle tiešam nebija apturama — dievs lai viņu svētī! — ja valodā aizņēma mani.

Te nu man ienāk prātā ne tikvien tas, ka ar Tredlsu bija norunāts kādā novakarē satikties un ka šī novakare bija jau klāt, bet arī tas, ka misis Krapa bija paziņojusi — viņa atsakoties pildīt savus dzīvok|a saimnieces pienākumus (izņemot algas saņemšanu), kamēr pie manis turpināšot nākt Pegotija.

Pēc tam kad misis Krapa bija jau vairākkārt izšķendējusies par Pegotiju kāpņu telpā, sarunādamās tur ar kādu varen spiedzošā balsī — šķiet, ar kādu neredzamu garu, jo miesīgu būtņu bez viņas pašas tur šo sarunu laikā nebija, — viņa piesūtīja man vēstuli, kurā noskaidroja savu viedokli. Vēstule sākās ar aizrādījumu, kas viņai bija uz mēles allaž un visādos dzīves gadījumos, proti, ka viņa pati taču arī esot māte; tālāk nāca paskaidrojums, ka viņa savā laikā esot pazinusi arī citādus laikus un citādu dzīvi, bet visos laikos ar miesu un dvēseli sajutusi riebumu pret okšķeriem, līžņātn un meluvācelēm. Vārdā šī nevienu nesaukšot, viņa rakstīja, sak, ja cepuri kāds atzīst par savu, lai liek vien galvā, — bet pateikšot tikai to, ka šī nu tādus okšķerus, līžņas un meluvāceles ne acu galā negribot redzēt, it sevišķi vēl, ja tie tērpušies atraitnes sērās (pēdējā frāze bija pasvītrota). Ja džentlmenim (vārdā viņa neminēšot) esot liels prieks krist par upuri šiem okšķeriem, līžņām un meluvācelēm, — nu lai tad ar, tā esot viņa brīva griba. Viņš varot rīkoties, kā patīk, un, lai jau darot vien. Bet šī, misis Krapa, nu gan palikšot pie tā, ka savu mūžu «netīšoties» ar šādiem ļaudīm. Tāpēc šī lūdzot atbrīvot viņu turpmāk no jebkādiem pakalpojumiem augšstāvā, kamēr viss nebūšot atkal tapat, kā bijis un kā tam pēc patiesības vajadzētu būt. Vēl sekoja piezīme, ka viņas burtnīciņa atradīšoties uz mana brokastu galda katru sestdienas rītu un viņa mani laipnā kārtā lūdzot tad pārbaudīt un apmaksāt nedēļas izdevumus, lai ne vienai, ne otrai pusei vēlāk nerastos nekādi pārpratumi un «nepatikšanas».

Pēc šās vēstules misis Krapa noņēmās ar lamatu izlikšanu kāpnēs, izmētājot tur galvenokārt vecas ūdenskrūzes, laikam cerēdama, ka Pegolija varbūt paklups un lauzīs kāju. Sāds aplenkuma stāvoklis sāk mani jau uztraukt, bet man bija tādas bailes no misis Krapas, ka tiešām neapjēdzu, kā no visa tā izkļūt.

—   Sveiks, mīļo Koperfīld! — iesaucās Tredlss, kuru nekādas lamatas nebija aizkavējušas ierasties tieši noliktaja laikā. — Kā klājas?

—   Miļo Tredls, man prieks, ka beidzot mēs tiekamies, un žēl, ka citas reizes nebiju mājās. Bet es biju tik ļoti aizņemts…

—   Zinu jau, zinu, — Tredlss atteica, — tas jau gluži saprotams … Tavējā dzīvo Londonā, vai ne?

—   Ko tu teici?

—   Nu, viņa… piedod, draugs… mis D., — Tredlss sacija, nosarkdams aiz lielas smalkjūtības, — viņa, es domāju, dzīvo tepat Londonā?

—   Ā, jā. Netālu no Londonas.

—   Manējā, varbūt atceries, — Tredlss sacīja jau pavisam nopietni, — dzīvo Devonšīrā … vienā no desmit. Tātad es neesmu tik aizņemts kā tu … šajā ziņā.

—   Brīnos, kā tu vari izturēt, viņu tik reti satikdams, — es atteicu.

—   Jā, jā, — Tredlss domīgi sacīja, — tas var gan likties brīnumaini. Bet, manuprāt, Koperfīld, izturēt var, ja nav iespējas satikties.

—   Tā jau gan laikam, — es atteicu ar smaidu un ne bez sārtmes vaigos. — Un vēl tāpēc, Tredls, ka tu esi tik bezgala pacietīgs un panesīgs.

—   Vai tu re! — Tredlss sacīja, apsvērdams dzirdēto, — Tad tu manī saskati tādas īpašības? Patiesi, pats nemaz nezināju, ka man tādas ir. Bet viņa ir tik neredzēti jauka meitene, iespējams, ka viņa ar saviem tikumiem būs apveltījusi arī mani. Jā, jā, Koperfīld, kad tu man tagad pasaki, es nemaz vairs nebrīnos par to. Vari man ticēt — viņa allaž aizmirst sevi un rūpējas par pārējām deviņām.

—   Vai viņa ir vecākā? — es iejautājos.

—   Ai nē! — Tredlss attrauca. — Vecākā jau ir skaistule.

Šķiet, viņš pamanīja, l<a es pavīpsnāju par viņa vientiesīgo atbildi, un pats nu smaidīdams piebilda:

—   Protams, arī mana Sofija… skaists vārds, Koperfīld, vai ne?

—   Ļoti skaists, — es piekritu.

—   Protams, arī mana Sofija ir skaista manās acīs, un kurš katrs atzīs viņu par jaukāko meiteni, kādu vien var iedomāties (man tā liekas). Bet, ja es saku, ka vecākā ir skaistule, tas nozīmē, ka viņa tiešām ir… — Te nu Tredlss noplātīja abas rokas gaisā, it kā mākoņus ap galvu veldams. — Nu, saproti… žilbinoši skaista! — viņš aizrautīgi izsaucās.

—   Ei nu? — es brīnījos.

—   Kad es tev saku — kaut kas neredzēts, pasakains! Nu, un zini — gluži dabiski, ka viņa, kas radīta, lai mirdzētu sabiedrībā un tiktu apbrīnota, maz tomēr spēdama baudīt šos priekus šauro līdzekļu dēļ, kļūst brīžam untumaina un pārāk prasīga. Sofija prot viņu uzturēt labā omā.

—   Sofija tad būtu jaunākā? — es mēģināju uzminēt.

—   Kur nu, nē! — Tredlss atteica, bružādams zodu. — Abām pašām jaunākajām vēl tikai deviņi un desmit gadiņi. Sofija tās māca grāmatā.

—   Tad varbūt otrā pēc vecuma? — es minēju tālāk.

—   Nē, — Tredlss atkal atteica. — Sāra ir otrā. Sārai, nabaga meitenei, ir kāda kaite mugurkaulā. Ārsti gan saka, ka ar laiku viņa atlabšot, bet pagaidām vēl veselu gadu nedrīkst celties no gultas. Sofija viņu kopj. Sofija ir ceturtā.

—   Vai māte vēl dzīva? — es apvaicājos.

—   Jā, dzīva, — Tredlss atbildēja. — Māte ir cēla, lieliska sieviete, bet viņas organisms nepanes turienes mitro klimatu, un … vārdu sakot, viņa nevar pakustināt nevienu locekli.

—   Vai dieniņ! — es izsaucos.

—   Jā, bēdīgi, vai ne? — Tredlss nopūtās. — Bet, ja uz šo apstākli raugās vienīgi no ģimenes viedokļa, nav tik bēdīgi, kā varētu būt, jo Sofija ir stājusies viņas vietā. Viņa, tā teikt, ir mātes vietā pati savai mātei un pārējām deviņām.

Es varēju tikai apbrīnot šās jaunās lēdijas tikumus, un, viscēlāko jūtu skubināts darīt kaut ko, lai ļaunprātīgi netikt-u izmantota Tredlsa labā sirds, jo tas varētu kaitēt viņu abu nākotnes izredzēm, es apvaicājos, kā klājas misteram Mikoberarn.

—   Paldies, ļoti labi, Koperfīld, — Tredlss atbildēja. — Mēs vairs nedzīvojam kopā.

—   Nedzīvojat?

—   Nē. Redzi, patiesībā lieta ir tāda, — Tredlss čukstus stāstīja, — ka pagaidām viņam atkal klājas pagrūti un tāpēc viņš mainījis vārdu, pašlaik saucas par Mortimeru; no mājas viņš iziet, tikai tumsai iestājoties, un pie tam vēl acenēs. Par nenomaksātu īri aprakstīja mūsu dzīvokļa iekārtu. Misis Mikobera atkal tik šausmīgi uztraucās, ka es tomēr nevarēju atteikties un beidzot parakstīju arī to otru vekseli, par kuru mēs šepat pie tevis tikām runājuši. Tu vari gan iedomāties, kāds man bija prieks, ka ar šo pakalpojumu biju atkal visu par labu vērsis. Misis Mikobera tūdaļ atguva savu labo omu.

—   Hm! …

—   Bet šie prieki viņai nebija ilgi, jo, par nelaimi, jau pēc nedēļas nāca otra aprakstīšana. Tas galīgi sagrāva mūsu saimniecību. Es kopš tā laika dzīvoju mēbelētā istabā, bet Mortimeri paši par sevi, sitas kā nu mācēdami. Domāju, tu nepārmetīsi man savtīgumu, Koperfīld, ja teikšu, ka kopā ar Mikobera mantām komisionārs aizveda arī manu apaļo marmora galdiņu un Sofijas puķupodu ar visu postamentu.

—   Kāda nekaunība! — es sašutumā izsaucos.

—   Tas bija … tas bija smags gabals, — Tredlss atteica un saviebās, kā aizvien pēc šī izteiciena. — Es par to nerunāju, gribēdams kādam to pārmest, bet man ir gan savs nolūks. Lieta tāda, Koperfīld, ka aprakstīšanas dienā es tūlīt savu mantību nevarēju atpirkt, pirmkārt, tāpēc, ka komisionārs, nojauzdams manu vēlēšanos atgūt to atpakaļ, uzprasīja nežēlīgu cenu, otrkārt, tāpēc, ka man nebija ne pensa pie dvēseles. Bet nu klausies: visu šo laiku esmu neatlaidīgi vērojis šo komisijas veikalu, — Tredlss stāstīja, pats priecādamies par savām slepenajām gaitām, — tas atrodas Totnemkortroudas pašā sākumā, un beidzot šodien manas lietas ir izliktas pārdošanai. Mans novērošanas postenis, protams, atradās ielas pretējā pusē, jo nedod dievs komisionāram mani ieraudzīt — viņš tad uzcirtis cenu, kāda tik prātā ienāks! Nu, un tagad, kad man ir nauda, man ienāca prātā, ka tu varbūt neatteiksies palūgt savu labo aukli, lai viņa atnāk man līdzi uz šo veikalu — es viņai parādīšu to no pretējā ielas stūra — un nopērk šīs lietas it kā pati sev, cik jau nu lēti un izdevīgi var.

Sevišķi gaiši man palicis atmiņā, ar kādu jūsmu viņš klāstīja savu plānu un kā pats priecājās par savu asprātīgo izdomu.

Atbildēju viņam, ka mana vecā aukle ar prieku izpalīdzēs un ka uz kaujas lauku mēs dosimies visi trīs, bet gan ar vienu noteikumu. Noteikums bija tāds, ka viņam svēti jānosolās nedot vairs savu parakstu mistera Mikobera vekseļiem, ne arī citiem kādiem galvojumiem.

—   Mīļo Koperfīld, — Tredlss sacīja, — šo solījumu jau esmu devis, jo pats sāku atskārst, ka esmu ne tikvien bijis pārsteidzīgs, bet ar savu pārsteidzību ari nodarījis pārestību Sofijai. Par to nu vairs nav vērts uztraukties, jo sev pašam vārdu esmu devis un dodu to arī tev ar lielāko prieku. To pirmo nelaimīgo vekseli es jau izpirku. Nešaubos, ka misters Mikobers būtu pats samaksājis, ja varējis, bet viņš nevarēja. Ir viena lieta, kas man misterā Mikoberā ļoti patīk un ko es tev gribu pateikt, Koperfīld. Tas attiecas uz to otro vekseli, kuram termiņš vēl nav notecējis. Viņš nesaka man, ka nauda samaksai ir, bet apgalvo, ka būs. Nu, saki, tā taču tomēr ir godavīra runa!

Negribējās sava labā drauga ticību un paļāvību satricināt, un tāpēc pretī neko neiebildu. Vēl brītiņu patērzējuši, devāmies uz pārtikas preču veikaliņu savervēt Pegotiju. Tredlss atteicās vakaru pavadīt pie manis, jo ļoti baidījās, ka tikai kāds neaizsteidzas viņam priekšā un nenopērk viņa mantas, un šis turklāt vēl bija tas vakars, kuru viņš allaž ziedoja, lai uzrakstītu vēstuli visjaukākajai meitenei pasaulē.

Nekad neaizmirsīšu, kā viņš no Totnemkortroudas stūra paslepus šaudīja acis ap veikalu, kur Pegotija kaulējās par viņa dārgumiem; neaizmirsīšu, kā viņš uztraucās, kad mana aukle, nevarējusi vienoties par cenu, lēnītiņām jau nāca uz mūsu pusi, kad komisionārs, pielaidīgāks kļuvis, sauca viņu atpakaļ un viņa vēlreiz iegāja veikalā. Galu galā Pegotijai izdevās notirgot dārgās mantas par visai mērenu cenu, un Tredlss aiz priekiem nezināja, kur dēties.

—   Esmu jums bezgala pateicīgs! — Tredlss sacīja, izdzirdis, ka mantas jau tai pašā vakarā nosūtītas uz viņa dzīvokli. — Ja nu es vēl uzdrošināšos ko palūgt, tu taču neturēsi to par pēdīgo muļķību, Koperfīld?

Es jau priekšlaikus teicu, ka neturēšu.

—   Tad, ja nu jūs būtu tik laipna, — Tredlss uzrunāja Pegotiju, — es jūs lūgtu paņemt puķupodu tūlīt, jo man pašam gribētos to (neaizmirsti, Koperfīld, tas taču ir Solijas!) pārnest mājās.

Pegotija ar prieku viņam atkal pakalpoja; mans draugs apbēra viņu ar pateicības vārdiem, abām rokām mīļi aptvēra puķupodu un, laimē starodams, aizcilpoja pa Totnemkortroudu — tik līksmu cilvēku es vēl nebiju redzējis.

Mēs ar Pegotiju pagriezāmies pretējā virzienā — uz mana dzīvokļa pusi. Nezinu, vai veikali vēl kādu spēja tā sajūsmināt kā manu aukli, un tāpēc es gāju lēnā pastaigas solī un pats savukārt uzjautrinājos, redzot, cik alkanām acīm viņa apbrīno skatlogus, un mierīgi apstājos pagaidīt, cik bieži vien viņa to vēlējās. Krietns laiks tā pagāja, iekams nokļuvām līdz Adelfi rajonam.

Kāpjot augšup, es vērsu Pegotijas uzmanību uz to, ka nozudušas visas misis Krapas izliktās lamatas un uz kāpnēm redzamas nesen mīlas pēdas. Abi mēs bijām pārsteigti, kad, uzkāpuši augstāk, ieraudzījām mana dzīvokļa ārdurvis līdz kājai vaļā (aizejot es tās biju aizvēris ciet) un izdzirdām, ka iekšā sarunājas.

Mēs uzlūkojām viens otru, nezinādami, kā to izskaidrot, un iegājām dzīvojamā istabā. Brīnumiem nebija gala, kad ieraudzīju tur tos, kurus mūždien nebūtu cerējis ieraudzīt — tanti un misteru Diku! Tante sēdēja uz saiņu kaudzes ar kaķi klēpī, savus divus putnubūrus nolikusi iepretī — tīri kā sieviešu dzimuma Robinsons Krūzo —, un dzēra tēju. Misters Diks sēdēja domu pilns, atzvēlies pret lielu pūķi — tādus mēs bieži tikām laiduši gaisā —, un arī viņam apkārt atradās vesels lēvenis saiņu.

—   Mīļā tante! — es izsaucos. — Kāds negaidīts prieks!

Mēs sirsnīgi apskāvāmies un ar misteru Diku sirsnīgi

sarokojāmies, bet misis Krapa, kas rosījās ap tējas traukiem un nezināja vien, kā izrādīt savu vēlību, sirsnīgi ierunājās — šī jau to paredzējusi, ka misteram Koperfulam sirds priekā gavilēšot, kad viņš ieraudzīšot savus mīļos radus.

—   Un kā jums klājas? — tante uzrunāja Pegotiju, kura drebēja šās varenās būtnes priekšā.

—   Pegotij, vai jūs vēl atceraties manu tanti? — es ievaicājos.

—   Pie visiem svētajiem, bērns, — tante izsaucās, — nesauc šo sievieti tai dienvidjūru salu uzvārdā! Ja viņa precējusies un tikusi no šā uzvārda vaļā — un tas bija prātīgākais, ko viņa varēja izdarīt, — kāpēc tu neļauj viņai baudīt šās pārmaiņas priekšrocības? Kā jūs tagad sauc, P.? — Tas bija kompromiss ienīstā vārda vietā.

—   Bārkisa, cienījamā kundze, — Pegotija atteica pakniksēdama.

—   Nu lūk, tas jau izklausās pēc cilvēka, — tante noteica. — Tas jau skan tā, ka jūs varētu arī iztikt bez misionāra. Kā tad klājas, Bārkisa? Ceru, ka turaties pie veselības?

Dzirdot šos laipnīgos vārdus un redzot tantes pastiepto roku, Pegotijai satraukums pārgāja, viņa panācās uz priekšu, saņēma roku un kniksēdama pateicās par apvaicāšanos.

—   Kā redzu, esam vecākas kļuvušas, — tante sacīja. — Vienu pašu reizi, kā zināt, mēs esam viena otru vaigā skatījušas. Jauka iepazīšanās tā bija gan! Trot, mīļais, vēl vienu tasīti!

Ar skubu traucos pakalpot tantei, kura sēdēja stalti un stingri kā aizvien, un, pasniegdams tasīti, uzdrošinājos iebilst pret to, ka viņa sēž uz kastes.

—  Atļaujiet, tante, es atvilkšu šurp dīvānu vai atpūtas krēslu, — es sacīju. — Kāpēc jums jācieš tādas neērtības?

—   Paldies, Trot, — tante attrauca, — man patīkamāk sēdēt pašai uz sava īpašuma. — Te viņa stingri paskatījās uz misis Krāpu un piebilda: — Mūsu dēļ, kundze, jums nav še ilgāk vairs jāuzkavējas.

—  Vai varbūt uzliet kannā stiprāku tēju, cienītā, kamēr neesmu vēl aizgājusi?

—   Nē, paldies, kundze, — tante atteica.

—   Varbūt atnest vēl rimbulīti sviesta? Vai cienītai kundzei nekārojas svaigu oliņu? Varbūt uzcept šķēlīti žāvēta šķiņķa? Vai tad es ne ar ko nevaru pakalpot jūsu dārgajai tantei, mister Koperful?

—   Nekā nevajag, — tante attrauca. — Gan es pati tikšu ar visu galā. Paldies!

Misis Krapai, kas visu laiku smaidīja, lai rādītos labsirdīga, visu laiku turēja galvu piešķiebtu pie pleca, lai rādītu, cik viņai vārga veselība, visu laiku berzēja rokas, lai rādītu, ka ar prieku pakalpos tam, kas to pelnījis, vajadzēja vien ar visu piešķiebto galvu, smaidot un rokas berzējot, lasīties uz durvju pusi un ārā.

—   Dik! Vai atceraties, ka es reiz ar jums runāju par cilvēkiem, kas mīl pieglaimoties un klanās bagātības priekšā? — tante sacīja.

Misters Diks raudzījās tik izbijies, it kā butu to aizmirsis, bet aši atbildēja, ka atceroties gan.

—  Misis Krapa arī ir no tās sugas ļaudīm, — tante paskaidroja. — Bārkisa, es palūgšu jūs parūpēties par tēju, un ielejiet man vēl vienu tasi — man nepatīk, ka .tas sievišķis lej!

Pazinu savu tanti pietiekami labi, lai saprastu, ka viņai ir kaut kas svarīgs uz sirds un ka šis brauciens nav vienkāršs apciemojums, kā tas svešam varētu likties. Es ievēroju, ka tantes acis kavējas pie manis, kad iedomājās manu uzmanību kam citam pievērstu; nomanīju viņā dīvainu svārstīšanos, it kā vilcināšanos, apņēmības trūkumu, kaut ārēji tante turējās nesatricināma un aukstasinīga. Sāku jau prātot, vai tikai es pats neesmu viņu kaut kā aizvainojis, un sirdsapziņa man pačukstēja, ka neesmu taču viņai vēl stāstījis par Doru. Un ja nu tas būtu iemesls!

Labi zinādams, ka viņa nerunās, pirms nebūs īstais brīdis pienācis, es nosēdos viņai tuvāk, runājos ar putniem, spēlējos ar kaķi un izturējos tik mierīgi un nepiespiesti, cik vien jau nu varēju. Tomēr patiesībā man sirdi skrubināja nemiers, kas nebūtu rimies ari tad, ja misters Diks, kas stāvēja, pārliecies pār savu pūķi, tantei aizmugurē, nebūtu ik izdevīgu mirkli raidījis man drūmus skatienus, norādīdams uz viņu.

—  Trot! … — tante pēdīgi ierunājās, kad bija padzērusi tēju, noslaucījusi lūpas un rūpīgi saglaudusi savu ģērbu. — Bārkisa, jūs varat mierīgi palikt šeit… Trot, vai tu esi jau tik stingrs, lai nostāvētu pats uz savām ikājām?

—   Liekas, ka esmu, tante.

—   Bet kā tu īsteni domā? — viņa vēl tincināja.

—  Tā es arī domāju, tante.

—  Tad saki man, mīļais, — tante turpināja, mani nopietni uzlūkodama, — kā tev šķiet, kāpēc man šovakar patīkamāk sēdēt pašai uz sava īpašuma?

Es papurināju galvu, nespēdams uzminēt.

—  Tāpēc, ka tas ir viss, kas man vēl pieder, — viņa sacīja. — Tāpēc, ka esmu izputināta, mans mīļais!

Ja šī māja līdz ar mums visiem būtu iegruvusi upē, arī tas nebūtu spējis mani vairāk apstulbināt.

—  Diks to zina, — tante teica, mierīgi uzlikdama man roku uz pleca. — Es esmu tukšiniece, manu mīļo Trot! Viss, kas man vēl pasaulē palicis, atrodas šinī istabā — protams, ja neņem vērā vasarnīcu, to atstāju Dženetei, lai iznomā. Bārkisa, es vēlētos, ka šim džentlmenim šonakt būtu, kur pārgulēt. Lai nebūtu lieku izdevumu, man pašai arī tepat kaut kā iekārtojiet guļvietu. Es būšu ar visu mierā. Pagaidām tikai šai naktij. Rīt visu apdomāsim sīkāk.

No lielā izbrīna un nemiera viņas dēļ — jā gan, vienīgi viņas dēļ — es atjēdzos, kad tante uz brīdi apkrita man ap kaklu un izsaucās, ka viņai sirds sāpot tikai par mani. Tomēr jau nākamajā mirklī viņa bija savas jūtas apvaldījusi, un viņas vārdi skanēja drīzāk kā uzvaras prieka sauciens, nevis kā nopūta:

— Drošu krūti mums jāstājas pretī dzīves likstām, mans mīļais, nevis jāļauj tām iebiedēt mūs. Mums jāturas savā lomā līdz galam! Mums jāpārvar dzīves nediena, Trot!

## XXXV NODAĻA

Nomāktība.

Tiklīdz pēc tantes vēsts — pirmā apdullinošā spēriena — atguvu atkal spēju kaut ko apjēgt, aicināju misteru Diku atnākt līdzi uz pārtikas veikaliņu, lai viņš varētu apmesties mistera Pegotija agrākajā gultasvietā. Pārtikas veikals atradās Hangefordas tirgus laukumā. Tolaik Hangefordas tirgus laukums izskatījās pavisam citāds; veikala durvju priekšā bija neliela koka kolonāde (apmēram tāda kā veclaiku barometru namiņu priekšā, kuros mājoja laika rādītāji — vīriņš un sieviņa), un tā misteram Dikam ārkārtīgi iepatikās. Lepnā apziņa, ka var dzīvot namā ar tādu ieeju, laikam gan misteram Dikam būtu atsvērusi daudzas neērtības, bet, tā kā nekādu sevišķu neērtību nebija, ja neņem vērā tos aromus, kurus jau esmu minējis, un varbūt vēl telpu šaurību, — tad viņš taisni jūsmoja par savu mitekli. Misis Krapa sašutumā bija gan ņēmusies viņam iegalvot, ka tur neesot pat tik daudz platības, lai kaķi pa godam uzkārtu, bet misters Diks, apsēdies uz gultas malas, kāju auklēdams, sacīja man šādus viedus un taisnīgus vārdus: '— Ziniet, Trotvud, es taču nedomāju nevienu kaķi kārt. Nekad neesmu kaķus kāris. Tāpēc bija gluži veltīgi man to aizrādīt!

Mēģināju noskaidrot, vai misteram Dikam ir kāda nojausma par tantes pēkšņās, lielās dzīves pārmaiņas cēloni. Kā jau bija gaidāms, viņš nezināja nekā. Vienīgi tik daudz no viņa izvilku, ka tante aizvakar viņam sacījusi: «Nu, Dik, vai jūs patiešām un no tiesas esat filozofs, par kādu es jūs turu?» Un tad piebildusi: «Dik, es esmu izputināta.» Viņš atteicis: «Patiešām?» Tad tante viņu varen uzslavējusi, par ko šim bijis liels prieks. Un tad viņi abi braukuši pie manis, ceļā dzēruši porteri un ēduši sviestmaizes.

Misters Diks bija tik pašapmierināts, kad, sēdēdams uz gultas malas un auklēdams savu kāju, izbrīnā smaidīdams, plati ieplestām acīm man visu to stāstīja, ka ar nožēlu jāsaka — mani it kā kāds uzkūdīja ieskaidrot viņam, ka izputēt nozīmē nonākt postā, trūkumā un badā. Bet tūlīt es arī rūgti nožēloju savu cietsirdīgo pārsteidzību: Diks nobālēja, asaras tecēja viņam pa noļukušajiem vaigiem, un viņa skatiens urbās manī tik neizsakāmu sāpju pilns, ka būtu spējis aizkustināt krietni cietāku sirdi par manējo. Sabēdināt viņu nenācās grūti, bet daudz, daudz grūtāk bija viņu nomierināt. Drīz es atskārtu (ko vajadzēja gan saprast jau tūlīt pašā sākumā),, ka līdz šim viņš bija juties bezrūpīgs un mierīgs tāpēc, ka ticējis visgudrākajai, visapbrīnojamākai sievietei un nešaubīgi paļāvies uz manām dižajām gara spējām. Es; ticu, ka pēc viņa domām, ar tādām gara spējām varēja pārvarēt jebkuras briesmas, ja nu varbūt ne pašu nāvi..

—   Ko nu mēs darīsim, Trotvud? — misters Diks vaicāja. — Un vēl tie memuāri…

—   Nu jā, skaidrs, — es atteicu. — Bet vienīgais, komēs patlaban varam darīt, mister Dik, būtu — rādīt jautru seju un nelikt tantei manīt, ka mēs par to raizējamies.

Dedzīgā nopietnībā viņš pievienojās manām domām unlika man pie sirds: ja vien es manot, ka viņš kaut vaP par sprīdi noklīstot no pareizā ceļa, lai tad tūliņ viņu brīdinot ar kādu no tiem smalkajiem paņēmieniem, kuru man neesot trūkums. Diemžēl, jāatzīstas, biju viņam iedvesis pārāk lielas bailes, kuras misters Diks, lai kā gribēdams, nespēja apslēpt. Visu vakaru viņa izmisušaisun baiļpilnais skatiens ap tantes seju vien klaidoja, it kā viņš jau redzētu tanti turpat savā acu priekšā novājējam. Viņš attapās gan, ko dara, un tad, sasprindzinājis spēkus, neļāva vairs savai galvai grozīties, bet ko tas līdzēja, ja acis tomēr šaudījās kā atspoles. Pie vakariņu galda redzēju, cik bažīgi viņš noskatās uz maizes klaipu (tas bija gadījies pamazs), it kā tas būtu vienīgais, kas mūs vēl šķir no bada. Tante stingri uzstāja, lai ēd kārtīgi, kā paradis, bet es klusībā novēroju, ka viņš paslepus bāž kabatā maizes un siera kumosus — droši vien ar vienīgo nolūku spēcināt mūs ar šiem ietaupījumiem, kad būsim galīgi novājējuši.

Tante turpretī bija pats miers un savaldība, un tas mums visiem noderēja par mācību, īpaši man. Sevišķi laipnīgi viņa izturējās pret Pegotiju un tikai tad saīga, ja es aizmāršībā nosaucu aukli šai vārdā: viņa izlikās, ka jūtas še gluži kā mājās, bet es taču zināju, ka Londonā viņa nevarēja justies omulīgi.

Tantei pienācās mana gulta, bet man vajadzēja gulēt dzīvojamā istabā un sargāt viņas mieru. Par svarīgu lietu viņa atzina upes tuvumu (ugunsgrēka gadījumam) un šai ziņā, man liekas, bija puslīdz apmierināta.

—   Trot, mīļais, nevajag! — tante sacīja, redzēdama, ka sāku rīkoties, lai pagatavotu viņas parasto dzērienu pirms gulētiešanas.

—   Kā, tante, — vai tad nedzersiet?

—   Vīnu ne, mīļais. Alu.

—   Bet vīns man ir, tante! Un jūs taču vienmēr šo dzērienu pagatavojāt no vīna.

—   Pataupi vīnu slimības gadījumam, — tante sacīja. — Mums nevajag ar to šķiesties, Trot. Man alu. Puspinti.

Domāju, ka misters Diks tūliņ zaudēs samaņu. Tante bija nelokāma — un tā es aizgāju, lai atnestu alu.

Bija jau pavēls, un Pcgotija ar misteru Diku izmantoja šo gadījumu, lai dotos uz savu pārtikas veikalu reizē ar mani. Uz ielas stūra šķīrāmies; misters Diks, nabaga vīrs, ar savu lielo pūķi uz muguras palika tur slāvam kā īsts cilvēces sāpju monuments.

Kad pārnācu, atradu tanti mērojam istabu no viena gala līdz otram un ar pirkstiem bužinām naktsmices mežģīnes. Es tūlīt ņēmos uzkarsēt alu un pēc sen ieviesušās kārtības uzgrauzdēt maizes šķēlītes. Kad biju viņai visu sagatavojis, viņa arī bija sagatavojusies, lai to saņemtu: naktsmice galvā un rītakleitas apakšmala uzlocīta virs ceļiem.

—      Mans mīļais, — tante sacīja, kad bija pilnu karoti dzēriena norijusi, — tas ir krietni vien labāks par vīnu. Neiedarbojas ari tik smagi uz žultspūsli.

Laikam rādīju neticīgu seju, jo viņa piebilda:

—    Kuš, kuš, bērns! Ja tik vien tās nelaimes kā alus, tad! mēs vēl dzīvosim labu dienu.

—   Es droši vien domātu tāpat, tante, — es ieteicos.

—   Nu, un kāpēc tad tu nedomā tā?

—    Tāpēc, ka jūs un es — mēs esam dažādi ļaudis, — atbildēju.

—   Kas par blēņām, Trot! — tante attrauca.

Mierīgi un ar baudu — izlikšanās tur bija gaužām mazvai pat nemaz — viņa turpināja dzert ar tējkaroti karsto* alu, mērcēdama tajā grauzdētās maizes šķēlītes.

—    Trot, — viņa sacīja, — parasti es neciešu sev apkārt svešas sejas, bet, vai zini, tava Bārkisa man patīk!

—    Neko jaukāku jūs man nebūtu varējusi pateikt,, tante! — es iesaucos.

—    Ir gan tā pasaule viena dīvaina vieta, ka tajā varēja rasties sievišķis ar tādu vārdu, — mis Trotvuda piebilda, paberzēdama degunu, — nudien, tas manam prātam nav aptverams. Saki nu, cilvēks, vai tad nebija daudz vienkāršāk piedzimt kādai Džeksonei, vai, par piemēru!

—    Varbūt viņa domā tāpat, bet tā jau nav viņas vaina, — es iebildu.

—    Nav jau, nav, — tante atrūca, ne visai apmierināta,, ka jāatzīst šī patiesība, — bet tomēr tas cilvēku kaitina. Tagad jau gan viņa ir Bārkisa. Tas to lietu cik necik saglābj. Bārkisa gan tevi laikam neprātīgi mīļo, Trot?

—    Viņa būtu ar mieru nezin ko darīt, lai man to pierādītu, — es apgalvoju.

—    Droši vien, tam es ticu, — atteica tante. — Padomā tik, šī mīļā muļķīte taču lūgšus lūdzās, lai es ņemot kādu daļu no viņas naudas — šai, redz, tās esot pārlieku daudzT Sito neprāti!

Tantei aizkustinājuma asaras vārda tiešā nozīmē pilējasiltajā alū.

—    Viņa ir vissmieklīgākais radījums, kāds vien piedzimis pasaulē, — tante turpināja. — Jau tad, kad es viņu pirmoreiz ieraudzīju pie tā nabaga bērniņa, tavas mātes, Trot, — jau tad es zināju, ka viņa ir vislielākā aplamniece starp mirstīgajiem. Bet, jāteic, Bārkisai ir arī labas īpašības!

Viņa izlikās smejamies un tā atrada izdevību pārvilkt ar roku pār acīm. Pēc tam grauza atkal savas maizītes un turpināja sarunu.

—   Ak! Lai die's žēlīgs! — tante nopūtās. — Es jau visu zinu, Trot. Kamēr jūs ar Diku bijāt projām, mēs ar Bārkisu mazliet pamēļojām. Es visu zinu. Nevaru saprast, ko tās stulbās meitenes īsti domā noķert, tā skriedamas. Labāk jau tad metušās ar pieri pret… pret kamīna dzegu, — viņa sirdījās, lūkodamās kamīnā, kas viņai laikam arī bija iedvesis šo domu.

—   Nabaga Emīlija! — es izsaucos.

—   Ak, ko tu te vaidi — nabaga! — tante attrauca. — Par to viņai vajadzēja domāt agrāk, pirms sagādāja lādas bēdas citiem! Noskūpsti mani, Trot! Man sirds sāp, ka tev tik jaunam jau tādas lietas dzīvē jāpieredz.

Kad es noliecos, viņa uzlika glāzi man uz ceļa, lai es tūliņ neaizietu, un sacīja:

—   Ak, Trot, Trot! Tātad tev radusies iedoma, ka esi iemīlējies! Vai tiešām?

—   Iedoma, tante?! — es izsaucos, līdz ausu galiem nosarkdams. — Es viņu mīlu no visas sirds!

—   Dora, nu kā tad! Un tu gan laikam gribēsi apgalvot, ka šis meitēniņš ir brīnum jauks un burvīgs?

—   Mīļā tante, neviens pat ne iedomāties nevar, cik viņa ir jauka!

—   Tā! Un nav tukšgalve?

—   Kā — tukšgalve, tante?!

Svēti ticu, ka pirms tam man ne mirklīti nebija iešāvies prātā apcerēt, vai Dora ir muļķe vai nav. šādu domu, protams, noraidīju, un tomēr tā mani zināmā mērā satrauca, jo ietvēra sevī kaut ko pavisam jaunu.

—   Nav vieglprātīga? — tante vēl apvaicājās.

—   Vieglprātīga, tante?!

Varēju tikai atkārtot šo pārdrošo minējumu ar tādu pašu izbrīnu kā pirmējo jautājumu.

—   Nu labi jau, labi! — tante noteica. — Es tik tāpat vien ievaicājos. Nav man prātā viņu noniecināt. Nabaga jaunulīši! Un jūs tā arī domājat, ka esat viens otram radīti kā divas skaistas lellītes un visu savu dzīvi nolīksmosfet kā jautrās viesībās! Vai ne, Trot, tā tev tagad liekas? — Viņa man to jautāja tik laipni, ar tādu sirsnīgu skatu — pa pusei jokojot, pa pusei skumji —, ka biju gluži aizgrābts.

—   Mēs esam vēl jauni un bez dzīves pieredzes, tante, to jau es zinu, — atteicu, — varbūt mēs arī runājam un domājam vēl par dažādiem niekiem, bet ticiet man, mēs patiešām mīlam viens otru |oti, ļoti. Ja es pieļautu tādu domu, ka Dora kādreiz varētu iemīlēt citu un mani vairs nemīlēt vai ka es varētu iemīlēt citu un viņu vairs nemīlēt, — nezinu, kas gan ar mani tad notiktu, laikam es prātu zaudētu!

—   Ai, ai, Trot! — tante noteica, kratīdama galvu un skumji smaidīdama. — Akls, akls! .. . Pazīstu, Trot, kādu, — viņa pēc brīža turpināja, — kurš, lai gan pēc dabas pakļāvīgs radījums, tomēr savā mīlestībā ir dziļi nopietns un tāpēc atgādina to nabaga nelaimīgo bērnu, tavu māti. Nopietnību — lūk, ko cilvēkam vajag meklēt, lai tā viņu dzīvē balstītu un celtu augšup, Trot! Dziļu, īstu un patiesu nopietnību!

—   Ja jūs tikai zinātu, tante, cik Dora ir nopietna! — es izsaucos.

—   Ak, Trot! Akls, akls! — viņa atkārtoja vēlreiz.

Pats nezinu, kāpēc, bet man kā drūms mākonis uzmācās sāpīga sajūta, it kā es būtu ko dārgu zaudējis, it kā man kaut kā trūktu.

—   Lai nu kā, — tante turpināja, — negribu jau panākt, lai divas jaunas sirdis viltos viena otrā vai kļūtu nelaimīgas, un tāpēc, kaut ari tā ir tikai tāda bērnu mīlestība, bet bērnu mīlestība ļoti bieži — ievēro: es nesaku, ka vienmēr! — izbeidzas ar neko, — tāpēc raudzīsimies uz to nopietni un cerēsim, ka nākotne mums būs labvēlīga. Laika vēl diezgan visam lēnītiņām nobriest.

Tas gan neskanēja sevišķi patīkami jūsmīga mīlētāja ausīm, tomēr biju priecīgs, ka tantei nu zināms mans noslēpums; iedomājos ari, ka viņa taču būs nogurusi. No sirds pateicos mis Trotvudai par šo viņas jauno mīlestības pierādījumu un par visu līdzšinējo laipnību un gādību; pēc tam viņa, mīļi novēlējusi man labunakti, paņēma savu dzēriena trauku un aizgāja uz guļamistabu.

Cik nelaimīgs un izmisis es jutos, kad apgūlos! Kā es domu domas izdomājos par to, ka mistera Spenlova acīs es nu estnu nabags; par to, ka es taču neesmu vairs tas, par ko sevi turēju, kad bildināju Doru; par to, ka mans godavīra pienākums tagad ir pastāstīt Dorai, kāds mans materiālais stāvoklis, un atbrīvot viņu no dotā vārda, ja viņa to vēlēsies; par to, kā lai es iekārtoju savu dzīvi pa garo mācību laiku Doktoru apvienībā, ja nekā nepelnu;

par to, kā lai palīdzu tantei, ja neredzu nekādas iespējas to izdarīt; par to, ka, paliekot bez naudas kabatā, nevarēšu vairs lepni uzcirsties, nevarēšu vairs Dorai uzdāvināt ne nieciņu, nevarēšu vairs padižoties ar lepnajiem sirmjiem, nevarēšu vairs ne ar ko parādīt sevi tīkamā gaismā!

Tas bija maziski un egoistiski — un es ļoti cietu, to apzinādamies, — tik daudz nokauties ar domām par paša nelaimēm, bet sirds un prāti man bija tikai pie Doras, un tur nu es neko nevarēju līdzēt. Es zināju, ka bija zemiski tik maz domāt par tanti un tik daudz pašam par sevi» bet mana patmīlība nebija šķirama no Doras — un Doru nobīdīt sānis nespēju neviena cita mirstīgā dēļ. Cik bezgala nelaimīgs es biju šai nakī!

Un miegā pa sapņiem nabadzība man rēgojās visdažādākajos veidos. Šķiet, sapņi man sāka jau rādīties, pirms vēl laidos snaudā. Te es redzu sevi kā skrandaini, kas. vēlas pārdot Dorai sērkociņus — par puspensu sešas paciņas; te esmu aizgājis uz kantori naktskreklā un zābakos un saņemu rājienu no mistera Spenlova par neprātīgo iedomu rādīties klientiem šādā smieklīgā tērpā; te kāri uzlasu drupatas, kas nobirst vecajam Tifijam, graužot sausiņu — to viņš dara regulāri ik dienas, kad Svētā Pāvila baznīcas pulkstenis nosit pusdienlaiku; te es bezcerīgi nopūlos dabūt licenci, lai varētu precēt Doru, piedāvādams samaksai vienu pašu Orijas Hīpa cimdu, ko Doktoru apvienība vienprātīgi noraida; visu laiku tomēr neskaidri nojauzdams, ka atrodos pats savā istabā, es svaidījos un mētājos kā avarējis kuģis pa spilvenu un palagu, jūru.

Tante ari kāvās ar bezmiegu, jo bieži dzirdēju viņu nemierīgi staigājam. Reizes divas trīs, ietinusies vilnas rītatērpā, kurā viņa izskatījās septiņas pēdas gara, viņa kā iztraucēts gars parādījās manā istabā un tuvojās dīvānam, uz kura gulēju. Pirmajā reizē es satrūcies uzlēcu kājās un dabūju dzirdēt, ka degot Vestminsteras abatija: par to viņa pārliecinājusies pēc savādas blāzmas pie debesim un ienākusi aprunāties, vai liesmas nevarot pārsviesties arī uz Bakingemas ielu, ja vējš grozītos. Pēc tam iesnaudos un gulēju klusi un mierīgi, bet tad atkal dzirdēju viņu apsēžamies pie manis un čukstam: — Nabaga zēns! — Un tad es jutos desmitkārt nelaimīgāks, redzot, ar kādu pašaizliedzību viņa rūpējas par mani, un zinot, kāds es pats pašlabuma meklētājs.

Grūti bija iedomāties, ka nakts, kas man šķita tik gara..

kādam citam varētu likties ari īsa. Sās domas ietekmē es sāku fantazēt par nez kādām viesībām, kur ļaudis aizraujas dejā stundām no vietas, un tiktāl aizfantazējos, ka arī viesības pārvērtās sapni — es dzirdēju muzikantus nepārtraukti spēlējam vienu un to pašu motīvu, es redzēju Doru nepārtraukti dejojam vienu un to pašu deju un neJiekamies par mani ne zinis; vīrs, kas visu nakti bija spēlējis artu, veltīgi nopūlējās to pārsegt ar vienkāršu naktsmici —, un tad es beidzot pamodos vai, pareizāk sakot, galīgi atmetu domu par kārtīgu aizmigšanu un pēdīgi .ieraudzīju logā sauli.

Tais laikos Strendas šķērsielas galā bija veca romiešu pirts* — varbūt ta vēl tagad tur ir —, kur es bieži jo bieži mēdzu izpeldēties aukstā ūdens baseinā. Apģērbies, cik klusu vien varēdams, un atstājis Pegotiju, lai rūpējas par tanti, es uz galvas metos aukstajā ūdenī un pēc tam devos pastaigā uz Hempstedbītu. Cerēju, ka tik enerģiska rīcība atsvaidzinās manas smadzenes, un laikam tas arī nāca tām par labu, jo drīz vien biju jau izlēmis, ko vispirms tagad darīšu: mēģināšu panākt līguma anulēšanu ar misteru Spenlovu un atdabūt atpakaļ mācības naudu. Ieturēju vieglas brokastis un tūdaļ steidzos atpakaļ — tieši uz Doktoru apvienību. Kad soļoju pa lietus rasinātajiem ceļiem šai rīta stundā, kad no dārziem un puķu pārdevēju groziem, kurus tās uz galvas nesa pilsētā pārdošanai, gaisā vējoja vasaras ziedu smarža, man visu laiku bija jādomā, kā izdosies šis pirmais mēģinājums cīnīties ar mūsu dzīves jaunajiem apstākļiem.

Aizgājis galu galā biju tomēr par agru un veselu pusstundu dabūju noslaistīties apkārt, iekams vecais Tifijs, kas parasti ieradās pirmais, atnāca ar atslēgu. Tagad nosēdos savā krēslainajā kaktiņā, raudzījos, kā saule rotājas uz pretējo namu dūmeņu cepurītēm, un domāju par Doru, līdz beidzot ieradās arī misters Spenlovs — frizēts tin stērķelēts.

—   Sveiki, Koperfīld! — viņš apsveica mani. — Burvīgs rīts!

—   Skaists rīts, ser, — es atteicu. — Vai es varētu pāris vārdu ar jums parunāt, pirms aizejat uz tiesu?

—   Protams, lūdzu! — viņš atsaucās. — Ienāciet pie manis!

Sekoju misteram Spenlovam viņa kabinetā. Viņš tūliņ aplika mantiju un pie maza spogulīša, kas karājās sienas skapja durvju iekšpusē, sakārtojās.

—   Diemžēl man jāpastāsta jums pavisam bēdīgas vēstis par savu tanti, — es uzsāku.

—   Nē! Die's pas'! Viņu taču nebūs ķērusi trieka?

—   Tas neattiecas uz viņas veselības stāvokli, ser, — es atbildēju. — Viņa cietusi lielus finansiālus zaudējumus. Patiesībā viņai gandrīz nekas vairs nav pāri palicis.

—   Jūs mani pār-steidzat, Koperfīld! — misters Spenlovs iesaucās.

Es noliecu galvu.

—   Ja, ser, — es sacīju, — manas tantes mantas stāvoklis ir tā mainījies, ka es uzdrošinos jums vaicāt, vai varbūt nebūtu iespējams… protams, kādu daļu mācības, naudas mēs būtu ar mieru upurēt… — (ieraugot viņa vienaldzīgo seju, man šie vārdi izlauzās tīri nevilšus) — vai nebūtu iespējams anulēt mūsu līgumu …

Ar kādām mokām es izdabūju pār lūpām šos vārdus, neviens to nevar iedomāties. Tas bija gandrīz tas pats, kas lūgties, lai mani sūta trimdā un atšķir no Doras.

—   Anulēt mūsu līgumu, Koperfild? Anulēt?

Diezgan noteikti es paskaidroju viņam, ka tiešām nezinu, kur lai rodu līdzekļus, ar ko dzīvot, ja nesagādāšu tos pats. Piebildu, ka par nākotni nebažījos — šos vārdus es sevišķi uzsvēru, it kā aplinkus aizrādīdams, ka ar laiku no manis var vēl iznākt gluži derīgs znots, — bet: ka patlaban man jādomā, kā pašam atrast līdzekļus.

—   Ļoti žēl, Koperfīld! — misters Spenlovs atbildēja. — Ļoti, ļoti žēl. Sādu iemeslu dēļ nemēdz anulēt līgumus. Mūsu profesijas ļaudis tā nerīkojas. Vispār šāds gadījums ir neparasts, pavisam neparasts. Bet, starp citu …

—   Jūs esat tik labs, ser… — es nomurdēju cerībā, ka viņš piekāpsies.

—   Ak, nē jau! Nav vērts to pieminēt, — misters Spenlovs atvairījās. — Bet, starp citu, es gribēju teikt, ka … ja es varētu rīkoties pēc sava prāta… ja man rokas nebūtu saistītas… ja man nebūtu kompanjona… mistera Džorkinsa …

Vienā mirklī visas manas cerības izgaisa vējā, bet es vēl neatlaidos.

,— Kā jūs domājat, ser, — es iebildu, — ja nu es par to parunātu ar misteru Džorkinsu, vai tad …

Misters Spenlovs tā papurināja galvu, ka man neatlika: nekādu cerību.

—    Pasarg' dievs, Koperfild, ka es pret kādu gribētu būt netaisns, turklāt pret misteru Džorkinsu! Bet es savu kompanjonu pazīstu, Koperfild. Misters Džorkinss nav tas cilvēks, kas atsauksies uz tik neparastu ierosinājumu. Misters Džorkinss ir grūti novirzāms no iemītās takas. Jūs taču zināt, kāds viņš ir!

Patiesībā es gan par viņu nekā vairāk nezināju kā vien to, ka agrāk firma piederējusi misteram Džorkinsam vienam pašam, ka tagad viņš dzīvo klusi un vientulīgi netālu no Montegjū skvēra kādā namelī, kas sen jau brēc pēc krāsotāja, ka kantori viņš ierodas ļoti vēlu un aiziet ļoti agri, ka ar viņu, kā liekas, ne par kādiem jautājumiem neapspriežas, ka augšstāvā viņam ir pašam savs būcenis, tumšs un neuzposts, kur nekad nekādas firmas lietas netiek kārtotas un kur uz rakstāmgalda guļ vecs, sadzeltējis dzēšpapīra bloks bez neviena tintes traipiņa — jau gadus divdesmit, kā stāsta.

—   Vai jums būtu kādi iebildumi, ser, ja es ar viņu par šo lietu parunātu? — es apvaicājos.

—   Nē, nekādu, — misters Spenlovs atteica. — Bet man jau ir zināmi piedzīvojumi ar misteru Džorkinsu, Koperfild. Vēlētos, kaut tas tā nebūtu, jo man tiešām būtu prieks, ja varētu jūsu vēlēšanos izpildīt. Nē, man nav ne mazāko iebildumu — runājiet vien ar misteru Džorkinsu, ja jums šķiet, ka tam kada nozīme.

Saņēmis šo atļauju, kurai sekoja vēl silts rokasspiediens, es, kā pirmāk, vērodams sauli, kas jau bija noslīdējusi no dūmeņa un zeltīja pretējā nama sienu, sēdēju un domāju par Doru, līdz atnāca misters Džorkinss. Tad cs devos augšā uz mistera Džorkinsa kabinetu. Acīmredzot viņš bija ļoti izbrīnījies, mani tur ieraudzīdams.

—   Nāciet iekšā, mister Koperfild, — misters Džorkinss aicināja. — Nāciet iekšā!

Es iegāju, apsēdos un izklāstīju savu lietu gandrīz ar tiem pašiem vārdiem kā misteram Spenlovam. Misters Džorkinss nepavisam neatgādināja tādu briesmoni, kā varēja gaidīt. Viņš bija padrukns, lēnīgs večuks tā ap gadiem sešdesmit, gludi noskuvies, un patērēja tik lielā daudzumā šņaucamo tabaku, ka Doktoru apvienībā par viņu mēļoja, it kā viņš pārtiekot tikai no šā narkotiskā pulvera un citām barības vielām viņa organismā vairs neesot vietas.

—      Jūs taču esat runājis par to arī ar misteru Spenlovu, man šķiet? — misters Džorkinss, noklausījies manī līdz galam, bažīgi ievaicājās.

Atbildēju, protams, ka esmu runājis, un sacīju, ka misters Spenlovs man ieteica nākt pie viņa.

—   Vai viņš sacīja, ka es protestēšu? — misters Džorkinss vaicāja tālāk.

Jāatzīstas vien bija, ka misteram Spenlovam tāda varbūtība šķitusi iespējama.

—   Ļoti žēl, mister Koperfīld, bet man jāteic, ka nevarēšu neko darīt jūsu labā, — misters Džorkinss sacīja nervozēdams. — Lieta tāda … bet man norunātas darīšanas bankā … Jūs būsiet tik laipns un mani atvainosiet …

To pateicis, viņš lielā steigā piecēlās un metās uz durvju pusi, bet es vēl saņēmu drosmi un ieminējos, ka tad jau man laikam nav ko cerēt uz labvēlīgu iznākumu.

—   Nē! — misters Džorkinss, apstājies pie durvīm, atbildēja. — Nē, nav ko cerēt. Ziniet, es protestēju, — viņš steigā nobēra un izgāja ārā. — Jums taču jāsaprot, mister Koperfīld, — pavēris vēl durvis, viņš uzbudināts piebilda, — ja jau misters Spenlovs protestē …

—   Viņam personiski nav iebildumu, ser, — cs aizrādīju.

—   O! Personiski! — nepacietīgi atkārtoja misters Džorkinss. — Ticiet man, mister Koperfīld, iebildumi ir. Nav, nav ko cerēt! Tas, ko jūs gribat, nav izdarāms. Es… man tiešām neatliekamas darīšanas bankā …

Vēl runādams, viņš bēgšus aizbēga, un, cik man zināms, pagāja kādas dienas trīs, pirms viņš atkal parādījās Doktoru apvienībā.

Tik ļoti tiekdamies neatstāt neizmantotu ne vismazāko iespēju, es vēl pagaidiju ienākam misteru Spenlovu un atstāstīju viņam notikušo sarunu, likdams noprast savu kluso cerību, ka viņš jau nu gan spētu locīt šo tērauda vīru Džorkinsu, ja vien būtu ar mieru uzņemties tādas pūles.

—   Koperfīld, — misters Spenlovs atteica ar vēlīgu smaidu uz lūpām, — jūs nepazīstat manu kompanjonu misteru Džorkinsu tik ilgi kā es. Man itin nemaz nenāk prātā piedēvēt misteram Džorkinsam viltību, pat ne to visniecīgāko. Bet mistera Džorkinsa izteiksmes veids, kad viņš ko noraida, bieži spēj maldināt cilvēkus. Nē, Koperfīld! — viņš piebilda, kratīdams galvu. — Misters Džorkinss nav iespaidojams, ticiet man!

Nevareju ne gudrs tikt, kurš no kompanjoniem galu galā ir tas nelokāmais — misters Spenlovs vai misters Džorkinss —, bet tas nu bija pietiekami skaidrs, ka kaut kur te slēpjas stingras nepiekāpības princips un ka par iemaksātā tūkstoša atpaka]dabūšanu nav vērts sapņot. Nomāktā garastāvoklī — nav nekāda prieka to atcerēties, jo zinu, ka šo nomāktību radīja galvenokārt rūpes par sevi pašu (gan vienmēr paturot arī Doru prātā), — izgāju no kantora un devos mājup.

Iedams centos apradināties ar domām par visļaunāko un prātoju, ko gan mēs varētu uzsākt nākotnes labā, kura rādīja tik drūmu seju, kad pēkšņi kāda īrēta kariete, kas brauca aizmugurē, pieturēja man gluži blakus, un es pacēlu acis. Dai|a roka sniedzās pretī no lodziņa, un man uzsmaidīja seja, kuru uzlūkojot esmu vienmēr juties mierīgs un laimīgs, jau kopš tā brīža, kad šī seja pirmoreiz pavērās atpakaļ no veclaicīgajām ozola kāpnēm ar plato balustrādi un kad tās skaistums krēslainajā fonā man atgādināja krāsainu stikla gleznojumu baznīcas logā.

—   Agnese! — es līksmi izsaucos. — Mana mīļā Agnese, nav visā pasaulē viena, ko es tā vēlētos redzēt kā tevi!

—   Vai tas varētu būt? — Agnese sacīja savā glāsīgajā balsī.

—   Man tik daudz kas ar tevi pārrunājams! Jau paskatoties vien uz tevi, sirds kļūst vieglāka. Ja man bijusi burvju nūjiņa, nevienu citu kā vien tevi es būtu vēlējies izsaukt!

—   Vai tiešām?

—   Nu jā… Varbūt pirmā būtu Dora, — es sarkdams piebildu.

—   Protams, Dora būtu pirmā, man šķiet, — Agnese smiedamās atsaucās.

—   Bet tu tūliņ otrā, — es apgalvoju. — Kurp tu patlaban braukdama?

Viņa brauca pie manis, lai satiktos ar mis Trotvudu. Diena bija jauka, un Agnese priecīgu prātu kāpa ārā no karietes, kur oda (es visu laiku runājos, galvu iebāzis lodziņā) pēc zirgu staļļa un bija tik tveicīgs kā gurķu lecektī zem stikla. Es atlaidu važoni, Agnese ieķērās man elkonī, un mēs turpinājām ceļu kājām. Viņa man šķita kā cerības iemiesojums. Sai īsajā brīdī, kamēr Agnese gāja man blakus, es jutos pavisam cits cilvēks!

Tante bija nosūtījusi viņai dīvainu, lakonisku zīmīti — neko daudz platāku par banknoti —, ar tādām zīmītēm arī parasti aprobežojās viņas epistulārā darbība. Tajā tante bija minējusi vienīgi to, ka viņai pienākušas nebaltas dienas, ka viņa uz visiem laikiem pametusi Duvru, bet esot ar to jau samierinājusies, jūtoties pavisam labi un ka viņas dēļ neviens lai raizi neturot. Agnese tomēr bija atbraukusi uz Londonu tanti apraudzīt, jo visus šos garos gadus viņas saistīja abpusējas simpātijas, skaidrāk izsakoties — kopš tās dienas, kad par manu dzīvesvietu bija k|uvusi mistera Vikfilda māja. Viņa neesot viena, Agnese ieteicās. Atbraucis arī viņas tētis un … Urija Hīps.

—   Un tagad viņi ir kompanjoni? — es apvaicājos. — Ak tu, nolādētais!

—   Jā, — sacīja Agnese. — Viņiem te kādas darīšanas. Un, kad nu viņi brauca, tad atbraucu es arī. Nedomā, Trotvud, ka bez savtīgiem nolūkiem, tikai draudzīgu jūtu skubināta vien, esmu atbraukusi, nē; var jau būt, ka esmu netaisna savos aizspriedumos, bet man nepatīk tēti laist vienu pašu kopā ar viņu.

—   Vai viņam arvien vēl tikpat liela ietekme uz misteru Vikfīldu?

Agnese palocīja galvu.

—   Pie mums nolikušas tik lielas pārmaiņas, — viņa stāstīja, — ka tu mūsu vecās, mī|ās mājas vairs nepazītu. Viņi tagad dzīvo pie mums.

—   Kas tie «viņi»? — es brīnījos.

—   Misters Hīps ar savu māti. Viņš gul tavā istabiņā,— Agnese paskaidroja, uzlūkodama mani.

—   Es vēlētos, lai varētu uzsūtīt viņam kādu sapni, — es atteicu. — Tad viņš tur ilgi negulētu.

—   Sev paturēju mazo kambarīti, kurā agrāk mācījos. Kā laiks gan skrien! Tu atceries? Mazo istabiņu ar paneli, blakus viesistabai?

—   Vai atceros, Agnese? Kad es pirmoreiz tevi ieraudzīju, tu, šķiet, iznāci no šās istabiņas ar mazu, dīvainu atslēgu somiņu pie sāniem.

—   Jā, tā ir tā pati, — Agnese sacīja, un smaids pārvizēja viņas seju. — Man prieks, ka tev tik jaukas atmiņas par to. Mēs taču bijām ļoti laimīgi!

—   Jā, mēs bijām laimīgi.

—   Joprojām tā ir mana istabiņa, bet, zini, es nevaru visu laiku pamest misis Hīpu vienu. Un bieži, — Agnese sacīja pavisam mierīgi, — kad man būtu paticies palikt vienatnē, ir jāpacieš viņas sabiedrība. Citādi jau man nav iemesla par viņu žēloties. Ja arī dažbrīd viņa mani nogurdina ar savu pārliecīgo dēla slavināšanu, nu ko — mātei tas taču dabiski. Viņš tai tiešām ir labs dēls.

Es vēroju Agnesi, kamēr viņa runāja, bet nelikās, ka viņa ko jaustu par Orijas plāniem. Agneses maigo, bet nopietno acu skatiens bija tikpat atklāts un burvīgs kā arvien, viņas jaukajā sejā nevarēja nomanīt nekādas pārvērtības.

— Vislielākais ļaunums no tā, ka viņi tagad mūsu mājās, ir tas, — Agnese turpināja, — ka es vairs nevaru būt ar savu tēti viena tik bieži, cik man gribētos, — Crija Hīps gandrīz pastāvīgi mūs šķir — un nevaru vairs pieskatīt viņu — ja vien tā nav pārdrošība, ko es saku, — tik modri, kā būtu vēlējusies. Bet, ja arī pret viņu vērpj viltu un nodevību, es ticu, ka mīlestība un taisnība pēdīgi tomēr uzvarēs. Es ticu, ka īsta mīlestība un taisnība ir stiprāka par pasaules ļaunumu un netaisnību un beidzot tos uzvarēs.

Gaišais smaids, kādu tikai Agneses sejā esmu redzējis,, izdzisa, kamēr es vēl domās to apbrīnoju, atcerēdamies,, cik sirsnīgi tas mani sendienās bija apvizējis; Agneses sejas izteiksme pēkšņi pārvērtās, un viņa ievaicājās (mēs tuvojāmies manai ielai), vai es zinot, kā tas nācies, ka mana tante tik negaidīti zaudējusi savu mantību. Kad' es atbildēju, ka viņa man nekā vēl nav stāstījusi, Agnesekļuva domīga, un man likās, ka viņas roka manā elkonī' sadrebēja.

Mēs atradām tanti vienu pašu un mazliet satrauktu. Viņai bija iznākušas domstarpības ar misis Krāpu glužī abstraktā jautājumā (sakarā ar to, vai labais tonis atļauj skaistajam dzimumam apmesties puiša cilvēka dzīvoklī), un tante, nemaz nelikdamās zinis par misis Krapai uzbrukušajām spazmām, bija īsi un ātri izbeiguši strīdu, paskaidrodama šai lēdijai, ka tā ožot pēc mana brendija un lai tā esot tik laipna un vācoties projām. Misis Krapa paziņojusi, ka uz šo divu izteicienu pamata viņa varot saukt tanti pie atbildības, un solījusies viņu nosūdzēt «Britu Džūdijai»* — acīmredzot ar to viņa domājusi mūsu valsts likumsargātāju iestādi.

Pēc tam Pegotija un misters Diks bija izgājuši, lai paskatītos karavīrus Kavalērislu gvardes laukumā, un tante pa to laiku jau bija paspējusi atvēst, turklāt viņa tagad tik ļoti priecājās par Agnesi, ka drīzāk dižojās ar šo traci nekā uztraucās par to un saņēma mūs pavisam omulīgā garastāvokli. Kad Agnese nolika savu cepuri uz galda un nosēdās tantei blakus, es, lūkodamies meitenes rāmajās acis un gaišajā pierē, sevī domāju, cik gan dabiski tas šķiet, ka Agnese ir šeit, cik lielu uzticību viņai, tik jaunai un nepiedzīvojušai, parāda mis Trotvuda un cik viņa stipra savā vienkāršajā cilvēkmīlestībā un taisnības izjūtā.

Sākām runāt par tantes zaudējumiem, un es pastāstīju par savām šārīta gaitām.

—    Nebija prātīgi darīts, Trot, bet labi domāts, — tante sacīja. — Tu esi krietns, augstsirdīgs zēns — nu jau gan būtu jāsaka «jauneklis» —, un es lepojos ar tevi. Tiktāl nu būtu labi. Bet tagad, Trotvud un Agnese, ķersimies pie Betsijas Trotvudas lietām un aplūkosim, kā ar tām īsti ir.

Es pamanīju, ka Agnese nobāl; viņa nenolaida acu no tantes. Tante glaudīja savu kaķi un savukārt nenolaida acu no Agneses.

—    Betsija Trotvuda, — tante iesāka, — kura ar savām naudas lietām parasti neplātījās — es nerunāju, mī|o Trot, par tavu māsu, bet pati par sevi —, nebija gluži bez līdzekļiem. Nav svarīgi, cik lieli tie viņai bija; dzīves vajadzībām pietika, pat vēl vairāk, jo viņa bija arī mazliet ietaupījusi un pavairojusi pamatkapitālu. Kādu laiku Betsija turēja naudu bankā, bet vēlāk, paklausīdama sava advokāta padomam, ieguldīja to ķīlu zīmēs. Nu, gāja jau tīri labi, nauda pelnīja naudu, līdz beidzot Betsijai ķīlu zīmju vairs nebija — tās bija izpirktas. Stāstu jums par šo «Betsiju» kā par kādu karakuģi. Tas nu tiktāl. Betsijai nu bija jārauga, kur turpmāk ieguldīt savu naudu. Viņa tagad sevi iedomājās gudrāku par līdzšinējo padomdevēju, kurš sen vairs nebija tas vīrs, kas agrāk… es to saku par jūsu tēvu, Agnese… un viņa ieņēinās galvā rīkoties turpmāk pati uz savu roku. Un tā viņa visu savu bagātību ieguldīja ārzemju pasākumos, šaubīgos uzņē'mumos, kā vēlāk izrādījās. Vispirms viņa cieta zaudējumus zemes dziļumos, tad — jūras dziļumos… domājās sazvejot nez kādus dārgumus, gatavā auša, — tante paskaidroja, berzēdama degunu, — tad atkal zaudēja tai pašā kalnrūpniecībā, un vispēdīgi, lai mērs būtu pilns, viņa zaudēja uz bankas akcijām. Kādu laiku nemaz nezināja akciju cenas, tomēr, šķiet, zem nominālvērtības tās nekad nenoslīdēja. Bet banka atradās pasaules otrā malā un, cik man zināms, nogāja dibenā. Vismaz pāri nekas no tās nav palicis. Ne pensa tā nav izmaksājusi, ne arī tai ir,, ko maksāt. Betsijas pensi visi bija tur, un tur tie arī savu galu ņēmuši. Jo mazāk tos pieminam, jo labāk!

Noslēgdama savu stāstu ar šiem filozofiskajiem vārdiem, tante uzmeta Agnesei gandrīz vai triumfējošu skatienu, un Agneses vaigs pamazām atkal atplauka.

—   Mīļā mis Trotvuda, vai tas ir viss jūsu stāsts? — Agnese vaicāja.

Pietiek ar to pašu, mīļais bērns, — tante atsacīja.

Bijis vēl vairāk naudas, ko zaudēt, tad, jādomā, vēl nebūtu viss. Droši vien Betsija to tāpat būtu aizlaidusi pagaisu — un stāsts tad būtu iznācis par vienu nodaļu garāks. Bet naudas vairāk nebija — un stāstam beigas.

Sakumā Agnese klausījās ar aizturētu elpu. Viņa drīz: sarka, drīz bālēja, bet tad uzelpoja vieglāk. Man šķiet,, es sapratu, kāpēc. Likās, viņa klusībā baidījās, ka viņas nelaimīgais tēvs varētu būt vainojams tajā, kas noticis.. Tante saņēma viņas rokas savējās un pasmējās.

—  Vai tas ir viss? — tante atkārtoja. — Jā, tas ir vissv trūkst vienīgi parastā nobeiguma: «Un pēc tam viņa dzīvoja priecīgi un laimīgi līdz mūža galam.» Varbūt kādā jaukā dienā Betsijas stāstam varēšu pievienot arī šīs beigas. Un nu, Agnese, — jums ir gudra galva uz pleciem! Dažā labā ziņā to pašu var teikt arī par tavu galvu,. Trot, kaut gan ne vienmēr tu pelni šo uzslavu, — te tante, kā tas bija viņas dabā, pagriezusies pret mani„ enerģiski pakratīja pati savējo. — Kas tagad būtu darāms? Ir vēl Duvras vasarnīca, no kuras šā vai tā varēs iegūt, teiksim, savas septiņdesmit mārciņas gadā. Domāju, ka šo summu mēs varētu uzskatīt par puslīdz drošu. Nuredziet, tā nu ir visa mūsu bagātība, — tante sacīja un pēkšņi aprāvās, gluži kā to mēdz darīt dažs labs zirgs, kas, domāt, skries vēl pilnā gaitā, bet te uzreiz — iecērtasun stāv.

—   Ir vēl Diks, — viņa turpināja, brītiņu atpūtusies. — Viņš dabū simt mārciņu gadā, bet, protams, tās viņam pašam arī pienākas. Kaut labi zinu, ka esmu vienīgā, kas prot viņu cienīt, tomēr drīzāk es šķirtos no viņa nekā turētu pie sevis un tērētu viņa naudu. Kā mēs ar Trotu lai izsitamies ar šo summu? Ko jūs teiksiet, Agnese?

—   Es teikšu, tante, — es viņu pārtraucu, — man kaut kas ir jāuzsāk!

—   Zaldātos iesi? — tante uztraucās. — Vai jūrā dosies? Negribu ne dzirdēt! Tev jākļūst par proktoru. Mēs

3fc

nepieļausim, ka mūsu ģimenē kādam danco pa galvu, — nu nē, ser!

Dzīros patlaban iebilst, ka mans nodoms nebija pakļaut ģimeni šādām briesmām, bet Agnese ievaicājās, vai tagadējais dzīvoklis man esot noīrēts uz ilgu laiku.

—   Jūs atgādinājāt pašu galveno, mana mīļā! — tante izsaucās. — Pusgadu vismaz mēs vēl esam piesieti pie tā, ja neizdodas atdot tālāk kādam citam, bet tam es maz ticu. Pēdējais iemītnieks še nomiris. Piecus no sešiem īrniekiem — noteikti — iedzīs kapā šis sievišķis nankina jakā un flaneja brunčos. Man ir mazliet skaidras naudas, un es esmu ar jums vienis prātis, ka, jo ātrāk no šejienes projām, jo labāk, bet līgumā paredzētais laiks būs vien jānodzīvo un Dikam jāsameklē istabiņa tepat kur tuvumā.

Turēju par savu pienākumu aizrādīt tantei, ka viņai nebūs patīkami dzīvot šādos apstākļos — kad misis Krapa ved nepārtrauktu partizānu karu —, bet viņa īsi un ātri atbildēja, ka pirmajā ienaidnieka uzbrukumā viņa misis Krapai sakuršot tādu uguni, ka šī to līdz mūža galam neaizmirsīšot.

—    Es domāju, Trotvud, — Agnese nedroši ieminējās, — ja tev būtu brīvs laiks .. .

—   Man ir daudz brīva laika, Agnes. Pēc pulksten četriem vai pieciem es arvien varu darīt, ko gribu, un arī no rītiem dažas stundas ir manā rīcībā. Vārdu sakot — bezgala daudz laika, — es sacīju un jutu, ka sarkstu, jo man ienāca prātā, kā mēdzu nosist laiku, stundām klaiņodams pa pilsētu un Norvudas ceļu.

—   Man liekas, tev taču nebūtu aizspriedumu pret sekretāra vietu, — Agnese sacīja, pienākdama man tuvāk, un viņas balss skanēja tik klusi un maigi un tajā bija tik daudz līdzcietības, ka es to dzirdu pat vēl šajā brīdī.

—   Aizspriedumi, mīļo Agnes?

—   Redzi, Trotvud, — Agnese turpināja, — doktors Strongs pēdīgi tomēr piepildījis savu vēlēšanos — atstājis skolu un tagad dzīvo Londonā. Zinu, ka viņš manu tēvu lūdzis sameklēt viņam sekretāru. Vai tev neliekas, ka savu vecu, mīļu skolnieku viņš pieņemtu daudz labprātāk nekā jebkuru citu?

—-n " Mīļo Agnes! — es izsaucos. — Ko es bez tevis iesāktu! Tu esi mans labais eņģelis! To esmu tev jau teicis. Vienmēr es domāju par tevi kā par savu labo eņģeli.

Agnese, jauki iesmiedamās, atteica, ka pietiekot jau ar vienu eņģeli (domādama Doru), un tad piebilda, ka dok

tors parasti pavadot savā darbistabā novakares un agras lita stundas, tātad mans brīvais laiks atbilstu tieši viņa darba laikam. Grūti pateikt, par ko man bija lielāks prieks — par izredzēm nopelnīt pašam sev iztiku vai par iespēju strādāt pie sava bijušā skolotāja. Paklausot Agneses padomam, tūlīt sēdos pie galda un uzrakstīju doktoram vēstuli, kurā izteicu savu vēlēšanos un solījos pats ierasties pie viņa nākamā dienā pulksten desmitos no rīta. Uzrakstīju adresi — doktors Strongs dzīvoja Haigetā, man neaizmirstamajā Haigetā, — un uz karstām pēdām steidzos ar vēstuli uz pastu.

Lai vai kur Agnese parādījās, visur palika viņas klusās klātbūtnes zīme. Pārnācis mājās, ieraudzīju, ka tantes putnubūrīši karājas gluži tāpat, kā tie bija karājušies viņas Duvras mājiņas logā, un mans atpūtas krēsls, kas aizstāja tantes daudz ērtāko sēdekli, stāv savā vietā pie atvērta loga, un pat za|ais, apaļais gaismas aizsegs ir pieskrūvēts pie palodzes. Es tūdaļ zināju, kā roka te bija strādājusi, jau pēc tā vien, ka darbs šķita pats padarījies, un mirklī es būtu uzminējis, kas manas izsvaidītās grāmatas sakārtojis gluži tāpat kā manos skolas gados, pat ja būtu domājis Agnesi atrodamies aiz trejdeviņām zemēm, ja neredzējis, kā viņa, tnan ienākot, vēl cilā tās, smaididarna par to jucekli, kādā tās atradās.

Uz Temzu tante raudzījās atzinīgi (saules zeltam pāri līstot, tā tiešām arī izskatījās skaista, kaut nebija salīdzināma ar jūru tantes vasarnīcas priekšā), bet viņa nevarēja samierināties ar Londonas dūmiem, kas, viņas vārdiem izsakoties, «piepiparoja itin visu». Tā nu manā dzīvoklī, Pegotijai vadību uzņemoties, sākās īsts apvērsums, pa visiem kaktu kaktiņiem šos «piparus» dzenājot; es no malas vēroju un brīnījos, cik samērā maz tomēr spēja paveikt pat Pegotija ar visu viņas steigu un troksni un kā darbs šķīrās Agnesei, kura rīkojās bez kādas steigas, — kad pie durvīm kāds pieklauvēja. I — Man liekas, — Agnese ieteicās un nobāla, — tas ; būs tētis. Viņš solījās atnākt, k Es atvēru durvis un ielaidu ne vien misteru Vikfildu, bet arī Uriju Hīpu. Labu laiku nebiju misteru Vikfīldu redzējis. Pēc visa l;i, ko biju dzirdējis no Agneses, jau varēja domāt, ka [viņš būs stipri pārmainījies, bet tas, ko ieraudzīju, mani [tomēr pilnīgi satrieca.

Ne jau tas bija pārsteidzošākais, ka viņš izskatījās par daudziem gadiem vecāks, kaut bija ģērbies tikpat rūpīgi un kārtīgi kā agrāk, ne ari tas, ka viņa seju klāja neveselīgs sārtums, ka acis bija aiztūkušas un asinīm pieplūdušas, bet rokas nervozi trīcēja, — tam cēloni es zināju, tik daudzus gadus taču man bija nācies vērot to, kas pamazām viņu tā pārvērta. Ne jau tas rnani satrieca, ka viņš būtu zaudējis savu cienīgo izskatu vai džentlmeņa stāju — viņš nebija to zaudējis —, bet gan tas, ka tādam cienījamam, acīm redzami vēl tagad daudz pārākam vīram vajadzēja pakļauties šai glodenei, šim zemiskuma iemiesojumam — Urijam Hīpam. Redzēt šos divus pretstatus mainītās lomās — Ūriju kā pavēlnieku un misteru Vikfīldu kā pakļauto — bija tik sāpīgi, ka nespēju to nemaz izteikt. Ja gadījies redzēt, ka pērtiķis kalpina cilvēku, tad šāds skats man droši vien nebūtu licies pazemojošāks.

Misters Vikfīlds, likās, pats to pārāk labi apzinājās. Ienācis istabā, viņš palika stāvam nokārtu galvu, it kā juzdamies neveikli. Tas gan ilga tikai mazu brīdi, jo Agnese tūdaļ viņu silti uzrunāja:

—   Tēt, lūk, mis Trotvuda… un Trotvuds, kuru tu ilgi neesi redzējis!

Viņš tad panācās uz priekšu, stīvi pasniedza roku tantei, bet ar mani sarokojās sirsnīgāk. Sai sasveicināšanās bridi es Clrijas sejā pamanīju nejauku smīnu. Agnese to arī bija manījusi, man šķiet, jo viņa sarāvās.

Ko mana tante redzēja vai ari neredzēja — lai to izdibinātu, tur, šaubos, vai būtu ko līdzējusi visa fizionomijas zinātne, ja reiz viņa nevēlējās to citiem rādīt. Man liekas, tādā veidā sejas vaibstus valdīt kā viņa, kad to gribēja, nespēja neviens cits. Kā šinī gadījumā pat — viņas seja bija kā akla siena, caur kuru mēs nevarējām ieskatīties viņas domās, līdz beidzot viņa kā aizvien, gluži negaidot pārtrauca klusumu.

—   Redziet, Vikfild, — tante sacīja (tikai tagad viņš pirmoreiz pacēla acis uz augšu), — es nupat stāstīju jūsu meitai, cik smalki esmu aizlaidusi savu naudiņu, rīkodamās uz savu roku, tāpēc ka jums vairs nevarēju to uzticēt, jo jūs ar katru dienu kļuvāt vienaldzīgāks darījumu lietās. Mēs te kopīgi visu pārrunājām un apcerējām, turklāt ar labiem panākumiem. Es jums saku — Agnese viena pati atsver visu firmu.

—   Ja man būtu atļauts pazemīgi piebilst, — Ūrija Hīps ierunājās locīdamies un vaikstīdamies, — esmu gluži tā-

<l,i:> pašās domās kā mis Betsija Trotvuda, un es varētu tikai priecāties, ja mis Agnese būtu mūsu kompanjons.

—   Pats jūs esat tikai nule ticis kompanjonos, kā zināt, un tā lai jums pagaidām pietiek! — tante atcirta. — Nu, Li tad jums klājas, ser?

Atbildot uz šo vaicājumu, kas skanēja asi un strupi, misters Hīps, neveikli knaibīdamies gar zilo saini, ko turēja padusē, atbildēja, ka šim klājoties pavisam labi, is pateicoties tantei un cerot, ka arī viņa esot sveika un vesela.

—   Un jūs, māster… gribēju teikt — mister Koperfīld, — Orija turpināja, — ceru, ka turaties braši! Man prieks ar jums redzēties, mister Koperfīld, pat pašreizējos apstākļos. — (Par to es nešaubījos, jo viņš jau gribēdams nevarēja apslēpt savu lielo prieku par šiem apstākļiem.)

—    Pašreizējie apstākļi gan nu nav tādi, kādus jūsu draugi jums gribētu novēlēt, mister Koperfīld, bet ne jau nauda ir tas, kas cilvēku iztaisa par cilvēku… tas ir… redziet, es, nemācīts, tumšs cilvēciņš, nemāku izteikties… tiešām, nevaru pateikt, kas tas ir, — Urija teica noraustīdamies, — bet nauda tā nav.

Tad viņš sarokojās ar mani — ne tā, kā to parasti mēdz darīt, bet, stāvēdams labu gabalu atstatu, cilāja manu roku uz augšu un leju kā sūkņa rokturi, no kura it kā mazliet baidītos.

—   Un kādi tad jūsu acij mēs izskatāmies, māster… es gribēju teikt, mister Koperfīld? — luncinājās Orija.

—   Vai neliekas, ka misters Vikfīlds ir pašā ziedā, ser? Gadi neko daudz nav iespējuši nodarīt mūsu firmai, māster Koperfīld, vienīgi palīdzējuši pacelties niecībai, tas ir — manai mātei un man pašam… un uzplaukt, — piebilda Urija, it kā nule attapies, — krāšņākajam ziedam, tas ir, mis Agnesei.

Pēc šā komplimenta viņš sāka atkal tik nejēdzīgi gorīties un locīties, ka tante, kura sēdēja viņam pretī un skatījās tieši virsū, vairs ilgāk nespēja savaldīties.

—   Nelabais rāvis šo cilvēku! — viņa izsaucās ar dusmām. — Kas viņam lēcies! Nemokšķojieties, ser!

—   Lūdzu piedošanu, mis Trotvuda! — Orija atsaucās.

—  Es zinu … jūs esat nervoza.

—   Ejiet ratā, ser! — tante uzkliedza vēl jo niknāk.

—   Nemuldiet niekus! Nervoza — ne uz to pusil Ja jūs esat zutis, ser, tad arī varat locīties kā zutis, bet, ja jūs esat cilvēks, ser, tad pievaldiet savus locekļus! Ak tu

žēlīgs die'sl — tante turpināja lielās dusmās. — Es taču neiešu prātu zaudēt, skatīdamas, kā viens te lokās Un

āvās!

Misteru Hīpu mazliet apmulsināja gan šī eksplozija, kuru retais būtu pārlaidis aukstasinīgi un kuru vel draudīgāku padarīja tas, ka tante sagrozījās savā krēslā un sapurināja galvu tā, it kā viņai būtu prāts mesties Urijam virsū un sākt to plucināt. Tomēr sāņus viņš man paklusām sacīja pavisam glaimīgā balsī:

—   Es jau to sen zinu, māster Koperfīld, ka mis Trotvuda, kaut citādi cienījama lēdija, ir ātras dabas (man bija gods viņu pazīt agrāk nekā jums, māster Koperfīld, — kad biju vēl nieka skrīverītis firmā), un tas jau gluži saprotami, manuprāt, ka tagadējos apstākļos viņa kļuvusi vēl nesavaldīgāka. Jābrīnās, ka vēl tik vien tās nelaimes. Es atnācu tikai pateikt, ka mēs — mana māte, es pats un firma «Vikfīlds un Hīps» — justos laimīgi, ja varētu pašreizējos apstākļos būt jums kaut kā izpalīdzīgi. Vai es drīkstēju tā izteikties? — šķebīgi smaidīdams, Hips vaicāja savam kompanjonam.

—   Orija Hīps, — misters Vikfīlds sacīja monotonā, nomāktā balsī, — ir kļuvis aktīvs firmas loceklis, Trotvud. Pilnīgi pievienojos tam, ko viņš sacīja. Kā zināt, jūsu dzīve man rūp jau kopš senām dienām, bet netraucē mani pilnīgi pievienoties tam, ko saka Urija.

—   Ak, kāds gandarījums, ja tev parāda tik lielu uzticību! — Orija izsaucās, uzraudams vienu kāju gaisā un riskēdams saņemt jaunu brāzienu no manas tantes. — Bet es tiešām domāju, ka man ir iespēja kaut ko darīt, lai atviegļotu viņa darbu firmā!

—   Urija Hīps man ir liels palīgs, — misters Vikfīlds turpināja tai pašā nomāktajā balsī. — Ar tādu kompanjonu cilvēks var justies bez rūpēm, Trotvud.

Es nešaubos, ka šis rudais lapsa bija piespiedis misteru Vikfīldu tā runāt, lai parādītos man tādā gaismā, kādā pats sevi bija notēlojis tai naktī, kad saindēja manu mieru. Atkal es viņa seja pamanīju to pašu nejauko smīnu un redzēju, ka viņš mani novēro.

—   Tu taču vēl neiesi projām, tēt? — Agnese bažīgi , ievaicājās. — Vai negribi atpakaļ iet kājām ar Trotvudu

un mani kopā?

Droši vien viņš būtu uzmetis acis Orijam, pirms devis atbildi, ja šis godājamais darbonis pats neaizsteidzies viņam priekšā.

— Mani gaida darīšanas, — Ūrija sacīja. — Ir norunāta satikšanās, citādi es ar lielāko prieku būtu pakavējies vēl pie draugiem. Bet es atstāju firmas reprezentēšanai savu kompanjonu. Vienmēr jūsu padevīgs kalps, mis Agnese! Visu labu, māster Koperfīld! Pazemīgs sveiciens mis Betsijai Trotvudai!

Mezdams ar savu lielo roku gaisa skūpstus un glūnēdams uz mums kā caur masku, viņš aizgāja.

Stundas divas mēs vēl pasēdējām un patērzējām, atcerēdamies jaukās dienas, kādas bijām vadījuši Kenterberijā. Palicis kopā ar Agnesi, viņas tēvs arvien vairāk šķita pārvēršamies senajā misterā Vikfīldā, kaut joprojām viņa sejā gulēja nospiestības ēna, kuru nekas vairs nespēja aizdzīt. Tomēr tagad viņa vaigs kļuva manāmi gaišāks, un ar acīm redzamu prieku viņš klausījās mūsu pagājušo dienu atmiņu klāstā, kur uzpeldēja daždažādi sīki notikumi, no kuriem daudzus vēl atcerējās arī viņš pats. Misters Vikfīlds sacīja — šai mirklī viņam liekoties, ka dzīvojot atkal kopā ar Agnesi un mani kā senos laikos un ka viņš no sirds būtu vēlējies, kaut nekas nebūtu mainījies. Es zinu — tā bija Agneses mierīgā, rāmā seja, kas viņu ietekmēja, jau viņas pirkstu pieskāriens tēva rokai darīja brīnumus.

Tante (gandrīz visu šo laiku viņām abām ar Pegotiju bija savi darbi blakusistabā) negribēja iet līdzi misteram Vikfīldain un Agnesei uz viņu apmešanās vietu, bet Agnese uzstāja, lai es ejot, un es aizgāju arī. Pusdienas ēdu pie viņiem. Pēc pusdienām Agnese apsēdās tēvam blakus kā senāk un ielēja viņam vīnu. Viņš izdzēra tik, cik viņam ielēja, bet vairāk ne — kā bērns! — un tā mēs visi trīs nosēdējām pie loga līdz pat vēlam vakaram. Dziļai krēslai iestājoties, misters Vikfīlds atlaidās uz dīvāna, Agnese sakārtoja viņam ērtu pagalvi un, noliekusies pār tēvu, palika tā kādu brīdi; kad viņa atnāca atpakaļ pie loga, vēl nebija tik liela tumsa, lai es neredzētu, ka viņas ' acīs mirgo asaras.

Lai dievs man palīdz, ka es nekad neaizmirstu šo dārgo meiteni, viņas mīlestību un uzticību, ko tā parādīja tajā manas dzīves laikā, — ja es to spētu aizmirst, man gan tuvotos jau kapa mala, un tieši tad es vēlētos atcerēties . viņu visvairāk! Viņa arvien pildīja manu sirdi ar krietnu apņemšanos; mazdūšības brīžos viņa uzmundrināja mani ar savu piemēru; manu neapvaldīto dedzību, ar kādu traucos mesties vēl neapsvērtos pasākumos, viņa novadīja

pareizā virzienā — es nezinu, kā Agnese lo panāca, jo l)ija pārāk kautra un smalkjūtīga, lai daudz šķiestos vārdiem, bet to gan zinu, ka par visu to mazumiņu, ko es savā dzīvē labu esmu izdarījis, un arī par to, ka neesmu daudz ļauna izdarījis, man jāpateicas viņai.

Un kā viņa runāja ar mani par Doru, tā sēžot krēslas stundā pie loga! Kā viņa klausījās manā jūsmošanā par Doru un sajūsminājās arī pati! Ap mazo fejas figūriņu Agnese izbārstīja mirdzu pati no sava skaidrā gaišuma, un kopš tā brīža Dora man šķita vēl dārgāka, vēl tīrākas nevainības apdvesta. Ai, Agnese, mana bērnības māsa, būtu es toreiz zinājis to, ko uzzināju daudz vēlāk!

Izgājis uz ielas, es ieraudzīju pretī nākam kādu ubagu. Kad, pagriezies atpakaļ, vēl paraudzījos Agneses logā un domāju par viņas rāmajām eņģeļa acīm, man pēkšņi lika satrūkties ubaga purpināšana, kas skanēja kā šārīta atbalss:

— Akls! Akls! Akls!

## XXXVI NODAĻA

Aizrautība.

Nākamo dienu atkal uzsāku ar peldi romiešu pirtī un pēc tam devos uz Haigetu. No nemiera un nomāktības nebija vairs ne vēsts. Mani nebiedēja apdiluši svārki, es neilgojos pēc lepniem sirmjiem. Pavisam citādām acīm es tagad raudzījos uz mūsu pašreizējo nedienu. Nu es zināju, kas man jādara: man jāpierāda tantei, ka līdz šim viņa savu sirdi un dāsno roku nav atvērusi kaut kādam nejūtīgam, nepateicīgam puišelim. Man jāsmeļas gara stingrība no savu bērnudienu rūgtās pieredzes un ar vīra drosmi un apņēmību jāķeras pie darba. Man jātver rokā mežinieka cirvis un jāizcērt ceļš caur grūtību mežu, gāžot koku pēc koka, līdz būšu sasniedzis Doru. Tā nu devos uz priekšu ātrā, sparīgā solī, it kā tas viss būtu veicams jau ar iešanu vien.

Kad biju izgv ājis uz tik pazīstamā Haigelas ceļa — pavisam citādu mērķi acīs paturēdams nekā tie prieka brīži, ar kuriem man šis ceļš arvien likās nešķirami saistīts, — atskārtu, ka manā dzīvē it kā notikusi pilnīga pārmaiņa. Tomēr dūšu es tāpēc nezaudēju. Jaunā dzīve nāks ar jauniem uzdevumiem, ar jaunām tieksmēm. Darbs būs

liels, ieguvums — nenovērtējams. Ieguvums būs Dora, un Dora ir jāiekaro.

Mani pārņēma tāda darba tvīksme, ka es pat nožēloju, ka mani svārki nav jau mazliet apdiluši. Gribējās sākt gāzt tos kokus grūtību mežā tādos apstākļos, lai varētu parādīt savu spēku. Man jau bija prāts palūgt kādam vecītim, kas stiepļu aizsargaccnēs ceļmalā skaldīja akmeņus, lai aizdod uz laiciņu man savu veseri, ka varu sākt granītā cirst ceļu uz Doru. Sevi tā iekvēlinājis, es skrēju aizelsies un sajutos, it kā būtu jau nezin cik daudz nopelnījis. Tadā pašā trauksmainā noskaņojumā es iedrāžos kādā mājiņā, kas bija iznomājama, un sīki apskatīju visas malas, jo apzinājos, ka man taču jābūt praktiskam. Mājiņa bija kā radīta mums ar Doru: ielas pusē mazs dārziņš, kur Džipam paskraidelēties un caur margoto žogu izrieties uz tirdziniekiem, un augšā jauka istabiņa tantei. Izgāju no turienes vēl vairāk iekarsis, vēl trauksmaināks un metos uz Haigetu tādā riksī, ka nonācu tur veselu stundu par agru, tomēr ja es arī būtu nokļuvis tur īstajā laikā, man tik un tā būtu vajadzējis paklaiņot apkārt un atvēst, lai pieklājīgā izskatā rādītos cilvēkiem.

Atzinis par nepieciešamu šādā veidā mazliet sagatavoties, es vispirms nolēmu uzmeklēt doktora Stronga māju. Tā neatradās tajā Haigetas rajonā, kur dzīvoja misis Stīrforta, bet šās mazās pilsētiņas pavisam otrā galā. Kad biju to sameklējis, mani vilktin vilka atpakaļ uz šķērsieliņu pie misis Stīrfortas mājas; turp aizgājis, dārza stūri paraudzījos pār žogu. Stīrforta istabas logi bija aizvirtņoti. Durvis uz oranžēriju stāvēja vaļā, un Roza Dārtla kailu galvu ātriem, steidzīgiem soļiem staigāja uz priekšu un atpakaļ pa grantēto dārza celiņu gar maura laukumiņu. Viņa man atgādināja plēsīgu zvēru nebrīvē, kurš, skumju plosīts, valkā savu ķēdi uz priekšu un atpakaļ pa diendienā iemīdītu taku.

Klusītiņām es atstāju savu novērošanas posteni -un, manīdamies projām no šās apkaimes, nožēlodams, ka vispār šurp nācis, noklaiņoju vēl pa pilsētu līdz pulksten desmitiem. Baznīcas ar smailo torni, kura tagad staltojas uzkalnītē, toreiz vēl nebija, tātad laiku noteikt nevarēju. Tās vietā pacēlās lepns, veclaicīgs sarkanu ķieģeļu , nams, kurā bija ierīkota skola; tādā vecā, skaistā ēkā, kādu to atceros, droši vien bija patīkami mācīties.

Nonācis pie doktora namiņa — brīnum jaukas, senatnīgas mājiņas, kuras iekārtošanai gan doktors laikam

bija izdevis krietnu summiņu, jo, cik varēju spriest, tā nupat bija izremontēta un izdaiļota, — ieraudzīju, ka viņš pastaigājas dārzā tais pašās getrās, ģērbies tieši tāpat kā senāk, it kā kopš maniem skolas gadiem viņš nemaz nebūtu pārtraucis šo staigāšanu. Arī vecie draugi bija ap viņu — tuvējā apkārtnē netrūka augstu koku, un turpat zaļajā maurā lēkāja daži kovārņi, viņu tā uzmanīdami, ka likās — Kenterberijas kovārņi būtu šiem atrakstījuši vēstuli par doktoru un nu šie viņu jo uzmanīgi pielūkotu.

Labi zinādams, ka veltas būtu cerības pievērst sev doktora uzmanību no tāda attāluma, es ņēmos drosmi atvērt vārtiņus un gāju doktoram aiz muguras, lai viņš mani satiktu, griezdamies atpakaļ. Viņš arī patiešām pagriezās un nāca man pretī; vecais vīrs brīdi domīgi manī nolūkojās, acīmredzot mani nemaz nepazīdams, tomēr beidzot viņa labsirdīgā seja iemirdzējās neviltotā priekā un viņš satvēra mani aiz abām rokām.

—   Nu ko tu neteiksi! — doktors izsaucās. — Jūs taču esat jau pieaudzis vīrs, manu dārgo Koperfīld! Sveiki, sveiki! Kāds prieks jūs atkal satikt! Manu mīļo Koperfīld, kā jūs esat izaudzis! Jūs jau esat pavisam… pavisam … ak kungs!

Es apvaicājos, kā jūtas viņš un arī misis Stronga.

—  Nekas, labi! — doktors atbildēja. — Annija ir spirgta un vesela, un jūsu ierašanās sagādās viņai lielu prieku. Jūs jau vienmēr bijāt viņas mīlulis. Vēl vakarvakarā viņa tā teica, kad parādīju jūsu vēstuli. Un… jā, kā tad… jūs atceraties ari misteru Meldonu, Koperfīld?

—   Labi atceros, ser.

—  Nu, protams… Kā nu ne… Viņam arī klājas ļoti labi.

—   Vai tad viņš atgriezies mājās, ser? — es ievaicājos.

—   No Indijas? — doktors atjautāja. — Jā. Misters Džeks Meldons nevarēja panest turienes klimatu, mīļais. Misis Mārklema… jūs taču neesat aizmirsis misis Mārklctnu?

Aizmirst Veco Zaldātu! Un tik īsā laikā!

—   Misis Mārklema, nabadzīte, beidzās vai nost aiz bēdām par viņu, — doktors turpināja, — nu, un tad nu mēs saucām viņu atpakaļ un nopirkām viņam patentu uz vietiņu, kas misteram Džekam Meldonam ir arī daudz vairāk piemērota.

Pazinu misteru Džeku Meldonu pietiekami labi, lai no dzirdētā secinātu, ka šai vietiņā strādāt vajag maz, bet saņemt var krietnu summiņu. Mēs sarunājāmies, pastaigu nepārtraukdami, un doktors, turēdams roku man ap pleciem un uzmundrinoši mani uzlūkodams, turpināja:

—   Parunāsim tagad, manu mīļo Koperfild, par jūsu priekšlikumu. Man tas, bez šaubām, ir ļoti patīkams un pieņemams, bet vai jums neliekas, ka jūs tomēr varētu atrast izdevīgāku darbu? Jūs taču bijāt izcils skolnieks. Ar tādām spējām jums vajadzētu tikt tālu. Jūs esat tādu pamatu licis, uz kura var jebkuru namu celt, un vai tad nebūtu pārsteidzība ziedot savas dzīves pavasari tādam niecīgam darbam, kādu es varu piedāvāt?

Es iekvēlojos no jauna un — baidos, ka pārāk pārspīlētos izteicienos, — ņērnos pamatot savu lūgumu, aizrādīdams doktoram, ka esmu jau izvēlējies sev profesiju.

—   Nu jā, nu jā, — doktors atteica, — ir jau tiesa. Protams, ja esat jau izvēlējies profesiju un esat nodarbināts ar studijām, gatavojoties šai profesijai, tā ir pavisam cita lieta. Bet tomēr, mans jaunais draugs, — kas gan ir septiņdesmit mārciņu gadā?

—   Tas divkāršo mūsu ienākumus, doktor Strong, — es noteicu.

—   Ak vai! — doktors brīnījās. — Kas to būtu domājis! Minēdams tās septiņdesmit mārciņas, es nemaz nedomāju teikt, ka tā jau nu būtu galīgā summa, jo man vienmēr bijis prātā tam jaunajam draugam, kas nāktu man palīgā, arī ko dāvināt. Bez šaubām, — doktors turpināja, arvien vēl staigādams un turēdams roku uz mana pleca, — esmu katrā ziņā paredzējis arī gratifikācijas.

—   Mīļo skolotāj, — es sacīju (šoreiz tiešām no sirds, bez lieka pārspīlējuma), — esmu jums tik daudz pateicības parādā, ka nespēšu to nekad atdarīt…

—   Nē, nē! — doktors mani pārtrauca. — Nerunājiet tā, lūdzu!

—   Ja mans brīvais laiks, tas ir, rīti un vakari, jums ir izdevīgs un ja domājat, ka par maniem pakalpojumiem ir vērts maksāt septiņdesmit mārciņu gadā, jūs izdarāt man tik lielu pakalpojumu, ka to nemaz nespēju izteikt.

,— Vai manu! — doktors vientiesīgi izsaucās. — Tīri jābrīnās, ka tādi sīkumi tiek novērtēti tik dārgi! Ak dievs! Bet, ja jums piedāvās ko labāku, jūs neatteiksieties? Nē? Tātad vīrs un vārds? — doktors noprasīja. Ar šādiem vārdiem viņš senāk arvien mēdza svinīgi apelēt pie mūsu, savu skolnieku, goda jūtām.

—  Vīrs un vārds, ser! — atteicu kā citkārt skolā.

—   Nu, lai tad notiek! — doktors sacīja, uzsizdams man uz pleca un atkal paturēdams savu roku uz tā, jo mēs jau vēl arvien staigājām šurp un turp pa dārza celiņiem.

—   Un es būtu vēl simtkārt laimīgāks, ser, — es piebildu mazliet glaimīgi — protams, gan bez kāda jauna nolūka, — ja man būtu jāstrādā pie jūsu vārdnīcas.

Doktors apstājās, smaidīdams uzsita man atkal uz pleca un izsaucās ar vēl nedzirdētu, apbrīnas pilnu jūsmu, it kā manī būtu atklājis visdziļākās mirstīgajam pieietamās gudrības tulku:

—   Jūs uzminējāt, mans jaunais draugs! Tā būs vārdnīca!

Vai tad citādi maz varēja būt! Doktora kabatas bija tikpat pilnas ar vārdnīcas materiāliem kā viņa galva. Tie spraucās no tām laukā pa visām malu maliņām. Viņš pastāstīja man, ka vārdnīca, kopš viņš atstājis skolas druvu, esot lieliski pavirzījusies uz priekšu un, ja es varot nākt no rītiem un vakaros, tas viņam esot pats piemērotākais darba laiks, jo pa dienas vidu viņš esot paradis pastaigāties un visu krietni pārdomāt. Viņa papīros pašlaik esot ieviesies neliels juceklis, jo misters Džeks Meldons, kas pēdējā laikā pa reizei uzņēmies pārrakstīšanu, pie šādas nodarbošanās neesot radis, bet mēs abi drīz vien izlabošot visas ačgārnības — un tad darbs ritēšot gludi. Vēlāk, kad sākām jau nopietni strādāt, izrādījās, ka mistera Džeka Meldona veikums ir daudz apgrūtinošāks, nekā biju gaidījis, jo viņš ne tikvien bija salaidis bezgala daudz kļūdu, bet vēl izraibinājis doktora manuskriptus ar tik daudziem zaldātiņu un dāmu galviņu zīmējumiem, ka es bieži pavisam nomaldījos šajā neskaidrību labirintā.

Doktors no sirds priecājās, ka varēsim kopīgi strādāt pie šā ievērojamā zinātniskā darba, un mēs nolēmām iesākt jau nākamajā rītā pulksten septiņos. Norunājām strādāt divas stundas no rītiem un divas trīs stundas pēcpusdienās; sestdienas vakarus man atstāja brīvus. Protams, arī svētdienas palika manā rīcībā, un es tos atzinu par visai viegliem noteikumiem.

Kad tādā veidā, abiem par prieku un apmierinājumu, bijām vienojušies, doktors ieveda mani iekšā apsveicināties ar misis Strongu, kuru sastapām doktora jaunajā darbistabā slaukām putekļus no grāmatām — nevienam citam nebija ļauts pieskarties šiem svētumiem.

Mani gaidīdami, viņi nebija vēl ēduši brokastis, un nu mēs visi trīs sēdāmies pie galda. Nebijām pie tā uzkavējušies vēl necik ilgi, kad pēc misis Strongas sejas izteiksmes noskārtu — gaidāms viesis, lai gan vēl nedzirdēju nekā tāda, kas to vēstītu. Kāds džentlmenis pie vārtiņiem nolēca no zirga un, paņēmis to pavadā, ieveda mazajā pagalmiņā — gluži kā savās mājās atrazdamies; piesējis zirgu pie dzelzs riņķa tukšās ratnīcas sienā, viņš pats ar jātnieka pātagu rokā ienāca ēdamistabā. Tas bija misters Džeks Meldons, un šķita, ka, Indijā uzturēdamies, viņš nav kļuvis ne par matu labāks. Es jau gan tolaik biju nikns un aizspriedumu pilns pret ikvienu jaunekli, kas negāza kokus grūtību mežā, tāpēc mans spriedums atzīstams tikai ar šo iebildumu.

—   Misters Džeks Mcldonsl — doktors stādīja viņu priekšā. — Koperfīlds!

Misters Džeks Meldons paspieda man roku — jāteic, ne visai sirsnīgi un ar tādu kā gurdu pārākuma apziņu sejā, par ko es klusībā ļoti apvainojos. Savādi tomēr bija ar šo viņa gurdumu — tas pārgāja, kad viņš sarunājās ar savu māsīcu Anniju.

—   Vai jūs brokastis jau esat paēdis, mister Džek? — doktors apvaicājās.

—   Es gandrīz nekad nemēdzu brokastot, ser, — tas atteica, atmetis galvu pret atpūtas krēsla atzveltni. — Tas ir tik apnicīgi.

—   Kas šodien jauns? — doktors painteresējās.

—   Itin nekas, ser, — misters Meldons atbildēja. — Raksta par badu un nemieriem ziemeļu apgabalos, bet kaut kur jau vienmēr cieš badu un ir neapmierinātie.

Doktors sadrūma un, it kā vēlēdamies izbeigt sarunu par šo tematu, noteica:

—   Tātad nekādu jaunu ziņu. Nu, ja nav nekādas vēsts, arī tā ir laba vēsts, kā mēdz sacīt.

—   Vēl avīzēs gari jo gari aprakstīta kāda slepkavība, ser, — misters Meldons turpināja. — Bet vienmēr jau kaut kur kādu slepkavo — es to nemaz nelasīju.

Pilnīgu vienaldzību pret cilvēces priekiem un bēdām tolaik, man šķiet, vēl neuzskatīja par nez kādu sevišķi smalku īpašību, lai gan vēlāk bija tieši tā. Vēlāk šī īpašība kļuva par elegantās sabiedrības modi. Man gadījās sastapties ar džentlmeņiem un lēdijām, kuri tik lieliski bija apguvuši vienaldzības mākslu, ka tikpat labi būtu varējuši piedzimt par kūniņām. Varbūt tolaik tas mani jo dziji ietekmēja tāpēc, ka pieredzēju šādu izturēšanos pirmoreiz, tomēr misters Džeks Meldons manās acīs ar to vis necēlās un lielāku uzticību neiemantoja.

—   Es atnācu apvaicāties, vai Annijai nebūtu patika šovakar aiziet uz operu, — misters Meldons sacīja, uzlūkodams misis Strongu. — Sī būs pēdējā labākā izrāde šai sezonā, un uzstājas kāda dziedātāja, kuru patiešām Annijai vajadzētu dzirdēt. Dzied brīnišķīgi! Turklāt viņa ir tik burvīgi neglīta, — viņš piebilda, atkal ieslīgdams gurdenumā.

Doktors, kuram nebija lielāka prieka kā sagādāt prieku savai jaunajai sievai, pievērsās viņai un sacīja:

—   Tev jāiet, Annijl Tev jāiet!

—   Laikam gan neiešu, — viņa doktoram atbildēja. — Man gribētos palikt mājās. Daudz labprātāk es paliktu mājās.

Savam brālēnam ne aci ncuzmetusi, misis Stronga sāka runāt ar mani, apvaicādamās par Agnesi — vai iznākšot ar to redzēties un vai Agnese neesot teikusies atbraukt arī pie viņas —, bet viņa bija tik satraukta, ka brīnījos, kā gan doktors — viņš tobrīd zieda sviestu uz grauzdētās maizes šķēlītes — varēja būt gluži akls pret to, kas bija acīm redzams.

Tomēr viņš nemanīja itin neko. Viņš tikai labsirdīgi aizrādīja sievai, ka jaunai dāmai taču vajagot izklaidēties un uzjautrināties, nevis garlaikoties kopā ar vecu vīru. Vēl viņš piebilda, ka vēlētos, lai sieva viņam nodziedātu visas jaunās dziedātājas ārijas, — un kā gan viņa to varētu izdarīt, ja neietu paklausīties? Tā doktors pārliecināja sievu, ka uzaicinājums jāpieņem, bet misteram Džekam Meldonam vajadzēja apsolīties, ka ieradīsies uz vakariņām. Tā tad arī norunāja, un misters Meldons devās projām, jādomā, uz savu silto vietiņu, bet tas gan jāsaka — aizjājot viņš ļoti atgādināja cilvēku, kam nekur nav jāsteidzas.

Otrā rītā ziņkāre mani urdīja izdibināt, vai misis Stronga ir bijusi operā. Izrādījās, ka nav bijusi, viņa aizsūtījusi brālēnam uz Londonu paziņojumu, ka neies; pēcpusdienā viņa braukusi pie Agneses un pierunājusi ari doktoru braukt līdzi; atpakaļ nākuši pa lauku ceļu, tā stāstīja doktors, un vakars izdevies brīnum jauks. Es toreiz prātoju, vai misis Stronga būtu gājusi uz operu, ja negadljics Agnesei būt Londonā, un vai Agnese ari viņu spēj labvēlīgi ietekmēt.

Nelikās, ka viņa justos laimīga, tomēr bija jautra un mīļa — vai ari viņas sejas izteiksme bija tikai lieliska maska.

Aizvien es pametu uz to acis, jo visu laiku, kamēr mēs strādājām, misis Stronga sēdēja pie loga vai arī gatavoja mums brokastis, ko mēs, darbu nepārtraukdami, tāpat pastarpām uzkodām. Kad pulksten deviņos gāju projām, viņa bija nometusies ceļos doktoram pie kājām un palīdzēja tam uzvilkt kurpes un getras. Zaļie zari, kas nokārās gar zemās istabiņas vaļējo logu, meta maigu ēnu uz viņas seju, un visu ceļu, iedams uz Doktoru apvienību, es kavējos domās pie tā vakara, kad pirmoreiz biju redzējis viņu noraugāmies doktorā, kad tas lasīja.

Tagad man bija diezgan, ko nopūlēties: cēlos pulksten piecos rītā un mājās pārnācu deviņos desmitos vakarā. Tomēr es biju bezgala priecīgs, ka darba man papilnam; nekad es negāju lēnā solī un jūsminājos ar domu — jo vairāk es noguršu, jo vairāk būšu darījis, lai kļūtu Doras cienīgs. Dora vēl nekā nezināja par manā dzīvē notikušajām pārmaiņām, jo pēc dažām dienām viņai vajadzēja ierasties pie mis Milsas — un līdz tam laikam es biju nolēmis klusēt; vēstulēs tikai ieminējos (mēs slepeni apmainījāmies vēstulēm ar mis Milsas starpniecību), ka man būs viņai daudz kas stāstāms. Tikmēr es ļoti taupīgi apgājos ar lāčtauku krēmu, no smaržīgajām ziepēm un lavandas ūdens pavisam atteicos un ar milzīgiem zaudējumiem pārdevu trejas vestes, jo tās bija pārāk greznas, manai sūrajai darba dzīvei nepiemērotas.

Ar to vien nevarēdams samierināties un degdams nepacietībā veikt vēl ko vairāk, es apciemoju Tredlsu — viņš tagad dzīvoja Holbornā, kāda Kāslstrītas nama jurntistabiņā. Es paņēmu līdzi arī misteru Diku, kas jau divas reizes kopā ar mani bija ieradies Haigetā un atjaunojis pazīšanos ar doktoru.

Misteru Diku aicināju līdzi tāpēc, ka viņš, ņemdams tik ļoti pie sirds ļauno pavērsienu tantes dzīvē un patiešām domādams, ka es tagad nomokos vairāk par katordznieku vai galeru vergu, bija pilnīgi zaudējis labo omu un ēstgribu un uztraucās par to, ka nevar nekādi palīdzēt. Sādā stāvoklī viņam bija mazāk izredžu nekā jebkad pabeigt memuārus, un, jo cītīgāk viņš strādāja, jo biežāk tajos parādījās karaļa Čārlza Pirmā galva. Biju nopietni norūpējies, ka mistera Dika slimība var pastiprināties, ja mums neizdosies ar nevainīgu viitu iedvest viņam pārliecību, ka viņa darbošanās ir nepieciešama, vai arī patiešām atrast viņam piemērotu darbu (kas jau būtu daudz labāk); šai sakarā man ienāca prātā apvaicāties Tredlsam, vai viņš nevar mums palīdzēt. Pirms došanās turp es aizrakstīju viņam vēstuli ar pilnīgu pārskatu par visu, kas noticis, un saņēmu brīnum jauku atbildi, kurā pilnīgi izpaudās viņa līdzjūtība un draudzība.

Kad iegājām, Tredlss pašlaik sēdēja pie galda, uz kura atradās tintnīca un papīru kaudze, un cītīgi strādāja; iedvesmu darbam viņš rada, uzmetot acis puķupoda postamentam un apaļajam galdiņam mazās istabiņas stūrī. Viņš saņēma mūs ļoti sirsnīgi un vienā mirklī sadraudzējās ar misteru Diku. Misters Diks teicās skaidri zinot, ka ar Tredlsu esot jau kādreiz agrāk redzējies, un mēs abi piebalsojām: — Ļoti iespējams.

Vispirms gribēju apspriesties ar Tredlsu par šādu jautājumu: biju dzirdējis, ka daudzi dažādu profesiju slaveni vīri savu karjeru iesākuši ar parlamenta debašu reportāžām; tā kā arī Tredlss jau agrāk tika pieminējis laikrakstus — tie, pēc viņa domām, bija viena no viņa nākotnes cerībām —, es jau vēstulē biju paskaidrojis draugam, ka es vēlētos zināt, kādā veidā varētu sagatavoties šim arodam. Tredlss nu man pastāstīja, ka, pēc viņa ievāktajām ziņām, iegūt šai profesijai nepieciešamo meistarisko tehniku vien — citiem vārdiem sakot, pilnīgi apgūt stenogrāfijas un rakstītā atšifrēšanas noslēpumus — esot gandrīz tikpat grūti kā iemācīties sešas valodas; uz panākumiem varētu cerēt varbūt tikai pēc vairāku gadu neatlaidīga darba. Tredlss, bez šaubām, domāja, ka ar to šim jautājumam arī būs pārvilkts krusts, bet es izjutu vienīgi to, ka taisni te sākas īstais grūtību mežs, nu tikai jāņem cirvis rokā un jāsāk līst ceļš uz Doru.

—   Es tev ļoti, ļoti pateicos, mīļo Tredls! — es sacīju.

—  Rīt sākšu.

Tredlss vai apstulba aiz pārsteiguma, un par to ari nebija ko brīnīties — viņš taču nenojauta, kāda jūsmība mani pārņēmusi.

—   Es nopirkšu labu mācību grāmatu, — es turpināju,

—   mācīties varēšu apvienībā, kur man gandrīz nekā nav, ko darīt, un vingrinādamies sākšu pierakstīt mūsu tiesu runas,.. Tredls, mīļais, gan ies tā lietai

—   Tavu brīnumu! — Trcdlss acis vien iepleta. — Man ne prātā nebija nācis, ka tu tik uzņēmīgs vīrs, Koperfīld!

Kā viņam bija to zināt? Tas bija jauns atklājums man pašam. Palaidu drauga izbrīnu gar ausīm un izvilku dienas gaismā misteru Diku.

—   Redziet, — misters Diks domīgi sacīja, — ja es varētu ko lietderīgu strādāt, mister Tredls… ja varētu bungas sist… vai varbūt pūst kaut ko…

Nabaga vīrs! Es gandrīz nešaubos, ka sirds dzijumos tieši šāda veida nodarbošanās viņam likās pārāka par visām citām. Tredlss — viņš neparko nebūtu atļāvies pasmaidīt — mierīgi ieminējās:

—   Bet jums ir ļoti skaists rokraksts, ser. Tu taču man tā teici, Koperfīld?

—   Lielisks! — es apstiprināju.

Tā arī bija taisnība. Viņš rakstīja ļoti skaidri un glīti.

—   Kā jūs domājat, — Tredlss turpināja, — vai jūs varētu pārrakstīt kādus rakstus, ser, ja es tos jums pagādātu?

Misters Diks pameta uz mani mulsu skatienu.

—   E … Trotvud… — viņš novilka.

Es noliedzoši papurināju galvu. Misters Diks arī papurināja galvu un nopūtās.

—   Pastāstiet viņam par memuāriem, — misters Diks ieminējās.

Paskaidroju Tredlsam, cik grūti misteram Dikam savos manuskriptos izvairīties no karaļa Čārlza Pirmā; tikmēr misters Diks, vaicājoši un godbijīgi uzlūkodams Tredlsu, zīda īkšķi.

—   Bet šie raksti, par kuriem es runāju, taču ir jau uzrakstīti un pilnīgi gatavi, — brīdi padomājis, Tredlss iebilda. — Misteram Dikam pašam vairs nav nekas jāsacer. Tā_ taču ir liela starpība, vai ne, Koperfīld? Vai nevajadzētu vismaz pamēģināt?

Tas spārnoja mūs jaunām cerībām. Mēs ar Tredlsu, sāņus pagājuši un galvas kopā sabāzuši — misters Diks baiļu pilnām acīm noraudzījās uz mums, krēslā sēdēdams, — izstrādājām plānu, pēc kura misters Diks jau nākamajā dienā ar lieliem panākumiem uzsāka darbu.

Bakingemas ielas mītnē uz viena galda pie loga mēs nolikām Tredlsa atnesto darbu — bija jāizgatavo, vairs neatceros, cik daudz norakstu no kāda juridiska dokumenta par kaut kādām braukšanas tiesībām, — bet uz otra galda izklājām slaveno memuāru pēdējo, nepabeigto, variantu. Mūsu norādījumi misteram Dikam bija šādi: rakstīt tieši to, kas priekšā nolikts, ne par matu neatkāpjoties no oriģināla, bet, ja viņš jutīs tieksmi iepīt kaut vai vienu vārdiņu par karali Čārlzu Pirmo, tūdaļ mesties l>ie saviem memuāriem. Piekodinājām, lai viņš šos noteikumus stingri ievēro, un lūdzām tanti uzmanīt viņu. Vēlāk tante stāstīja, ka sākumā misters Diks atgādinājis muzikantu, kas spēlē uz timpāniem, — viņš skraidījis no viena galda pie otra —, tomēr drīz atskārtis, ka tāda strādāšana tikai apmulsina un nogurdina; tā kā noraksta darbs arvien atradies viņam tieši acu priekšā, viņš galu galā stingrā apņēmībā kā īsts ierēdnis nosēdies pie tā, atstādams memuārus citai reizei. īsi sakot, kaut ari mēs ļoti uzmanījām, lai misters Diks nestrādātu vairāk, nekā to viņa veselība pieļauj, un kaut arī viņš nebija ķēries pie darba pašā nedēļas sākumā, sestdienas vakarā viņš tomēr jau saņēma desmit šiliņus deviņus pensus. Visu mūžu neaizmirsīšu, kā viņš apstaigāja apkārtējos veikalus, mainīdams savus šiliņus sešpensu gabalos, un kā viņš, sarindojis tos sirdsveidā uz stumjamā galdiņa, ar prieka un lepnuma asarām acīs pieripināja šo galdiņu tantei klāt. No brīža, kopš bija sācis strādāt derīgu darbu, viņš staigāja kā brīnumainas burvības apmāts, un, ja tajā sestdienas vakarā bija kāds laimīgs cilvēks pasaulē, tad tas bija viņš, šis lāgavīrs, kura acīs tante bija visapbrīnojamākā sieviete, kāda jebkad dzīvojusi zemes virsū, bet es — visapbrīnojamākais jauneklis.

—   Bada vairs nav jābaidās, — misters Diks apliecināja, paslepen spiezdams man roku. — Tagad es par viņu gādāšu, seri — Un viņš izpleta gaisā visus desmit pirkstus, it kā tās būtu desmit bankas.

Tiešām nezinu, kurš no mums vairāk par to priecājās — Tredlss vai es.

—   Nudien, pat misteru Mikoberu biju pavisam aizmirsis! — Tredlss pēkšņi iesaucās, izņemdams no kabatas vēstuli un pasniegdams to man.

Vēstule (misters Mikobers izmantoja katru izdevību, lai rakstītu vēstules) bija adresēta man: «Caur eskvaira T. Tredlsa, Iekšējā Tempļa ierēdņa, laipnu roku.» Vēstule skanēja tā:

rManu dārgo Kopcrļild!

Vēsts, ka laime ir man uzsmaidījusi, varbūt nepārsteidz Jūs gluži nesagatavotu. Šķiet, ka jau agrāk izdevīgā gadījumā esmu Jums paziņojis, ka gaidu šādu notikumu.

Esmu patlaban ceļa jutīs uz kādu no mūsu laimīgās salas provinces pilsētām (kuras sabiedrību var raksturot kā zemkopības un garīdzniecības elementu laimīgu apvienojumu) un tur dibināšu savu jauno dzīvi, būdams tiešā saskarē ar vienu no zinātnes profesijām. Misis Mikobcra un mūsu atvases mani pavadīs. Kādreiz tālā nākotnē mūsu pīšļus droši vien atradīs kopējā urnā tajās kapenēs, kas nešķirami saistītas ar mūžos slaveno celtni, kuras dēļ pilsēta, par ko jums stāstu, ir izdaudzināta — iedrošinos apgalvot — no Ķīnas līdz pat Peru.

Teikdami ardievas šai modernajai Bābelei, kur mēs tik daudz dzīves likstu esam pārcietuši, savu godu, jādomā, tomēr neaptraipīdami, mēs — misis Mikobera un es — nevaram savai sirdij noslēpt, ka uz ilgiem gadiem, varbūt uz visiem laikiem šķiramies no būtnes, kas ciešām saitēm saistīta ar mūsu mājas dzīves altāri. Ja šās minētās aizbraukšanas priekšvakarā Jūs kopā ar tnūsu abu draugu misteru Tomasu Tredlsu būtu ar mieru iegriezties mūsu tagadējā mītnē, kur mēs varētu apmainīties šādam gadījumam piemērotiem novēlējumiem, Jūs parādītu lielu laipnību.

tam,

kas

vienmēr

paliks —

Jums uzticīgais VILKINSS MIKOBERS

Bija tiešām prieks dzirdēt, ka misteram Mikoberam izdevies tikt ārā no pelniem un putekļiem un ka laime tiešām beidzot uzsmaidījusi. Dabūjis zināt no Tredlsa, ka atvadības noliktas jau to pašu vakaru, es biju gatavs gājējs, un mēs abi devāmies uz mistera Mikobera dzīvokli Greizinroudā, kur tagad viņš dzīvoja, saukdamies par misteru Mortimeru.

Telpu platība šajā dzīvoklītī bija tik niecīga, ka abi dvīņi, tagad jau astoņus vai deviņus gadus veci, gulēja saliekamā gultā turpat ģimenes dzīvojamā istabā, kur misters Mikobers mazgājamā galdiņa ūdenskrūzē jau bija izdarinājis garšīgo dzērienu, ko viņš pats dēvēja par «dziru» un prata pagatavot tiešām lieliski. Šinīs atvadās nu man bija patīkama izdevība atjaunot pazīšanos ai* . māsteru Mikoberu, gadus divpadsmit trīspadsmit vecu daudzsološu zēnu, kas ne mirkli nevarēja noturēt mierā savus locekļus — šai vecumā tāds nemiers nav nekāda neparasta parādība. Man vēlreiz stādija priekšā ari viņa

masu mis Mikoberu, kurā, kā misters Mikobers izteicās, «viņas māte atguvusi jaunību — gluži kā Fenikss».

—   Manu dārgo Koperfīld, — misters Mikobers sacīja, — jūs — kā ari misters Tredlss — sastopat mūs migrācijas ceļa jūtīs un tāpēc piedosiet objektīvi neizbēgamo liaosu, kas tādos gadījumos neizbēgams.

Kaut ko piedienīgu atbildēdams, es pārlaidu acis istabai un redzēju, ka visa ģimenes mantība jau iesaiņota un ka saiņu nebūt nav tik daudz. Es apsveicu misis Mikoberu ar gaidāmo dzīves pārmaiņu.

—   Mīļo mister Koperfīld, ka jūs kā draugs ņemat sirsnīgu līdzdalību mūsu dzīvē, par to es nešaubos, — atbildēja misis Mikobera. — Mani tuvinieki, ja tiem labpatīk, var uzskatīt šo manu soli par aiziešanu trimdā, bet es esmu sieva un māte un nekad neatstašu misteru Mikoberu.

Tredlss, kam tagad pievērsās misis Mikoberas jautājošais skatiens, izteica viņai jūsmīgu atzinību.

—   Tā, mīļie mister Koperfīld un mister Tredls, — misis Mikobera turpināja, — vai vismaz tā es skatos uz saistībām, ko esmu uzņēmusies, atkārtodama mūžam negrozāmos vārdus: «Es, Emma, ņemu tevi, Vilkins, par vīru.» Vakarvakarā es sveces gaismā vēlreiz pārlasīju šos laulības ceremoniāla vārdus, un tie manī no jauna nostiprināja apņemšanos nekad neatstāt misteru Mikoberu. Kaut arī varbūt es maldos šo vārdu iztulkojumā, tomēr nekad, nekad es viņu neatstāšu!

—   Sirsniņ, — misters Mikobers iebilda mazliet nepacietīgi, — nekad līdz manai apziņai nav nonākusi tāda doma, ka no tevis varētu kaut ko līdzīgu sagaidīt.

—   Es labi apzinos, mīļo mister Koperfīld, ka turpmāk man būs jādala savs liktenis ar svešiem ļaudīm, — misis Mikobera trauca tālāk, — tāpat apzinos arī to, ka daži no maniem tuviniekiem, kuriem misters Mikobers vispieklājīgākos vārdos darīja zināmu šo faktu, neatsaucās uz to ne ar pušplēstu vārdu. Varbūt esmu māņticīga, — misis Mikobera noteica, — bet man šķiet, ka pats liktenis misteram Mikoberam lēmis nesaņemt atbildes uz tām daudzajām vēstulēm, ko viņš raksta. Tuvinieku klusēšana liek man saprast, ka viņi neattaisno soli, par kādu esmu izšķīrusies, bet nevienam es nepieļaušu novērst mani no pienākuma ceļa, mister Koperfīld, es to nepieļautu pat savam papiņam un mammiņai, ja tie vēl būtu dzīvi!

Piebildu, ka, pēc manām domām, viņa iet pareizu ceļu.

—   Ieslēgties katedrāles pilsētiņā — tas varbūt nožtniē upurēt sevi, — misis Mikobera runāja tālāk, — bet iedomājieties, mister Koperfīld, — ja jau es to sajūtu kā upuri, tad cilvēkam ar mistera Mikobera spējām tas ir daudz lielāks upuris.

—   Ko? Jūs braucat uz katedrāles pilsētu? — es ievaicājos.

Misters Mikobers, kas patlaban visiem mums pildīja glāzes no savas ūdenskrūzes, atsaucās:

—   Uz Kenterberiju. Lieta tāda, manu dārgo Koperfīld, ka es pieņēmu piedāvājumu, sakarā ar kuru esmu stājies līguma saistībās ar mūsu draugu Hīpu, uzņemdamies viņa… tā sakot… viņa pilnvarotā pienākumus.

Acis iepletis, es uzlūkoju misteru Mikoberu, un viņu ļoti ielīksmoja mans pārsteigums.

—   Mans pienākums darīt jums zināmu, — viņš sacīja oficiālā tonī, — ka galvenokārt misis Mikoberas lietišķā pieeja jautājumam un viņas saprātīgie padomi ir tic, kas noveda pie šāda rezultāta. Cimds, par kuru kādreiz ieminējās misis Mikobera, tika mests sabiedrībai sludinājuma veidā, to pacēla mans draugs ilīps, un tātad šim cimdam jāpateicas par mūsu abpusējo vienošanos. Par savu draugu Hīpu, — misters Mikobers sacīja ar uzsvaru, — ļoti tālredzīgu un asa prāta cilvēku, es gribētu izteikties ar vislielāko cieņu. Mana drauga Hīpa noteikto algas summu nevar saukt par nez cik augstu, bet, rēķinādamies ar maniem turpmākajiem vērtīgajiem pakalpojumiem, viņš daudz darījis, palīdzēdams man atrisināt pašreizējos pekuniāros sarežģījumus; uz šiem saviem vērtīgajiem pakalpojumiem es tad nu lieku visas cerības. Mana izveicība un gara dāvanas, ar kādām laimīgā kārtā esmu apveltīts, — misters Mikobers palielīja pats sevi ar sen pazīstamo smalko nevērības pieskaņu, — turpmāk tiks nodotas mana drauga Hīpa rīcībā. Ar likumiem esmu jau mazliet iepazinies — kā atbildētājs civilprocesos — un domāju nekavējoties ķerties pie ievērojamākā un ieslavētākā angļu jurista rakstu studēšanas. Domāju, lieki būtu vēl piebilst, ka es runāju par misteru Blekstonu*.

Šo, kā arī daudzas citas runas, kas tovakar tika teik* tas, nemitīgi pārtrauca misis Mikobera, kuru neapmierināja tas, ka māsters Mikobers vai nu sēž, pavilcis zābakus sev apakšā, vai abām rokām balsta galvu, it kā tā taisītos noripot no pleciem, vai biksta pa galda apakšu

misteru Tredlsu, vai pārmet kājas vienu pār otru, vai atmet tās savmalu katru, tā ka netīk ne skatīties, vai sāniski uzgulstas uz galda, nokārdams matus starp vīna glāzēm, — vārdu sakot, tā staipa savus pārlieku kustīgos locekļus, ka tas nekādi nesaskan ar pieklājīgas uzvešanās noteikumiem sabiedrībā, turklāt vēl jo strupi atbild misis Mikoberai, kad viņa aizrāda uz šīm draiskulībām. Visu šo laiku es sēdēju klusēdams, ārkārtīgi izbrīnījies par mistera Mikobera paziņojumu, un pārdomāju, ko gan tas varētu nozīmēt, līdz pēdīgi misis Mikobera ņēma sarunas pavedienu savās rokās un piesaistīja manu uzmanību.

—   Mans galvenais lūgums misteram Mikoberam, — teica misis Mikobera, — tagad ir tāds, mīļo mister Koperfīld, lai viņš, uzsākdams darbu jurisprudences koka pazarēs, arvien patur prātā iespēju kādreiz nokļūt galotnē. Esmu pārliecināta, ka misteram Mikoberam, ja viņš izvēlējies profesiju, kas tik piemērota viņa vispusīgajām spējām un runas dāvanām, ir jākļūst redzamai personai. Ko jūs, piemēram, sacītu, mister Tredls, — viņa iejautājās, rādīdamās gudra un tālredzīga, — par tiesneša vai pat, teiksim, kanclera amatu? Vai cilvēks neaizžogo pats sev ceļu uz šiem posteņiem, uzņemdamies tādus pienākumus, kādus uzņēmies misters Mikobers?

—   Sirsniņl — misters Mikobers viņu pārtrauca, arī pats tomēr uzmezdams ziņkāru aci Tredlsatn. — Mums ir vēl pietiekami daudz laika, lai apspriestu šos jautājumus.

—   Nē, Mikober, — atcirta laulātā draudzene, — tā nesaki! Tā jau ir tava lielākā kļūda, ka tu dzīvē neskaties pietiekami tālu uz priekšu. Pienākums pret savu ģimeni, ja ne pret sevi pašu, tev pavēl ar tālredzīgu skatienu aptvert visu horizontu un saskatīt galējos punktus, kurp tavas spējas tevi var aizvest.

Misters Mikobers nokāsējās un, juzdamies sevišķi apmierināts, ievilka malku punša, arvien vēl pamezdams acis uz Tredlsu, it kā vēlēdamies dzirdēt viņa domas.

—   Redziet, misis Mikobera, īstenībā stāvoklis ir tāds… — Tredls minstījās, uzmanīgi un vārīgi mēģinādams pateikt viņai patiesību, — gribētu tikai jums aizrādīt uz tādu reālu, prozaisku faktu…

—   Pareizi, mīļo mister Tredls! — misis Mikobera viņu pārtrauca. — Es arī gribu būt pēc iespējas prozaiska un saprātīga, ja runa ir par tik nopietnu lietu.

—   …ka, — Tredlss turpināja, — šī jurisprudences nozare, pat ja misters Mikobers iegūtu likumīgas solisitora tiesības…

—   Tieši tā! — atkal metās vidū misis Mikobera. — Vilki ns, nebolies! Paliksi uz visiem laikiem greizacis!

—   …nepavērs viņam šo ceļu, — Tredlss runāja tālāk. — Šādus augstus amatus var ieņemt vienīgi likumīgs advokāts, bet misters Mikobers nevar kļūt par tādu, pirms nav piecus gadus studējis kādā tieslietu institūtā.

—   Vai es pareizi jūs saprotu? — misis Mikobera jautāja ar vislaipnāko lietišķību. — Jūs sakāt, mīļo mister Tredls, ka pēc šiem pieciem gadiem misters Mikobers varētu būt piemērots iecelšanai par tiesnesi vai kancleru?

—   Viņš varētu būt piemērots, — Tredlss atteica, sevišķi uzsvērdams šo vārdu.

—   Pateicos jums, — misis Mikobera attrauca, — esmu pilnīgi apmierināta. Ja lietas apstākļi tādi, ka misters Mikobers, uzņemdamies šos pienākumus, nekādas privilēģijas nevar zaudēt, es metu visas bažas pie malas. Protams, es runāju, kā jau sieviete var runāt, — misis Mikobera piebilda, — bet tāds vienmēr ir bijis mans uzskats — ka misters Mikobers ir apveltīts ar juridisku domāšanu, kā allaž mēdza izteikties mans papiņš, kad vēl dzīvoju pie viņa, un es ticu, ka misters Mikobers tagad aiziet strādāt tieši tai druvā, kur šīs prāta spējas varēs izpausties visā pilnībā un iekarot viņam augstu stāvokli.

Esmu pilnīgi pārliecināts, ka misters Mikobers ar sava juridiskā prāta aci jau redzēja sevi sēžam uz vilnas spilventiņa.* Viņš pašapmierināti pārvilka ar roku pār pliko galvu un sacīja uzsvērti atturīgi:

—   Sirsniņ, nesteigsimies likteņa lēmumiem priekšā. Ja man būs lemts nēsāt tiesneša parūku — vismaz mana āriene jau ir tam gatava, lai pieņemtu šo goda zīmi. — (Tas bija mājiens uz savu paša plikpaurību.) — Es neskumstu pēc saviem matiem, — viņš vēl piebilda. — Kas zina, varbūt tos man laupījis likteņa pirksts, paredzēdams mani augstākiem mērķiem. Savu dēlu, mīļo Koperfīld, esmu nodomājis gatavot baznīcas amatam; atzīstos, ka es tiešām būtu laimīgs, ja viņš sasniegtu augstu stāvokli.

—   Baznīcas amatam? — es pārvaicāju, lai gan ma. nas domas visu laiku vēl kavējās pie Ūrijas Hīpa.

—  Jā, — misters Mikobers atbildēja. — Viņam ir ļoti ievērojama galvas balss, un vispirms viņš iestāsies katedrāles korī. Nešaubos, ka mūsu uzturēšanās Kenterberijā un vietējie sakari palīdzēs viņam dabūt pašu pirmo vakanto vietu.

No jauna uzlūkodams māsteru Mikoberu, es nodomāju, ka viņam tiešām ir tāda sejas izteiksme, it kā balss mājotu kaut kur aizdegunē, un, ka tas tā bija, to viņš tūlīt ari pierādīja, nodziedādams (viņam bija dota izvēle — vai nu dziedāt, vai iet gulēt) «Dzenīti, kalējiņu». Pēc vairākkārtējām uzslavām jaunajam dziedonim sarunas ieguva vispārīgu raksturu, un es, kaut arī biju stingri apņēmies savā dzīvē notikušās pārmaiņas paturēt pie sevis, tomēr izpaudu tās misteram un misis Mikoberiem. Nav vārdiem pasakāms, cik bezgala pacilāti viņi abi jutās, dzirdot, ka tante arī nonākusi grūtībās; šī vēsts lika viņiem vai izkust sirsnīgumā un draudzībā.

Kad jau bijām gandrīz nonākuši tiktāl, ka punša glāzēm vajadzēja pēdējo reizi apstaigāt galdu, es, uzrunādams Tredlsu, atgādināju viņam, ka mēs taču nevaram šķirties, nenovēlējuši saviem draugiem veselību, laimi un panākumus jaunajā darbā. Es palūdzu misteru Mikoberu piepildīt kausus līdz malām un uzsaucu tostu pēc visiem likumiem — paspiedu pāri galdam viņam roku, bet misis Mikoberu noskūpstīju, lai šis brīdis neizdzēšams paliktu mūsu atmiņā. Tredlss atdarināja mana tosta ceremoniāla pirmo pusi, bet, nejuzdamies tikpat tuvs un sens draugs viņiem kā es, neuzdrošinājās atdarināt arī otro.

— Mans dārgais Koperfīlds, — pieceldamies un īkšķus vestes kabatās sabāzdams, misters Mikobers uzsāka atbildes runu, — manu jaunības dienu līdzgaitnieks, ja man atļauts tā izteikties, un mans cienījamais draugs Tredlss, ja drīkstu viņu tā uzrunāt, atļaus man izteikt savā paša, misis Mikoberas un mūsu atvasīšu vārdā vissiltāko, visdziļāko pateicību par viņu abu labajiem novēlējumiem. Varētu gaidīt, ka pirms migrācijas, kura mūs nogādās pavisam jaunā dzīves sfērā, — misters Mikobers runāja tā, it kā gatavotos vai piecsimt tūkstošu jūdžu garam ceļojumam, — es, redzēdams savā priekšā divus tādus draugus kā jūs, teikšu dažus piemērotus atvadu vārdus. Tomēr viss, ko es būtu varējis šādā gadījumā sacīt, ir jau pateikts. Lai kādu stāvokli sabiedrībā es sasniegtu ar šīs zinātniskās profesijas palīdzību, kuras necienīgs loceklis es gatavojos kļūt, es visiem spēkiem centīšos nedarīt tai kaunu, un misis Mikobera, esiet droši, būs tās krāšņākā rota. Apstākļos, kādus man uz laiku radīja pekuniārās saistības, kuras uzņēmos cerībā nekavējoties tās nokārtot, bet kuras, apstākļiem sarežģījoties, palikušas nenokārtotas, es biju spiests tērpties garderobē, kas pretīga manam dabiskajam instinktam, — sacītais attiecas uz manām brillēm — un pieņemt vārdu, kuru valkāt man nav nekādu likumīgu tiesību. Attiecībā uz šo visu varu tikai vēl teikt, ka mākonis ir aizslīdējis no drūmā debesjuma un dienas valdniece atkal zelto kalnu galotnes. Nākampirmdien pulksten četros pēcpusdienā, kad pasta rati pieturēs Kenterberijā, manas kājas cieši balstīsies uz dzimtās zemes — un mans vārds būs Mlkobersl

Pēc šiem vārdiem misters Mikobers atlaidās krēslā un dziļā nopietnībā vienu pēc otras iztukšoja divas glāzes punša. Tad viņš ļoti svinīgi turpināja:

—   Vēl ir kāda lieta, kas man jānokārto, pirms galīgi šķiramies, — kāds taisnības akts. Mans draugs misters Tomass Tredlss ir divas reizes «devis parakstu» — ja atļauts lietot vispārpieņemto izteicienu — uz maniem vekseļiem, lai es varētu dabūt aizņēmumu. Pirmajā gadījumā misteram Tomasam Tredlsam iznāca… teikšu īsi un skaidri, viņš ieskrēja tintē. Otrajam vekselim termiņš vēl nav notecējis. Pirmā aizņēmuma summa… — te misters Mikobers rūpīgi ieskatījās savos papīros, — man šķiet, bija divdesmit trīs mārciņas četri šiliņi deviņarpus pensi, otrā, spriežot pēc manām atzīmēm, — astoņpadsmit mārciņas seši šiliņi divi pensi. Sos skaitļus rezumējot, kopsumma iznāk, ja mans aprēķins pareizs, četrdesmit viena mārciņa desmit šiliņi vienpadsmitarpus pensi. Varbūt mans draugs Koperfīlds būs tik laipns un pārbaudīs šo rezumējumu?

Es pārbaudīju un atzinu to par pareizu.

—   Ja es atstātu metropoli, — misters Mikobers turpināja, — un savu draugu misteru Tomasu Tredlsu, nenokārtojis savas pekuniārās saistības, uz sirds man paliktu nepanesama nasta. Tālab esmu sagatavojis savam draugam misteram Tomasam Tredlsam kādu dokumentu — un to es patlaban turu rokā —, ar kuru šī lieta būs vēlamā garā nokārtota. Atļaujiet, lūdzu, pasniegt manam draugam misteram Tomasam Tredlsam parādzīmi par četr-

, desmit vienu mārciņu desmit šiliņiem vienpadsmitarpus pensiem! Tagad es varu justies laimīgs, ka esmu atguvis savu morālo cieņu un savu līdzpilsoņu vidū varu staigāt ar paceltu galvu.

Pēc šā ievada (kas viņu pašu bija ļoti savijņojis) misters Mikobers pasniedza Tredlsam parādzīmi un novēlēja, lai laime viņu pavadot katrā dzīves takā. Esmu pārliecināts, ka ne tikai misters Mikobers šo parādzīmi turēja par līdzvērtīgu parāda nomaksai, bet arī Tredlss diezin vai saskatīja te ko nepareizu, kamēr nebija atradis laiku tuvāk par to padomāt.

Sās cēlās rīcības iedvesmots, misters Mikobers staigāja ar tik augstu paceltu galvu savu līdzpilsoņu vidū, ka viņa krūtis šķita uz pusi platākas kļuvušas, kad viņš, gaismu rādīdams, pavadīja mūs pa kāpnēm lejup. Mēs šķīrāmies ļoti sirsnīgi, un, kad es, pavadījis Tredlsu līdz viņa durvīm, devos viens pats tālāk uz savām mājām, starp citām dažnedažādām dīvainām un pretrunīgām domām, kas šaudījās man pa galvu, es pārdomāju arī to, ka laikam gan, ja šāds šaudīgs cilvēks kā misters Mikobers nekad nav mēģinājis no manis aizņemties naudu, par to man jāpateicas vienīgi līdzjūtības pilnām atmiņām, ko viņš saglabājis par mani — savas mājas kādreizējo mazo iemītnieku. Man tiešām būtu trūcis morāla spēka viņam atteikt, un viņš, bez šaubām, to zināja (jādod viņam gods) tikpat labi kā es.

## XXXVII NODAĻA

Mazliet auksta ūdens.

Jaunā dzīve turpinājās jau vairāk nekā nedēļu, un es ar katru dienu vēl vairāk rūdījos uzņēmībā un izturībā, ko, manuprāt, prasīja no manis grūtie apstākļi. Arvien vēl es gāju kā vēja nests, domādams, ka tā es ātrāk tikšu pāri grūtībām. Man bija jau kļuvis par likumu katrā darbā ielikt tik daudz enerģijas, lai tas paņemtu visus manus spēkus. Biju vārda tiešā nozīmē padarījis sevi pats par savu upuri. Sāku pat prātot, vai turpmāk nepārtikt tikai no augu barības, iztēlodamies, gan visai miglaini, ka, pārvērties par zāles ēdāju, es varbūt būtu nesis upuri Dorai.

Un tomēr manai mazajai Dorai vēl nebija ne jausmas par tiem nevaldāmajiem spēkiem, kādi manī kūsāja, jo manas vēstules varēja dot tikai miglainu nojausmu. Tuvojās jau otrā sestdiena; šai sestdienas vakarā viņai vajadzēja apciemot mis Milsu, un, kad misters Milss aizies uz savu klubu spēlēt vistu (par to man, uz ielas gaidošam, telegrafēs, iekarot viesistabas vidējā logā putnubūrīti), man jāierodas pie viņām uz tēju.

Pa šo laiku mēs bijām galīgi iekārtojušies uz dzīvi Bakingemas ielā, un misters Diks, laimē starodams, turpināja savu pārrakstīšanas darbu. Tante bija izcīnījusi spožu uzvaru pār misis Krāpu: atriebdamās tūliņ izmetusi pa logu pirmo krūku, ko tā bija izlikusi kāpnēs, un pati savā personā pasargājusi pret misis Krapas uzbrukumiem no ārienes uzaicināto dienas strādnieci, uzvadīdama to pa kāpnēm augšā un vēlāk atkal novezdama lejā. Sī enerģiskā rīcība iedzina misis Krāpu tādās šausmās, ka viņa ierāvās savā virtuvē, būdama pārliecināta, ka tante ir galīgi jukusi. Pilnīgā vienaldzībā pret to, ko par viņu domā misis Krapa vai kāds cits, tante šās aizdomas nemaz nemēģināja gaisināt, drīzāk gan uzturēja spēkā, un tā misis Krapa, nesen vēl tik bezbailīga, pāris dienās izvērtās tādā bailulē, ka, vairīdamās sastapties ar tanti kāpnēs, vai nu centas iespiest savu kuplo augumu aizdurvē — flaneļa apakšbrunču mala tomēr palika redzama —, vai arī paslēpas kādā tumšā kaktā. Tas viss tanti ārkārtīgi uzjautrināja, un man šķiet, ka dažkārt viņa ar lielu patiku kāpaļāja pa kāpnēm augšā un lejā tieši tādā laikā, kad varēja tur sastapt misis Krāpu.

Tantei piemita neparasts talants viest savā apkārtnē kārtību un mājīgumu; arvien viņa prata kaut ko jaunu izdomāt, lai pārveidotu mūsu dzīvokļa iekārtu, un man jau sāka likties, ka esmu kļuvis nevis nabagāks, bet bagātāks. Starp citu, tumšo pieliekamo kambarīti viņa pārvērta par garderobes istabu, nopirka man arī gultu, kuru dienā sakārtoja tā, lai tā cik necik izskatītos pēc grāmatu skapja. Es biju tas, ap kuru vērpās visas viņas dodas un rūpes; pat mana nabaga māmiņa nebūtu varējusi mani vairāk mīlēt, vēl vairāk pētīt un minēt, ar ko mani iepriecināt.

Pegotija, kura gan arvien vēl mazliet baidījās no tantes, izjuta kā lielu pagodinājumu to, ka viņai atļāva palīdzēt visos šajos darbos. Pegotija vispār baudīja lielu tantes uzticību un atzinību, un pēdīgi viņas bija pat varen sadraudzējušās. Tomēr bija pienācis laiks, kad Pegotijai vajadzēja braukt mājās (aizbraukšana iekrita tieši tai sestdienā, kad man bija jāiet pie mis Milsas uz tēju), lai, kā solījusies, uzņemtos rūpes un gādibu par liemu.

—   Nu, tad ardievu, Bārkisa! — tante sacīja. — Dzīvojiet veselai To gan nebiju domājusi, ka man kādreiz būs tik ļoti žēl no jums šķirties!

Es pavadīju Pegotiju uz diližansu kantori un noraud/.ījos, kā viņa aizbrauc. Šķirdamās viņa apraudājās un lūdza neliegt draudzīgu palīdzību viņas brālim — gluži tāpat, kā Heins to bija darījis. Kopš misters Pegotijs tai saulainajā pievakarē bija atstājis Londonu, par viņu nekas nebija dzirdēts.

—   Un, vai zini, manu sirdsmīļo Deivij, — Pegotija piebilda, — ja nu tev, kamēr vēl skolojies, ievajadzētos naudas, ko patērēt, vai ar, kad būsi jau izskolojies, tev tās ievajadzēsies, ar ko dzīvi uzsākt (gan jau vienā vai otrā, vai abās divās reizēm vajadzība radīsies, manu mīļumiņ!), tad saki pats — kam gan citam būtu lielākas tiesības uzprasīties tev aizdot naudu, ja ne manas mīļās drostaliņas vecajai muļķa Pegotijai!

Tieksme būt neatkarīgam nebija mani vēl tik traki sagrābusi, lai es neprastu atbildēt Pegotijai, ka gadījumā, ja man vajadzēs naudas, tad neaizņemšos ne no viena cita kā tikai no viņas. Ne ar ko, man šķiet, es nebūtu varējis Pegotiju tā iepriecināt kā ar šādu atbildi, vienīgi varbūt — ja uz vietas palūdzis labi lielu summu.

—   Un tad vēl, manu mīļumiņ… — Pegotija čukstēja, — pasaki tam savam mazajam, jaukajam eņģelītim, ka man stipri būtu gribējies viņu redzēt, kauču ar vienu actiņu pavērties! Un vēl tu pasaki, ka, pirms viņa izies pie mana puikas, es atbraukšu un uzposīšu jums mājiņu skaistu skaisto, ja tikai man atļausiet!

Es apgalvoju, ka cits neviens mūsu mājiņai nedrīkstēs pieskarties, un tas nu Pegotiju pacēla vai spārnos, un viņa aizbrauca pavisam možā garastāvoklī.

Visu dienu Doktoru apvienībā es centos nogurdināt sevi, kā vien mācēdams un cik vien iespējams, un vakarā noliktajā laikā devos uz mistera Milsa māju. Misters Milss, kas bija ieņēmies drausmīgu paradumu pēcpusdienās nosnausties, vēl nebija aizgājis un — putnubūri vidēja logā neredzēja.

Viņš man lika tik ilgi gaidīt, ka es no sirds vēlējos, lai klubs viņu sodītu par nokavēšanos. Beidzot misters Milss tomēr iznāca, un tad es redzēju, ka mana paša Dora uzkar putnubūri, paraugās no balkona pēc manis un, pamanījusi mani, atraujas atpakaļ istabā, bet Džips paliek ārā un ņemas neganti riet miesnieka dogu, kas skraida pa ielu un būtu varējis norīt Džipu kā ogu.

Dora sagaidīja mani viesistabas durvīs, kūleniski vien izvēlās arī Džips, tas rūca un rādīja zobus, noturēdams laikam mani par laupītāju, bet istabā visi trīs iegājām bezgala laimīgi un priecīgi. Drīz vien es šo saskaņu un prieku tomēr izjaucu — ne jau tīši, bet tāpēc, ka man sirdī plosījās tikai tā viena doma, — bez kāda ievadījuma tieši noprasīdams Dorai, vai viņa spētu mīlēt ubagu.

Mana mazā, jaukā, izbiedētā Dora! Sis vārds viņas acu priekšā uzbūra vienīgi dzeltenu seju un saburzītu cepuri, kruķus vai koka kāju, suni ar paplāti zobos vai kaut ko tamlīdzīgu; viņa iepleta acis un noraudzījās manī burvīgā izbrīnā.

—   Kā tu vari kaut ko tik muļķīgu vaicāt! — Dora uzmeta lūpiņu. — Mīlēt ubagu!

—   Dora, sirdsmīļā! — es izsaucos. — Es esmu ubags.

—   Kā nu tu vari būt tik muļķīgs, — Dora sacīja, iesizdama man pa roku, — sēdēt te un stāstīt man tādas blēņas! Es likšu Džipam, lai viņš tev iekož.

Viņas bērnišķīgā izturēšanās man patika vairāk par visu pasaulē, bet vajadzēja taču reiz visu skaidri un gaiši pateikt, tāpēc es svinīgi atkārtoju:

—   Dora, dvēsele mana, tavs Deivids ir pagrimis nabadzībā!

—   Es jau teicu, ka uzrīdīšu tev Džipu, ja tu būsi tik nejauks! — Dora atbildēja, purinādama cirtas.

Es tomēr izskatījos tik nopietns, ka Dora mitējās purināt cirtas, uzlika savu mazo, drebošo rociņu man uz pleca, vispirms pārbijusies mani uzlūkoja un tad sāka raudāt. Tas bija šausmīgi. Es nokritu ceļos pie dīvāna, glaudīju, paijāju viņu, lūdzos, lai taču neplēš man sirdi pušu, bet labu laiku nabaga mazā Dora spēja vienīgi izsaukties: «Ai dieniņ, ai dieniņ!» — un «Ai, tu mani tā nobiedCji!» — un: «Kur Džūlija?» — un: «Ved mani pie Džūlijas un ej projām!» — līdz beidzot es pilnīgi zaudēju galvu.

Pēdīgi pēc izmisīgas lūgšanās un pielabināšanās es panācu, ka Dora jau pacēla uz mani savas izbiedētās acis; pamazām, pamazām man izdevās aizdzīt no viņas sejas pēdējo baiļu ēnu; un viņas maigais, daiļais vaidziņš, atkal mīlā starodams, pieglaudās manējam. Apskāvis Doru, es stāstīju viņai, ka mīlu viņu tik karsti, tik karsti, ka turu par savu pienākumu atbrīvot viņu no dotā vārda, jo tagad taču esmu nabags, l<a es to neizturēšu un nekad vairs nespēšu priecāties, ja viņu zaudēšu, ka nabadzība mani nebaida, ja viņa tās nebaidās, jo rokas man ir stipras un sirds viņas iedvesmota, ka esmu jau ķēries pie darba un strādāju tik sparīgi, kā spēj tikai mīlētāji, ka inācos būt praktisks un domāt par nākotni, ka paša pelnīta garoziņa ir saldāka par mantojumā iegūtiem kārumiem, — un daudz es vēl runāju tādā pašā garā ar tik aizrautīgu daiļrunību, ka pats tīri pabrīnījos, kaut gan biju domājis par visu to dienām un naktīm kopš brīža, kad tante man sagādāja lielo pārsteigumu.

—   Vai man vēl pieder tava sirds, mīļā Dora? — ievaicājos jūsmīgi, jo atbildi jau paredzēju pēc tā, kā viņa man pieglaudās.

—   Ai, jāl — Dora atsaucās. — Jā jel, jā, tā pieder tev! Ak, neesi taču tik briesmīgs!

Es — briesmīgs! Pret Doru!

—   Nerunā par nabadzību un grūtu darbu! — Dora turpināja, vēl ciešāk man pieglauzdamās. — Nerunā, nerunā tā!

—   Ak, mana sirdsmīļa, — es sacīju, — paša pelnīta garoziņa…

—  Jā jau, jā, bet es negribu vairs dzirdēt par garoziņām! — Dora mani pārtrauca. — Un Džipam katru dienu pulksten divpadsmitos jādabū jēra kotlete, citādi viņš nomirs.

Mani sajūsmināja viņas burvīgā bērnišķība. Es viņai mīļi paskaidroju, ka Džips, kā jau paradis, kārtīgi saņems savu jēra kotleti. Notēloju viņai mūsu nākamās mājas dzīves ainu — kā mēs, ne no viena neatkarīgi, paši vien dzīvosim no tā, ko es nopelnīšu, — aprakstīju mazo mājiņu, ko biju apskatījis Haigetā, un tantes istabiņu augšstāvā.

—   Vai nu es vairs neesmu briesmīgs, Dora? — es maigi ievaicājos.

—   Nē, nē, neesi! — Dora izsaucās. — Bet es tomēr ceru, ka lava tante vairāk dzīvos pa savu istabu. Viņa droši vien ir veca un ķildīga!

Būtu iemīlējis Doru vēl vairāk, ja vien tas bijis iespējams. Tomēr es jutu, ka viņa ir mazliet nepraktiska. Mana jaundzimusī dedzība apslāpa, kad redzēju, cik grūti to darīt saprotamu Dorai. Mēģināju vēlreiz. Kad viņa bija pilnīgi atguvusies un jau skrullēja Džipam ausis — tas gulēja viņai klēpī —, es atkal savilku nopietnu seju un ierunājos:

—   Manu mīlulīt! Vai es drīkstu vēl par kaut ko ieminēties?

—   Lūdzu, neesi nu tik lietišķs! — Dora atteica lūgdamās. — Tas mani Joti biedē.

—   Manu sirdspuķīti — es atbildēju. — Tev nav, no kā bīties. Man gribētos, lai tu uz to raudzītos pavisam citādi. Man gribētos, lai tas tevi tieši iedrosmina, lai tas tevi spārno, Dora!

—   Bet tas taču ir tik šausmīgi! — Dora nerimās.

—   Nē, mana mīļā! Uzņēmība un rakstura stingrība palīdzēs mums tikt pāri daudz grūtākām lietām.

—   Bet man nav it nekādas stingrības, — Dora noteica, purinādama cirtas. — Nav taču, Džip, vai ne? Nobučo labāk Džipu un esi atkal mīļš!

Bija neiespējami atteikties un neskūpstīt Džipu, kad viņa to pacēla man pretī, virzīdama Džipa degungalu tieši pret manu muti, un pati pastiepa savas košās, rožainās lūpiņas. Es izpildīju viņas lūgumu, saņemdams pēc tam maksu par paklausību, un Doras burvība lika man aizmirst nopietnību dievs zin cik ilgu laiku.

—   Bet, Dora, mana mīļotā! — sacīju, kad spēju atkal būt nopietns. — Es gribēju tev kaut ko pateikt.

Pat Prerogatīvas tiesas tiesnesis būtu iemīlējies Dorā, ja redzējis, kā viņa salika un pacēla rokas, lūgšus lūgdamās, lai taču es nerunāju vairs par tām briesmu lietām.

—   Tās nav nekādas briesmu lietas, dārgumiņ manu, tiešām ne! — es viņu mierināju. — Bet, Dora, mana mīļā, ja tu vienu otru reizīti par to padomātu… ne jau lai kristu izmisumā, nē, ne jau tā… bet, ja tu šad un tad padomātu, tieši lai stiprinātu drosmi, ja tu pieradinātos domām, ka tavs saderinātais ir nabadzīgs…

—   Diezgan, diezgan! Lūdzu, ciet klusu! — Dora izsaucās. — Tas ir tik briesmīgi!

—   Manu sirsniņ, kas tad tur briesmīgs! — es bezbēdīgi izsaucos. — Ja tu kādreiz padomātu par to, šad tad palūkotos, kā vada tava tēva mājsaimniecību, ja tu pieradinātos, piemēram, pierakstīt saimniecības izdevumus…

Nabaga mazā Dora uzņēma šo aizrādījumu pa pusei ar šņukstu, pa pusei ar sāpju kliedzienu.

—   …tas tik ļoti mums vēlāk noderētu, — es turpināju. — Un, ja tu apsolītos palasīt retumis… tikai retumis pavargramatu, ko es tev nopirku, tas mums abiem naktu par lielu svētību. Jo redzi, mīļā Dora, — es traucu tālāk, pats gluži sajūsmināts par savu domu, — mūsu dzīves ceļš ir akmeņains un ērkšķains — un mūsu uzdevums ir to nolīdzināt. Ar cīņām mums jālaužas uz priekšu. Mums jābūt drosmīgiem. Mēs sastapsimies ar šķēršļiem, tiem vajag griezt pretī krūti un pārvarēt tos!

Vaigiem kaistot, dūrēs savilktām rokām es aizrautīgi runāju tik tālāk, bet nebija nozīmes turpināt. Ar pateikto jau pietika. Atkal biju viņu satriecis. «Ai, kā man bail!» un «Ai, kur ir Džūlija, aizved mani pie Džūlijas!», un «Lūdzu, ej projām!». Galu galā man galva sāka griezties riņķī — un es skraidīju pa viesistabu kā apstulbis.

Šoreiz es domāju, ka būšu Doru tiešām nāvē iedzinis. Apslacīju viņas seju ar ūdeni. Nometos viņas priekšā ceļos. Plēsu sev matus. Saucu sevi par bezsirdīgu nelieli un nežēlīgu zvēru. Lūdzos piedošanu. Lūdzos, lai viņa jel paskatās manī. Izvandīju mis Milsas rokdarbu kastīti, meklēdams ožamās sāls pudelīti; uztraukumā biju pudelītes vietā pakampis no ziloņkaula darinātu adatu kārbiņu un apbārstīju Doru ar adatiņām. Kratīju dūres pret Džipu, kas bija kļuvis tikpat negudrs kā es. Savā apjukumā darīju visādas muļķības, kādas vien iespējams iedomāties, un galu galā biju pavisam zaudējis sajēgu, kad beidzot istabā ienāca mis Milsa.

—   Kas to izdarīja?! — mis Milsa iekliedzās, apskaudama savu draudzeni.

Atbildēju:

—   Es, mis Milsa! Es to izdarīju! Paraugieties uz slepkavu! — vai vēl ko tamlīdzīgu un, gaismas vairīdamies, paslēpu seju dīvāna spilvenā.

Sākumā mis Milsa domāja, ka esam saķildojušies un patlaban jau tuvojamies Sahāras tuksnesim, bet drīz viņa atģida, kas īsti noticis, jo nabaga uztrauktā Dora, viņu apskaudama, vaimanāja, ka es nu esot «nožēlojams melnstrādnieks»; pēc tam Dora sāka raudāt manis dēļ un, glauzdamās man klāt, lūdza, lai es pieņemot visu viņas naudu, tad no jauna metās mis Milsai ap kaklu un elsoja tā, it kā viņas maigā sirsniņa būtu galīgi salauzta.

Mis Milsa laikam gan bija nākusi pasaulē, lai būtu mūsu laimes zvaigzne. No dažiem maniem vārdiem viņa jau aptvēra, kādi ir apstākļi, nomierināja Doru un mazpamazām ieskaidroja viņai, ka es vēl neesmu melnstrādnieks — no mana stāstījuma Dora, šķiet, bija sapratusi, ka esmu nolēmis kļūt par krāvēju, lai augu dienu, balansēdams pa kāpnēm, stumdītu piekrautu riču augšup ur lejup, — un tā mis Milsa mūs drīz vien samierināja. Ka«i atkal bijām pavisam salabuši un Dora uzgājusi augšā, lai uzliktu uz acīm rožūdens kompreses, mis Milsa pazvanīja, lai ienes tēju. Izmantodams šo starpbrīdi, es apgalvoju mis Milsai, ka viņa uz mūžīgiem laikiem paliks mana draudzene un ka drīzāk mana sirds stāsies pukstēt, nekā es aizmirsīšu viņas līdzjūtību.

Tad es mis Milsai izklāstīju visu, ko tik neveiksmīgi biju pūlējies ieskaidrot Dorai. Mis AiĪsas atbildes galvenā doma bija tā, ka saticība un laime būdiņā esot vairāk vērts nekā dzīve pils aukstajā greznībā un ka tur, kur valdot mīlestība, visa esot papilnam.

Es apgalvoju, ka mis Milsas vārdi ir pati patiesība un ka neviens to nevar izjust labāk par mani, jo es mīlu Doru tā, kā neviens mirstīgais nekad nav mīlējis. Tomēr, kad mis Milsa sagrauzta piezīmēja, ka daža laba sirds justos laimīga, ja tas tiešam ta būtu, es lūdzu atļauju piezīmi par mirstīgajiem attiecināt vienīgi uz vīriešiem.

Apjautājos mis Milsai — kā viņa domā, vai ir kāda praktiska nozīme priekšlikumiem, par kuriem biju uzdrošinājies ieminēties, proti, par mājsaimniecību, izdevumu pierakstīšanu un pavārgrāmatu.

Brīdi pārlikusi, mis Milsa atbildēja šādi:

— Mister Koperfīld, gribu būt atklāta pret jums. Dvēseles ciešanas un pārbaudījumi dažus cilvēkus padara vecākus par saviem gadiem, un tā es gribu runāt ar jums tik atklāti, it kā būtu abate. Nē. Jūsu priekšlikumi nemaz nav piemēroti Dorai. Mūsu mīļā Dora ir dabas lutekle. Viņa ir tik trausla un maiga, viņa radīta priekam. Es domāju, ka ir galīgi neiespējami padarīt Doru tik praktisku. Jauki jau tas būtu, bet… — Un mis Milsa papurināja galvu.

Mis Milsas pēdējā piezīme iedrosmināja mani apjautāties, vai viņa Doras labā nebūtu ar mieru kādā izdevīgā gadījumā mēģināt mazliet ieskaidrot Dorai, cik nepieciešama ir sagatavošanās dzīves nopietnībai. Mis Milsa pieņēma manu priekšlikumu tik labprātīgi, ka es ievaicājos, vai viņa neieminētos arī par pavārgrāmatu; ja vien viņai būtu iespējams maigā veidā, neizbiedējot Doru, pierunāt ' manu meitenīti ieskatīties tajā, lūdzu mis Milsu uzņemties manis labā šo neatsveramo pakalpojumu. Mis Milsa apsolīja pamēģināt arī to, tomēr īsti pārliecināta par izdošanos nebija.

Dora atgriezās tik jauka un pievilcīga, ka es tiešām sāku šaubīties, vai viņu drīkst apgrūtināt ar tādiem ikdienišķiem jautājumiem. Viņa bija tik mīļa ar mani un tik valdzinoša (sevišķi tad, kad lika Džipam stāvēt uz pakaļkājām, lai saņemtu grauzdētu maizīti, un tad pavēlēja šunelim piebāzt deguntiņu pie karstas tējkannas — tas bija sods, jo Džips negribēja celties pakaļkājās), ka es, jau iedomādamies vien, kā biju biedējis un raudinājis savu meitenīti, pats sev likos tīrais sumpurnis, kas ielauzies fejas mītnē.

Pēc tējas Dora spēlēja ģitāru un dziedāja tās pašas vecās, jaukās franču dziesmiņas par to, ka neviens un nekad nespējot atturēties no dejošanas — «Ra-la-la, rala-la!» —, līdz es jutos vēl lielāks sumpurnis nekā iepriekš.

Mūsu jautrību samaitāja tikai viens vienīgs traucējums, un tas notika mazu brīdi pirms manas aiziešanas; mis Milsa ieminējās kaut ko par nākamo rītu, un es nelaimīgā kārtā piebildu, ka tagad, kopš esmu tik ļoti nodarbināts, katru rītu ceļos pulksten piecos. Varbūt Dorai bija licies, ka es nu esmu kāda privāta nama vārtsargs, tiešām nemāku pateikt, bet mani vārdi viņu ļoti saskumdināja, un pēc tam viņa vairs ne spēlēja, ne dziedāja.

Tas Dorai vēl arvien gulēja uz sirds, kad sāku ardievoties, un viņa tik jaukā, šķelmīgā balsī — gandrīz tā, it kā es būtu viņas lelle! — mani brīdināja:

—   Necelies vis piecos augšā, tu, palaidņa zēn! Tas ir tik muļķīgi.

—   Manu mīlulīt, — es atbildēju, — man taču jāstrādā.

—   Nu nestrādā! — skanēja Doras atbilde. — Kam tev tas vajadzīgs?

Sai jaukajā, mazliet pārsteigtajā sejiņā raugoties, nevarēju atbildēt citādi kā vien jautri un rotaļīgi, teicu, ka mums jāstrādā, lai būtu, ko ēst.

—  Ai! Cik smieklīgi! — Dora izsaucās.

—   Bet kā tad mēs citādi dzīvosim, Dora? — es ieminējos.

—   Kā? Gan jau kaut kā! — Dora atbildēja.

Acīmredzot pārliecināta, ka jautājumu galīgi izšķīrusi,

Dora man sniedza tik jauku uzvarētājas skūpstu, kas nāca tieši no viņas nevainīgās sirsniņas, ka es ne par kādu pasaules bagātību nebūtu ņēmies satricināt viņas pārliecību par šās atbildes pareizrunu.

Jā! Es mīlēju Doru, un ar katru dienu es iemīlēju viņu vairāk, dziļāk un karstāk. Tāpat es turpināju arī nenogurdams strādāt un turēju karstas visas tās dzelzis, ko biju salicis ēzē; tomēr dažu labu vakaru, sēdēdams tantei pretī, es pārdomāju, kā biju toreiz izbiedējis Doru, un prātoju, vai ceļu caur grūtību mežu ir iespējams lauzt arī ar ģitāru rokā, — līdz galu galā man sāka likties, ka esmu jau galīgi nosirmojis.

## XXXVIII NODAĻA

Kompanjons aiziet no firmas.

Savam lēmumam attiecībā uz parlamenta debatēm es neļāvu atdzist, šo dzelzi es sāku karsēt nekavējoties, šo dzelzi es turēju karstu un kalu ar tādu neatlaidību, ko, vaļsirdīgi runājot, pats apbrīnoju. Es nopirku man ieteikto grāmatiņu par cildeno un noslēpumaino stenogrāfijas mākslu (tā maksāja desmit šiliņus sešus pensus) un iepeldēju tādā grūtību jūrā, ka pēc pāris nedēļām jau nebiju vairs tālu no izmisuma robežām. Visdažādākie punktu sagrupējumi, kur viens nozīmēja kaut ko vienu, otrs pavisam ko citu, pilnīgi pretēju, fantastiskās aplīšu kombinācijas, mušu kājiņām līdzīgās svītriņas, kas, dažādi variētas, deva tik neskaitāmi daudz nozīmju, briesmīgie pārpratumi, kādi varēja rasties, ja ķeksītis bija ievilkts nepareizā vietā, — tas viss ne tikvien mocīja mani nomoda stundās, bet lēkāja acu priekšā arī miegā. Kad beidzot taustīdamies biju izbridis cauri šīm grūtībām un apguvis alfabētu, kas vien jau ir īsts Ēģiptes templis ar hieroglifiem, sekoja vesela procesija jaunu briesmoņu — tā sauktās patvaļīgās figūras, visdespotiskākās figūras, kādas es jebkad mūžā esmu redzējis; tās, piemēram, kategoriski uzstāja, ka tāda zīme kā zirnekļa tīkla iesākums jātulko kā «gaidīšana», bet augšup lidojoša raķete — kā «neizdevīgs». Kad es biju iekalis galvā šos briesmekļus, izrādījās, ka viss cits jau no turienes izkūpējis; kamēr atkārtoju iepriekšējos, aizmirsās šie, kamēr atkal šos iedzinu atpakaļ galvā, izbira citi sistēmas fragmenti — vārdu sakot, šis darbs taisni sirdi rāva ārā.

Sirds varbūt tiešām nebūtu izturējusi, ja nebijis Doras — mana balsta, mana vētrās svaidītā kuģa enkura. Katra švīkiņa šajā labirintā bija zarots ozols grūtību

mežā, un es virzījos uz priekšu, cirzdams tos nost citpaka] citam ar tādu aizrautību, ka pēc trim četriem mēnešiem jau nolēmu izmēģināt roku, kad Doktoru apvienībā runās kāds no mūsu slavenajiem oratoriem. To gan nekad neaizmirsīšu, kā slavenais orators aizjoņoja no manis, pirms biju vēl sācis, un lika manam nejēgas zīmulim lēkāt pa papīru kā velna apsēstam.

Tā lieta vēl negāja — tas nu bija skaidrs. Biju uzņēmis lidojumu par augstu, un, tā turpinot, nekas prātīgs nevarēja iznākt. Prasīju padomu Tredlsarn, un viņš piedāvājās man diktēt runas lēni, kur vajadzīgs, apstādamies, vārdu sakot, pielāgodamies manām spējām. Pateikdamies par viņa draudzīgo palīdzību, es priekšlikumu pieņēmu, un nu diendienā gandrīz vai katru vakaru, kad pārnācu no doktora, mums Bakingemas ielā notika kaut kas līdzīgs parlamenta sēdēm.

Tas tik bija parlaments! Tante un misters Diks reprezentēja te valdību, te opozīciju (pēc apstākļiem), bet Tredlss, ņemdams palīgā Enfīlda «Oratoru»* vai kādu parlamenta runu krājumu, teica viņiem dārdošas apsūdzības runas. Stāvēdams pie galda, ar pirkstu pieturēdams vajadzīgo lappusi, lai tā neaizšķirtos, un ar labo roku plaši žestikulēdams, viņš gluži kā misters Pits*, misters Fokss*, misters Scridans*, misters Bērks*, lords Kāslrejs*, vikonts Sidmauss* vai misters Kanings* ar neaprakstāmu niknumu iznīcinošās runās apvainoja tanti un misteru Diku korupcijā un pērkamībā. Es parasti sēdēju nomaļus ar bloknotu uz ceļiem un visiem spēkiem centos tikt viņam līdzi. Jāteic, ka neviens politiķis nebūtu varējis pārspēt Tredlsu uzskatu svārstīgurnā un vieglprātībā. Nedēļas laikā viņš paspēja aizstāvēt visu politisko partiju programmas un sava kuģa mastā uzvilkt pēc kārtas visu krāsu karogus. Tante, nekustīga un vienaldzīga kā valsts kases kanclers, pa reizei pārtrauca viņu ar starpsaucieniem «Nu paklausieties!», «Nē!» vai «O!» — atkarībā no runas satura; to katrreiz uztvēra kā signālu misters Diks (īsts lauku muižniecības pārstāvis), lai dedzīgi atkārtotu gluži tos pašus vārdus. Bet misteru Diku viņa parlamenta karjeras laikā apvainoja tādos pārkāpumos un viņam bija jāuzņemas atbildība par nodarījumiem ar tādām briesmīgām sekām, ka dažbrīd viņš pavisam apjuka. Man šķiet, viņš visā nopietnībā sāka baidīties, vai tik patiesi nav izdarījis kaut ko tādu, kas varētu iznīcināt Britānijas konstitūciju un sagraut valsts pamatus.

Ļoti bieži mūsu debates ieilga līdz tam laikam, kad pulkstenis rādīja pusnakti un sveces taisījās izdegt. So tik daudzo vingrinājumu rezultātā es jau gluži labi spēju tikt Tredlsa runām līdzi un būtu varējis jūsmot par uzvaru, ja vien man bijusi kāda jausma, ko mani ķekši nozīmē. Atšifrēt tos es spēju tikpat daudz kā tad, ja būtu nokopējis milzīgu daudzumu ķīniešu rakstu zīmju no tējas kārbiņām vai zeltītos uzrakstus no lielajām zaļajām un sarkanajām pudelēm ķimikāliju veikalos.

Nekas cits neatlika kā griezties atpakaļ un sākt atkal visu no gala. Grūti tas nācās, bet es tomēr griezos atpakaļ, kaut ar smagu sirdi, un sāku cītīgi un sistemātiski gliemeža gaitā vēlreiz vilkties uz priekšu pa to pašu ceļu, apstādamies, lai rūpīgi no visām pusēm izpētītu katru plankumiņu ceļā un censtos iegaumēt, ko katra tik grūti nojaušamā figūra kurā vietā nozīmē. Es kārtīgi pildīju savus pienākumus kantorī, kā arī pie doktora un tiešām, kā tautā mēdz teikt, strādāju kā zirgs.

Kādu dienu, kad parastajā laikā ierados Doktoru apvienībā, durvīs sastapos ar misteru Spenlovu, kurš stāvēja ļoti sadrūmis un kaut ko dudināja pie sevis. Tā kā viņš ļoti bieži mēdza žēloties par galvassāpēm — viņam bija īss kakls, un es nopietni domāju, ka sāpes rada pārlieku cietā apkaklīte, — man pirmo reizi iešāvās prātā, ka laikam arī šoreiz tās viņam uznākušas, bet šīs aizdomas viņš tūlīt izgaisināja.

Lai gan parasti misters Spenlovs vienmēr laipni atņēma manu labrītu, šoreiz viņš mani sagaidīja atturīgi un oficiāli, vēsā tonī lūgdams kopā ar viņu iegriezties kafejnīcā, kurā tolaik varēja iekļūt turpat no apvienības, tieši pa arku eju Sv. Pāvila baznīcas pagalmā. Uzaicinājumam paklausīju, bet jutos ļoti nelāgi, karsts vien skrēja pār kauliem, it kā paredzot kaut ko nepatīkamu. Eja bija pašaura, tāpēc palaidu misteru Spenlovu sev pa priekšu; viņa augstprātīgais galvas atmetiens nesolīja neko iepriecinošu, un es jau sāku nojaust, ka viņš būs atklājis manas mīļotās Doras noslēpumu.

Ja arī pa ceļam uz kafejnīcu es to nebūtu vēl uzminējis, tad skaidri būtu noskārtis visu, līdz ar misteru Spenlovu ieiedams kādā augšstāva istabā un ieraudzīdams tur mis Mērdstonu; viņa stāvēja, atbalstījusies pret bufeti, uz kuras bija sarindoti apgāzti pokāli ar citroniem virsū un divas no tām dīvainajām kastēm ar neskaitāmām renītēm nažu un dakšiņu uzglabāšanai, kādas tagad, par laimi visai cilvēcei, no apgrozības izgājušas.

Mis Mērdstona pastiepa man pretī savus ledainos pirkstgalus un apsēdās — drūma un nelokāma. Misters Spenlovs pievēra durvis, ar rokas mājienu lika man apsēsties, bet pats palika stāvam uz paklāja kamīna priekšā.

—   Esiet tik laipna, mis Mērdstona, — misters Spenlovs ierunājās, — un parādiet misteram Koperfīidam, kas jums ir somiņā.

Manuprāt, tā bija tā pati bērnībā redzētā somiņa ar tērauda slēdžiem, kas aizcirtās kā sakosti žokļi. Sakniebusi lūpas gluži kā somiņas malas, mis Mērdstona paspieda atsperi, soma atvērās — tai līdzi pavērās arī viņas mute —, un viņa izņēma no somas manu pēdējo Dorai rakstīto vēstuli, pilnu jūsmojumiem un mīlas apliecinājumiem.

—   Šķiet, tas ir jūsu rokraksts, mister Koperfīld? — misters Spenlovs vaicāja.

Es degu kā ugunīs, un balss, kas atbildēja viņam, likās, nepiederēja man.

—   Tā ir, seri

—   Ja vien nemaldos, — misters Spenlovs turpināja, kad mis Mērdstona izvilka no somiņas vēl veselu žūksni vēstuļu, kas bija pārsiets ar tik mīļu, gaišzilu lenti, — arī šis pieder jūsu spalvai, mister Koperfīld?

Izmisušu sirdi saņēmu tās no viņas un, pārlaidis acis virsrakstiem — «Mana vismīļākā, dārgā Dora!», «Mans eņģeli!», «Manu sirdsmīļo draudziņ!» un tamlīdzīgiem —, tumši nosarkdams, nodūru galvu.

—   Nē, pateicos! — misters Spenlovs vēsi atraidīja, kad es mehāniski pasniedzu viņam sainīti atpakaļ. — Nevēlos jums tās laupīt. Esiet tik laipna, mis Mērdstona, turpiniet!

Sis maigais radījums, bridi domīgi noraudzījies paklājā, sausā, svētulīgā balsī uzsāka:

—   Jāatzīstas, man jau sen bija radušās aizdomas par mis Spenlovas un Deivida Koperfīlda attiecībām. Novērojot viņus jau toreiz, kad Deivids Koperfīlds pirmoreiz satikās ar mis Spenlovu, es neguvu nekādu patīkamo iespaidu. Ļaužu sirdis ir tik samaitātas, ka…

—   Jūs darītu man pa prātam, kundze, ja turētos pie faktiem, — misters Spenlovs viņu pārtrauca.

Mis Mērdstona nolaida acis, papurināja galvu, it kā protestēdama pret tik netaktisku iejaukšanos, un, juzdamās aizvainota, turpināja, pieri saraukusi:

—   Ja jau man jāaprobežojas tikai ar faktiem, mēģināšu izteikties konspektīvi. Varbūt tādu ziņojuma veidu atzīs par pieņemamāku. Kā pirmāk minēju, ser, man jau sen bija radušās aizdomas par mis Spenlovas un Deivida Koperfīlda attiecībām. Vairākkārt centos atrast šīm aizdomām apstiprinājumu, tomēr bez sekmēm. Tālab arī mis Spenlovas tēvam netiku minējusi ne vārda, — viņa uzmeta tam bargu skatienu, — jo labi zinu, ka reti Šādās reizēs pareizi novērtē un atzīst apzinīgu pienākuma pildīšanu.

Misters Spenlovs šķita gluži satrūcies no mis Mērdstonas cēlās stingrības un mēģināja klusināt viņas bardzību ar samierinošu rokas mājienu.

—   Atgriezusies Norvudā pēc laika sprīža, ko pavadīju pie brāļa viņa kāzu gadījumā, — mis Mērdstona turpināja nicīgā balsī, — ievēroju, ka mis Spenlovas uzvedība pēc tam, kad viņa viesojusies pie savas draudzenes mis Milsas, dod vēl lielāku pamatu aizdomām. Tālab sāku novērot mis Spenlovu vēl uzmanīgāk.

Mīļā, maigā Dora! Ne mazāko aizdomu, ka viņu vēro pūķa acis!

—   Tomēr līdz vakarvakaram man vēl nebija radušies noteikti pierādījumi, — mis Mērdstona klāstīja tālāk.

—   Biju pamanījusi, ka mis Spenlova saņem pārāk daudz vēstuļu no savas draudzenes mis Milsas, tomēr, tā kā šo draudzību ar mis Milsu atbalstīja mis Spenlovas tēvs, — (atkal viens trāpīgs sitiens misteram Spenlovam) — man trūka jebkāda iemesla iejaukties. Ja mans aizrādījums par siržu dabisko samaitātību atzīts par nevietā izteiktu, tad šinī gadījumā varbūt man atļaus… es prasu, lai man atļautu aizrādīt, ka šinī gadījumā kādam ir parādīta nepelnīta uzticība.

Misters Spenlovs ar nožēlu nomurmināja, ka tā esot gan.

—   Vakarvakarā pēc tējas, -— mis Mērdstona atsāka,

—  es pamanīju, ka mazais sunēns lēkā un griežas kā vilciņš pa viesistabu, vilkdams kaut ko sev līdzi. Es ieminējos mis Spenlovai: «Dora, kas sunim ir zobos? Liekas, kāds papīrs.» Mis Spenlova tūdaļ aptaustīja savu ģērbu, pēkšņi iekliedzās un devās sunim pakaļ. Es viņu apturēju un sacīju: «Dora, mīļā, atļaujiet jau nu man!»

Ak, Džip, nekrietnais spaniel, šī nelietība tātad ir tavs darbs!

—   Mis Spenlova mēģināja mani uzpirkt ar skūpstiem, rokdarbu kastītēm un sīkām dārglietiņām, bet par to es labāk neizteikšos, — turpināja mis Mērdstona. — Kad tuvojos sunim, tas palīda zem dīvāna, un tikai ar lielām grūtībām, ņemot palīgā ogļu knaibles, man izdevās viņu izdabūt ārā. Bet arī tad tas neizlaida vēstuli no mutes. Kad es mēģināju to atņemt, riskēdama, ka suns man var iekost, viņš tā iecirtās papīrā ar zobiem, ka pacēlu gaisā suni ar visu dokumentu. Beidzot tomēr es vēstuli ieguvu. Izlasījusi to, es piespiedu mis Spenlovu atzities, ka bez šis viņai ir vēl daudz tādu vēstuļu, un galu galā uz manu stingru pieprasījumu mis Spenlova atdeva man šo žūksni, ko Deivids Koperfīlds patlaban tur rokā.

Mis Mērdstona apklusa, aizcirta atkal somiņu un saknieba lūpas; viņa atgādināja cilvēku, ko var gan lauzt, bet nevis locīt.

—   Jūs dzirdējāt, ko teica mis Mērdstona, — misters Spenlovs mani uzrunāja. — Vēlētos jautāt, mister Koperfīld, — vai jūs varat uz to kaut ko atbildēt?

Manas burvīgi daiļās meitenes valdzinošais tēls iznirst manu acu priekšā — es redzu, kā viņa visu nakti raud un elso viena pati, nelaimīga, izbiedēta, kā viņa žēli lūdzas piedošanu no šās sievietes ar akmens sirdi, kā viņa gluži veltīgi piedāvā savus skūpstus, rokdarbu kastītes un rotaslietiņas, kā viņa mokās un cieš, un viss tikai manis dēļ! — un, šai tēlā raudzīdamies, es zaudēju to nieciņu pašcieņas, kas manī vēl bija atlicis. Šķiet, kādu mirkli es viscaur trīcēju, kaut visiem spēkiem centos sevi savaldit.

—   Man nav, ko teikt, ser, — es atbildēju, — tikai tik daudz, ka vainīgs esmu vienīgi es. Es samācīju un pierunāju Doru…

—   Mis Spenlovu — lūdzu, atcerieties, — augstprātīgi iebilda viņas tēvs.

—   …es pierunāju neatklāt jums pagaidām mūsu noslēpumu, — es traucu tālāk, negribēdams saukt Doru tik oficiāli, — un tagad to rūgti nožēloju.

—   Jūs pelnāt visbargāko rājienu, — misters Spenlovs sacīja, soļodams turp un atpakaļ pa paklāju kamīna priekšā un katru vārdu uzsvērdams ne vien ar galvas mājienu, bet ar visu augumu, jo viņa apkakle un mugurkauls bija viens vesels. — Jūs esat rīkojies slepeni un necienīgi, mister Koperfīld. Uzaicinādams džentlmeni savās mājās — nav svarīgi, cik viņam gadu — deviņpadsmit, divdesmit deviņi vai deviņdesmit, — es parādu viņam uzticību, un, ja viņš nekrietni izmanto šo uzticību, tad rīkojas negodīgi, mister Koperfīld.

—   Es apzinos to, ticiet man, ser, — es atbildēju, — bet agrāk tas man neienāca prātā. Goda vārds, tik tiešām, mister Spenlov, agrāk es to neiedomājos. Es tik ļoti mīlu mis Spenlovu, ka …

—   Nieki! Aušības! — misters Spenlovs atcirta notvīkdams. — Es lūdzu jūs, mister Koperfīld, nestāstiet, ka mīlat manu meitu.

—   Bet kā tad lai es citādi attaisnoju savu uzvedību, ser? — vaicāju lēni un pazemīgi.

—   Bet kā tad jūs vispār varat attaisnot savu uzvedību? — misters Spenlovs attrauca, pēkšņi pārtraukdams so|ošanu. — Vai par to jūs esat padomājis, cik jums pašam un cik manai meitai gadu? Vai esat padomājis, ko nozīmē iedragāt uzticību, kādai jāvalda starp tēvu un meitu? Vai esat padomājis par stāvokli, kādu mana meita ieņem sabiedrībā, par plāniem, kādi man varētu būt attiecībā uz viņas nākotni, par mantojumu, kādu es varētu būt viņai testamentā novēlējis? Vai par to visu jūs esat padomājis, mister Koperfīld?

—   Ļoti maz, ser, man jāatzīstas, — es atbildēju, cenzdamies runāt ar tādu godbijību un nožēlu, kādu patiešām arī sajutu. — Bet pats par saviem dzīves apstākļiem — ticiet man, lūdzu! — es esmu domājis. Kad es jums par tiem stāstīju, mēs bijām jau saderinājušies…

—   Es lūdzu, — misters Spenlovs sacīja, vairāk nekā jebkad atgādinādams man Panču, jo enerģiski dauzīja vienas rokas delnu pa otras virspusi, un to es tomēr ievēroju, pat būdams tik izmisis, — nerunājiet ar mani par to!

Mis Mērdstona, kas citādi sēdēja nesatricināma, īsi, nicīgi iesmējās.

—   Kad es stāstīju jums, ser, par to, ka mani dzīves apstākļi mainījušies, — es iesāku, viņam tik nepatīkamo izteicienu apmainīdams pret citu, — draudzība, kuru turēt noslēpumā es pierunāju arī mis Spenlovu, ko tagad ļoti nožēloju, bija jau sākusies. Kopš mani apstākļi mainījušies, esmu sasprindzinājis katru nervu, es par to vien domāju, kur un kā, pieliekot visus pēkus, uzlabot tos. Esmu pārliecināts, ka ar laiku man tas izdosies. Vai jūs man šo laiku nenoteiktu… vienalga, cik garu? Mēs vēl abi esam tik jauni, ser…

—   Jums taisnība, — misters Spenlovs pārtrauca, vairākkārt pamādams ar galvu un drūmi saraukdams pieri, — jūs abi vēl esat jauni. Tās ir aušības. Bet aušībām jādara gals. Ņemiet šīs vēstules un iemetiet tās ugunī! Atdodiet man mis Spenlovas vēstules, es ari tās iemetīšu ugunī; un, kaut gan turpmāk, kā pats sapratīsiet, mēs satiksimies vairs vienīgi šeit, apvienībā, tomēr norunāsim, ka bijušo ne ar vārdu vairs nepieminēsim. Tā. Jūs tomēr esat cilvēks ar saprātu, mister Koperfīld, jums jāatzīst, ka šī ir vienīgā pieņemamā izeja.

Nēt To nu es nekādi nevaru atzīt! Man ļoti žēl, bet ir vēl kas augstāks par prātu un saprātu. Mīlestība paceļas pāri visiem prāta apsvērumiem, un es mīlu Doru neprātīgi, un viņa mīl mani. Gluži tādiem vārdiem jau nu es to nepateicu, es tos mīkstināju cik spēdams, tomēr liku noprast, ka palieku nelokāms. Varbūt likos nedaudz smieklīgs, bet skaidri zinu — es biju nelokāms.

—   Nu labi, mister Koperfīld, — misters Spenlovs noteica, — tad mēģināšu vest pie prāta savu meitu.

Dziļi ievilkusi elpu, mis Mērdstona izdvesa izteiksmīgu skaņu, kas nebija ne īsti vaids, ne īsti nopūta, bet reizē ir viens, ir otrs, likdama saprast, ka, pēc viņas domām, tieši ar to misteram Spenlovam vajadzējis sākt.

—   Mēģināšu tad vest pie prāta savu meitu, — misters Spenlovs atkārtoja, šādi atbalstīts. — Vai jūs atsakāties ņemt tās vēstules?

Vēstules biju nolicis uz galda.

Jā. Es pateicu, ka, cerams, viņš mani atvainos, tomēr no mis Mērdstonas es tās saņemt nevaru.

—  Arī no manis ne? — misters Spenlovs jautāja.

Nē, atteicu viņam cieņas pilnā godbijībā, ari no viņa ne.

—  Jauki! — misters Spenlovs noteica.

Iestājās klusums, un es biju neziņā, vai iet projām vai palikt. Pēdīgi lēnām virzījos uz durvīm, gribēdams vēl pateikt, ka varbūt ar savu aiziešanu es tagad sāku jau piepildīt viņa vēlēšanos, kad pēkšņi viņš, sabāzis rokas svārku kabatās, cik nu dziļi vien tas bija iespējams, uzrunāja mani tādā tonī, ko visumā varētu apzīmēt par svētulīgu:

—   Jādomā, ka jums tas zināms, ka es neesmu gluži bez saviem laicīgiem ietaupījumiem, kā arī tas, ka mana meita man ir tuvākais un dārgākais cilvēks.

Es nepacietīgi pasteidzos iebilst, ka viņš taču tā pārkāpuma dēļ, uz kuru mani pamudinājusi mana neprātīgā mīlestība, neturēs mani aizdomās par mantkārīgiem nolūkiem.

—   Mani vārdi nebija tā jāsaprot, — misters Spenlovs sacīja, — bet tas nāktu par labu jums pašam, kā arī mums visiem, mister Koperfīld, ja jūs būtu mantkārīgs; ar to es domāju — ja jūs būtu apdomīgāks, saprātīgāks un mazāk aizrautos ar visām šīm jaunības aušībām. Nē. Man bija pavisam cits nolūks, un es atkārtoju: vai jums ir zināms, ka man ir kaut kas iekrāts, ko mantos mana meita?

—   Protams, man varēja tā likties.

—  Jūs, ik dienas še Doktoru apvienībā redzēdams, — misters Spenlovs turpināja, — ar kādu neizprotamu nevērību un vienaldzību ļaudis izturas pret savu testamenta lietu nokārtošanu — to nevērību, kurā varbūt visdīvainākajā kārtā izpaužas cilvēka dabas pretrunas, — jūs taču nedomāsiet, ka pēc visa tā arī es nebūtu vēl parūpējies par savu testamentu?

Piekrītoši palocīju galvu.

—   Es nevaru pieļaut, — misters Spenlovs runāja tālāk jūtu uzplūdā, viegli šūpodamies pārmaiņus uz pirkstgaliem un uz papēžiem, — ka kaut kādu šai līdzīgu jaunības aušību dēļ es grozītu savam bērnam paredzēto nodrošinājumu. Tās ir tīrās aušības. Tīrās muļķības. Nepaies necik ilgs laiciņš — un tas viss būs kļuvis vieglāks par spalviņu. Bet, ja šīm muļķībām netiks drīzumā darīts gals, es būšu… es būšu spiests izšķirošā brīdī parūpēties par viņas drošību, pasargāt viņu no sekām, ko varētu radīt kāds muļķīgs solis sakarā ar laulībām. Un tagad, mister Koperfīld, es ceru, ka jūs neliksiet man ne uz ceturtdaļstundiņu atvērt šo aizvērto lappusi dzīves grāmatā, neliksiet ne ceturtdaļstundiņu vairs atgriezties domās pie šīm nopietnajām lietām, kas sen jau nokārtotas.

No viņa dvesmoja gaišs, kluss miers — kā vakaros ap saules rietu —, un tas mani dziļi aizkustināja. Viņš bija tik mierīgs, tik rezignēts — bija skaidrs, ka visas viņa lietas .atrodas tik pilnīgā kārtībā, ka, domādams par tām, .viņš pats jūtas aizkustināts. Man pat liekas, es redzēju asaras pamirdzam viņa acīs — tik dziļi viņš to izjuta.

Bet ko man bija darīt? Es nevarēju kļūt neuzticīgs ne Dorai, ne pats savai sirdij. Kad misters Spenlovs man deva padomu nedējas laikā pārdomāt viņa vārdus, nevarēju atbildēt, ka man šī nedēļa nav vajadzīga, kaut gan labi zināju — nekāds laika ilgums nevar apdzēst tik kvēlu inīlu kā manējā.

— Pagaidām apspriedieties ar mis Trotvudu vai kādu citu, kas pazīst dzīvi, — misters Spenlovs noteica, ar abām rokām kārtodams kaklasaiti. — Dodu jums nedēļu laika, mister Koperfīld.

Es padevos un aiziedams vēl centos, cik vien spēju, paturēt sejā izmisīgas apņēmības izteiksmi. Mis Mērdstonas smagās uzacis pavadīja mani līdz pat durvīm — es saku «uzacis», nevis acis, jo uzacis pilnīgi pārvaldīja visu viņas seju, — viņa raudzījās tikpat bargi kā tajās senajās rīta stundās Blanderstonas viesistabā; es sāku justies tieši tāpat kā toreiz, kad nepratu atbildēt uzdoto stundu, un likās, ka nāvīgais smagums, kas guļ uz manas sirds, ir tā pati vecā, briesmīgā ābece ar ovālajām gravīrām, kuras manā bērna iztēlē līdzinājās no acenēm izkritušiem stikliem.

Iegājis kantorī, apsēdos pie galda savā nomaļajā kaktiņā un paslēpu ar rokām seju no vecā Tifija un pārējiem; pārdomādams tik negaidīti notikušo zemestrīci un savā sarūgtinājumā nolādēdams Džipu, es kritu tādā izmisumā Doras dēļ, ka pats brīnos, kāpēc nepakampu cepuri un pa galvu pa kaklu nedrāzos uz Norvudu. Iztēlodamies, kā šie abi bija biedējuši Doru, kā raudinājuši — un manis nebija tur, lai mierinātu viņu! — es jutu tādas mokas, ka ķēros pie spalvas un uzrakstīju briesmīgu vēstuli misteram Spenlovam, lūgšus lūgdamies nelikt Dorai ciest no mana šausmīga likteņa sekām. Es lūdzu pasargāt šo maigo radījumu, nesalauzt trauslo ziedu — visā visumā, cik atceros, es viņu uzrunāju tā, it kā viņš nebūtu vis Doras tēvs, bet kāds cilvēkēdājs vai Ventlijas pūķis. Aizzīmogoju šo vēstuli un noliku uz viņa galda, kamēr viņš vēl nebija atgriezies; kad misters Spenlovs iegāja savā istabā, es pa pusvirus pamestajām durvīm redzēju viņu paņemam vēstuli un izlasām to.

Visu priekšpusdienu viņš par šo vēstuli neieminējās ne vārda, bet pēcpusdienā, gatavodamies iet projām, iesauca mani kabinetā un paskaidroja, ka velti es uzņemoties rūpes par viņa meitas laimi. Viņš teica, ka esot jau iegalvojis Dorai, cik tas viss muļķīgi, un viņam šai lietā vairs neesot tai nekas sakāms. Viņš uzskatot sevi par saudzīgu tēvu (tāds viņš tiešām ari bija), un es sev varot aiztaupīt rūpes viņas dēļ.

— Ja jūs būsiet tik muļķīgi stūrgalvīgs, — misters Spenlovs piebilda, — man galu galā radīsies nepieciešamība atkal aizsūtīt meitu kādu laiku uz ārzemēm; tomēr esmu par jums labākās domās. Ceru, ka pēc dažām dienām jūs jau būsiet apdomājies. Kas attiecas uz mis Mērdstonu, — (vēstulē biju pieminējis ari viņu) — es cienu šās lēdijas vērīgumu un jūtos viņai daudz pateicības parādā, tomēr viņai ir stingri norādīts par šiem jautājumiem nekad nerunāt. Mana vienīgā vēlēšanās, mister Koperfīld, ir — aizmirst visu šo atgadījumu. Vienīgais, kas jums darāms, mister Koperfīld, — arī aizmirst to.

Tas viss! Zīmītē, ko rakstīju mis Milsai, es ar rūgtumu pieminēju šo norādījumu. Viss, kas man darāms, es teicu drūmā ironijā, ir — aizmirst Doru. Tas ir viss — bet kas tas īstenībā ir! Es lūdzu mis Milsu neliegt man satikšanos ar viņu vēl šo pašu vakaru. Ja tas nebūtu iespējams ar mistera Milsa atļauju un piekrišanu, lūdzos nolikt slepenu satikšanos mazajā istabiņā aiz virtuves, kur stāvēja veļas rullis. Paskaidroju mis Milsai, ka mani prāti sāk ļodzīties pašos pamatos un ka vienīgi viņa, mis Milsa, spēj vēl pasargāt mani no galīga sabrukuma. Parakstījos «tuvu ārprātam esošais Jūsu…», un, kad pirms nodošanas izsūtāmajam vēlreiz pārlasīju savu sacerējumu, man dūrās acīs, ka tas iznācis gandrīz mistera Mikobera stilā.

Vēstuli tomēr nosūtīju. Vakarā devos uz ielu, kur dzīvoja mis Milsa, un staigāju pa to šurp un turp, līdz parādījās mis Milsas istabmeita un slepeni uzveda mani pa sētas kāpnēm mazajā istabiņā aiz virtuves. Vēlāk es nopratu, ka patiesībā taču nebija nekādu šķēršļu, lai ielaistu mani pa parādes durvīm un pieņemtu viesistabā, bet mis Milsa to darīja vienīgi aiz savas tieksmes pēc romantikas un noslēpumainības.

Virtuves istabiņā iegājis, es sāku ārdīties kā nepilnīgs. Tā vien liekas, ka biju tur ieradies, lai parādītos kā galīgs nelga, un esmu pārliecināts, ka savu mērķi ari pasniedzu. Mis Milsa bija saņēmusi no Doras steigā rakstītu zīmīti, kurā Dora pavēstījusi, ka viss atklāts, un lūgusi: «Ak, lūdzama, atnāc pie manis, Džūlija, lūdzu, lūdzu!» Tomēr mis Milsa nebija vis izpildījusi šo lūgumu, jo viņai bija licies, ka viņas ierašanās tur nebūs pa prātam augstākiem spēkiem, un tā mums visiem uzbruka nakts, kamēr maldījāmies pa Sahāras tuksnesi.

Mis Milsa bija brīnum daiļrunīga un labprāt arvien ļāva plūst savām vārdu straumēm. Kaut arī viņa jauca savus asaru strautus ar manējiem, tomēr man palika iespaids, ka viņa gūst zināmu drausminošu baudu no mūsu siržu bēdām. Viņa tīksminājās ar tām, man gribētos teikt, un izbaudīja tās, cik vien iespējams. Dziļš bezdibenis esot atvēries starp Doru un mani — tā viņa apgalvoja — un vienīgi mīlas varavīksne spējot sniegties tam pāri. Mīlas liktenis šai bargajā pasaulē esot ciešanas; tā tas bijis no mūžiem, tā tas būšot uz mūžiem. — Bet tas nekas, — tā mis Milsa piezīmēja. Sirdis, kas sapinušās zirnekļa tīklos, tomēr galu galā izraušoties no tā, un tad mīlestība būšot atriebta.

Tas viss bija man niecīgs mierinājums, tomēr mis Milsa nevēlējās modināt mānīgas cerības. Viņa mani padarīja vēl nelaimīgāku, nekā jau biju, un tā es jutu (to turpat dziļā pateicībā arī apliecināju), ka viņa tiešām ir īsts draugs. Mēs nolēmām, ka rit tūlīt no rīta mis Milsa dosies pie Doras un mēģinās atrast kādu iespēju, kā pastāstīt viņai — vai nu ar vārdiem, vai skatieniem —, cik es esmu viņai uzticīgs un nelaimīgs. Mēs šķīrāmies dziļās bēdās, un man šķiet, mis Milsa bija sajūsmināta.

Pārnācis mājās, visu izstāstīju tantei; lai arī kā viņa mani mierināja, tomēr devos gulēt izmisis. Tikpat izmisis arī piecēlos un izmisis izgāju no mājām. Tas bija sestdienas rīts, un es devos taisnā ceļā uz Doktoru apvienību.

Kad tuvojos kantorim, izbrīnā ievēroju, ka vesels bars izsūtāmo stāv ārpusē, dzīvi sarunādamies, un kāds pusducis garāmgājēju un slaistu apstājušies palūkoties mājas aizvērtajos logos. Es pieliku soli un žigli steidzos iekšā, nobrīnīdamies par stāvētāju izskatu.

Ierēdņi jau bija kantorī, bet neviens nekā nedarīja. Vecais Tifijs laikam gan pirmo reizi mūžā bija apsēdies svešā krēslā un pat aizmirsis pakārt cepuri.

—   Kāda šausmīga nelaime, mister Koperfīld! — viņš mani uzrunāja, kad iegāju iekšā.

—   Kas? — es izsaucos. — Kas tad noticis?

—   Vai tad jūs nezināt? — atsaucās Tifijs un līdz ar viņu arī visi pārējie, sanākdami man apkārt.

—   Nē! — atbildēju, raudzīdamies te vienā, te otrā.

—   Misters Spenlovs! — paskaidroja Tifijs.

—   Kas viņam noticis?

—   Miris!

Viens no ierēdņiem mani saturēja — man likās, ka grīļojas viss kantoris, nevis es pats. Mani nosēdināja krēslā, atraisīja man kaklasaiti un atnesa ūdeni. Man nav ne jausmas, cik ilgi tas vilkās.

—   Miris? — es atkārtoju.

—   Vakar viņš ēda pusdienas pilsētā un devās uz mājām faetonā viens pats, likdams kučierim braukt ar pasta ratiem, — Tifijs stāstīja, — tā jau viņš dažkārt mēdza darīt, kā jūs labi zināt…

—   Tālāk?

—   Faetons atripojis mājās tukšs. Zirgi apstājušies pie staļļa vārtiem. Kalps iznācis pretī ar lukturi. Ratos neviena nebijis.

—   Vai zirgi sākuši trakot?

—   Saskrieti tie neesot bijuši, — Tifijs stāstīja, uzlikdams acenes. — Cik zinu, ne vairāk sakarsuši, kā ja būtu norikšojuši šo ceļu parastā gaitā. Groži gan bijuši sarauti, bet tie vilkušies pa zemi. Visa māja sacelta kājās, un trīs cilvēki aizgājuši pa ceļu viņu meklēt. Tie atraduši viņu kādu jūdzi no mājām.

—   Vairāk nekā jūdzi, mister Tifij, — pārtrauca kāds jaunākais ierēdnis.

—   Jā? Laikam gan jums taisnība, — Tifijs apstiprināja. — Vairāk nekā jūdzi no mājām, netālu no baznīcas, viņš gulējis uz mutes zemē — pa pusei uz ceļa, pa pusei uz taciņas ceļmalā. Varbūt viņš izkritis pēc triekas lēkmes vai arī, juzdamies nelabi, izkāpis pats, triekai tuvojoties, — neviens tā arī nezināja, vai viņš tai brīdī ir jau bijis pagalam vai ne — katra ziņā jau nu bez samaņas gan. Ja viņš arī vēl elpoja, runāt jau nu vairs nerunāja. Tūlīt jau arī izsaukti ārsti, bet palīdzēt viņam vairs nav varējuši.

Nevaru nemaz aprakstīt, kā mani uztrauca šī vēsts. Šausmas par šo pēkšņo nelaimes gadījumu, pie tam vēl ar cilvēku, ar kuru es biju saķildojies, baismīgais tukšums telpā, kurā viņš vēl nesen bija uzturējies, kur galds un krēsls šķita viņu gaidām un uz galda vēl gulēja raksts, ko viņš vakar bija iesācis, — tagad tas likās kā viņsaules ēna —, vārdos neizsakāmā doma, ka viņa tēls nav šķitams no šās vietas, kur, durvīm veroties, ikreiz likās — nupat ienāks viņš pats, dīkā kņada visapkārt un klusums, kāds valdīja kantorī, neremdināmā patika, kādā mūsu ļaudis sačukstējās par viņu, un citi cauru dienu nāca un

gāja, nemitīgi tērgavodami par notikušo, — visu to katrs spēj viegli aptvert. Bet tas, ko es nespēju aprakstīt, ir naidīgā greizsirdība, ko savas sirds slēptajos dziļumos izjutu pat pret nāvi. Tās izjūtas, it kā šī nāve izstumtu mani no vietas, kādu biju iekarojis Doras domās. Vārdā nenosaucamā nenovēlīgā skaudība, kāda manī modās pret Doras bēdām. Nemiers, kāds manī auga, iedomājoties, ka Dora raud citu klātbūtnē un ka viņu mierina kāds cits. Alkainā, savtīgā vēlēšanās atvairīt no Doras visus pārējos, palikt vienīgajam pie viņas, atsvērt viņai visu citu pasaulē šajā nelaimīgākajā no visiem brīžiem.

Sādā mokošā noskaņojumā — kādu, man šķiet, pazīst arī vēl citi, ne tikai es viens pats — tovakar devos uz Norvudu; iztaujājis pie durvīm kādu kalpotāju, uzzināju, ka mis Milsa ir tur, un, pārnācis mājās, pierunāju tanti nosūtīt viņai vēstuli, kuru tūlīt uzrakstīju. Rakstīju, ka no sirds skumstu par mistera Spenlova pāragro nāvi, un asarām slacīju šīs uzrakstītās rindas. Lūdzu, lai viņa pastāsta Dorai — ja vien Dora ir spējīga viņu uzklausīt —, ka misters Spenlovs vienmēr runājis ar mani sevišķi laipni un ar cieņu, ka sakarā ar Doras vārdu viņš nav izteicis it nevienu pārmetumu, vienīgi paudis lielu maigumu. Zinu, tas bija savtīgi — kārot, lai manu vārdu piemin tagad Doras klātbūtnē, — tomēr centos sev iestāstīt, ka ar to izpildu savu pienākumu pret aizgājušo. Varbūt es arī pats tam ticēju.

Nākamajā dienā tante saņēma īsu atbildi, kas ārpusē bija adresēta viņai, bet saturs domāts man. Dora esot gluži satriekta; kad draudzene vaicājusi, vai viņa nevēlas nosūtīt man sveicienu, viņa vienīgi vaimanājusi tāpat kā visu laiku: «Ai, mīļo papiņl Ai, nabaga papiņ!» Tomēr viņa neesot sacījusi «nē», un tas man bija galvenais.

Misters Džorkinss, kas kopš nelaimes gadījuma visu laiku bija pavadījis Norvudā, pēc dažām dienām ieradās kantorī. Uz neilgu laiciņu viņi abi ar Tifiju ieslēdzās kabinetā, bet brīdi vēlāk Tifijs pavēra durvis un iesauca arī mani.

— Redziet, misters Tifijs un es, mēs abi, mister Koperfīld, gatavojamies pārmeklēt mirušā rakstāmgaldu, atvjlktnes un citas tādas glabātavas, lai varētu aizzīmogot viņa personiskos dokumentus un sameklēt testamentu, — misters Džorkinss paskaidroja. — Nekur citur nav ne miņas no šāda dokumenta. Nebūtu par ļaunu, ja ari jūs mums palīdzētu.

Visu laiku biju dedzīgi kārojis uzzināt kaut ko par ap stākļiem, kādos tagad nonāks mana Dora, piemēram, kā aizbildnībā viņa tiks atstāta un tā tālāk, — un šī izdevība man nāca kā saukta. Tūliņ ķērāmies pie meklēšanas; misters Džorkinss slēdza vaļā atvilktnes un pultis, bet mēs ņēmām ārā papīrus. Oficiālos dokumentus novietojām vienā malā, bet privātos papīrus (kuru bija maz) — otrā. Bijām ļoti nopietni, un, ja nejauši atradām kādu pamestu zīmogu, zīmuļu kārbiņu, gredzenu vai citu tamlīdzīgu priekšmetu, kas dzīvi atgādināja aizgājēju, mēs paklusām pārmijām dažus vārdus.

Bijām jau aizzīmogojuši vairākus dokumentu sainīšus un joprojām, putekļiem nokūpējuši, klusi turpinājām savu darbu, kad misters Džorkinss ierunājās, izteikdamies par savu nelaiķa kompanjonu tieši tiem pašiem vārdiem, kādiem šis nelaiķa kompanjons savā laikā bija izteicies par viņu:

—   Misteru Spenlovu bija grūti novērst no iemītās takas. Jūs zināt, kāds viņš bija! Es gandrīz sāku ticēt, ka viņš testamentu nemaz nav uzrakstījis.

—  Ai nē, es zinu, ka tas ir uzrakstīts! — es iesaucos.

Abi apstājās un uzlūkoja mani.

—   To pašu dienu, kad pēdējo reizi viņu redzēju, — es turpināju, — viņš man teica, ka testaments esot un ka viņš savas lietas jau sen nokārtojis.

Misters Džorkinss un vecais Tifijs vienprātībā pakratīja galvu.

—  Tas neko labu nesola, — Tifijs ieminējās.

—  Tiešām neko, — misters Džorkinss atbildēja.

—   Bet jūs taču nešaubāties, ka… — es uzsāku.

—   Manu labo mister Koperfīld! — vecais Tifijs teica, uzlicis roku man uz piedurknes, un, galvu purinādams, pievēra abas acis. — Kad jūs būsiet nokalpojis Doktoru apvienībā tik ilgi kā es, tad jūs zināsiet, ka nav pasaulē citu lietu, kuru kārtošanā cilvēki būtu tik neaprēķināmi, un ka šinī ziņā uz viņiem nekad nevar paļauties.

—   Ak tu kungs! — es izsaucos nepiekāpīgi. — Bet viņš taču teica gluži to pašu!

—   Tad man gribētos teikt, ka viss ir skaidrs, — Tifijs piezīmēja. — Manas domas ir tādas, ka testamenta nav.

Man gan tas likās ļoti dīvaini, tomēr izrādījās, ka testamenta tiešām nebija. Misters Spenlovs ne reizi nebija pat iedomājies sastādīt testamentu, jo viņa papīros neatradām ne mazāko liecību par to; tur nebija neviena uzmetuma, pieraksta, nekā, kam būtu kāds sakars ar testamentu. Ne mazāk mani pārsteidza pilnīgā nekārtība, kāda valdīja visos viņa dokumentos. Kā vēlāk dzirdēju, radušās lielas grūtības, noskaidrojot, kādi ir viņa parādi un ko viņš nomaksājis vai kādu īpašumu atstājis aiziedams. Likās ļoti iespējams, ka jau gadiem ilgi viņam pašam nav bijis ne mazākās skaidrības šajos jautājumos. Pamazām vien nāca gaismā, ka, vēlēdamies sacensties ar visiem pārējiem dzīvesveidā un dižmanībā, kas tais laikos Doktoru apvienībā turējās augstā līmenī, misters Spenlovs bija izdevis vairāk, nekā spēja segt viņa ienākumi, kas nebija nekādi lielie, un tā stipri samazinājis savus personiskos līdzekļus, ja tie vispār kādreiz bijuši kaut cik ievērojami (par to gan varēja ļoti šaubīties). Norvudā nomāto māju izīrēja citam un visu iekārtu izpārdeva; vecais Tifijs, nemaz nenojauzdams, cik ļoti esmu ieinteresēts šinī lietā, pastāstīja man, ka, samaksājot visus aizgājēja paša parādus un atvelkot viņa daļu firmas nenomaksāto parādu dzēšanai, viņš, Tifijs, par pārpalikušo mantību nedotu ne tūkstoš mārciņu.

Tas viss kļuva zināms apmēram pēc pusotra mēneša. Pa to laiku es biju izcietis tūkstoš mocību, un ikreiz, kad mis Milsa man ziņoja, ka nabaga izmisusī Dora uz mana vārda pieminēšanu atbildot tikai ar nemitīgām vaimanām: «Ai, nabaga papiņ! Ai, mīļo papiņ!» — es biju gatavs vai uz pašnāvību. Mis Milsa pastāstīja, ka Dorai neesot nekādu citu radinieku kā tikai divas vecas tantes, mistera Spenlova neprecētās māsas, kas dzīvojot Patnijā un daudzus gadus tikpat kā neesot satikušās ar brāli. Strīdējušies jau viņi tieši neesot (tā mis Milsa man stāstīja), bet Doras kristību reizē atgadījies, ka tantes ielūgtas tikai uz tēju, lai gan viņas domājušas, ka būtu gan pieklājies ielūgt viņas uz pusdienām; viņas izteikušas brālim savus uzskatus vēstulē, paziņodamas, ka «abu pušu labklājībai būtu vēlamāk», ja viņi turpmāk vairs nesatiktos. Kopš tā laika māsas gājušas savu ceļu, bet viņu brālis — savu.

Sīs divas lēdijas nu atkal parādījušās dienas gaismā un izteikušas vēlēšanos pieņemt Doru pie sevis Patnijā. Dora metusies viņu apkampienos un raudādama izsaukusies: «Ai, jā, mīļās tantes! Lūdzu, pieņemiet Džūliju Milsu un mani, un arī Džipu Patnijā!» Tā viņas arī aizbraukušas uz turieni drīz pēc bērēm.

Kur man radās laiks allaž aizbraukt uz Patniju, pats vairs nezinu, tomēr šādā vai tādā veidā es arvien atradu i/.devību paklaiņot tajā apkārtnē. Ticīgi izpildīdama draudzenes pienākumus, mis Milsa rakstīja dienasgrāmatu; reizi pa reizei viņa mēdza atnākt pie manis uz Doktoru apvienību un nolasīt to vai ari (ja lasīšanai trūka laika) uz bridi atstāt pie manis. Kāds dārgums man bija šīs piezīmes, no kurām še izrakstu dažus izvilkumus:

«Pirmdiena. Mana jaukā D. vēl arvien nomākta. Galvassāpes. Vērsu uzmanību uz Dž. skaisti gludo spalvu. 1). apmīļo Dž. Tas modināja atmiņas, kas atkal atvēra slūžas bēdām. Ciešanu brāzma. (Vai asaras nav sirds rasas lāses? — Dž. M.)

Otrdiena. D. gurda un nervoza. Daiļa savā bālumā. (Vai to pašu mēs dažbrīd nenovērojam arī mēness vaigā? — Dž. M.) D., Dž. M. un Dž. izbrauca pavizināties. Dž. skatījās pa logu un dedzīgi rēja ielas slaucītāju, tā izraisīdams smaidu D. sejiņā. (No kādiem trausliem loceklīšicm ir salikta mūsu mūža ķēde! — Dž. M.)

Trešdiena. D. mazliet jautrāka. Nodziedāju viņai piemēroto melodiju «Vakara zvani». Tā nevis nomierināja, bet satrauca. D. neizsakāmi uzbudināta. Vēlāk atradu viņu raudam savā istabā. Nolasīju pantus par sevi un jauno Gazeli. Bez panākumiem. Tad pieminēju Sāpju tēlu uz monumenta. (Jaut. Kāpēc uz monumenta? — Dž. M.)

Ceturtdiena. D. noteikti atspirgst. Labāk guļ. Liegs sārtumiņš atgriežas vaigos. Nolēmu ieminēties par D. K. Pastaigas laikā uzmanīgi ievirzīju sarunu par viņu. D. tūlīt uztraucās. «Ai, mīļā, mīļā Džūlija! Ai, es esmu bijusi nelāgs un nepaklausīgs bērns!» Nomierināju, nopaijāju. Attēloju vislabākajā gaismā D. K., kas nonācis kapa malā. D. atkal satraukta. «Ak, ko lai daru, ko lai daru? Ak, aizved mani kaut kur projām!» Galīgs sabrukums. D. ģībonis, glāze ūdens no tuvējās viesnīcas. (Poētiska līdzība. Raiba viesnīcas izkārtne; raiba cilvēka dzīve. Ak jā! — Dž. M.)

Piektdiena. Piedzīvojumu diena. Virtuvē parādās cilvēks ar zilu maisu — «pēc dāmu kurpēm, kas būtu labojamas». Virēja atbild: «Nav pavēlēts.» Vīrs paliek pie sava. Virēja aiziet pajautāt, atstājot vīru vienu ar Dž. Kad virēja atgriežas, vīrs vēl runā to pašu, beidzot aiziet. Nav Dž. D. izmisumā. Ziņojums nosūtīts policijai. Vīra pazīmes — plats deguns un kājas kā tilta balustrāde. Meklē pa malu malām. Dž. nav. D. rūgti raud, nav nomierināma. Atkal panti par jauno Gazeli. Piemēroti, bet veltīgi. Pret vakaru piesakās svešs zēns. To ieved viesistabā. Plats deguns, bet nav balustrādes. Prasa mārciņu atalgojuma — zinot, kur suns. Nelīdz nekāda lūgšanās, atsakās no tālākiem paskaidrojumiem. Kad D. iedod mārciņu, aizved virēju uz mazu mājiņu, kur Dž. viens pats piesiets pie galda kājas. Ielīksmotā D. dejo ap Dž., kamēr tas ietur vakariņas. 5ās laimīgās pārmaiņas iedrosmināta, guļamistabā atkal ieminos par D. K. D. no jauna raud, žēli vaimanā: «Ai, nerunā, nerunā, nerunāl Grēks domāt par ko citu nekā par nabaga papiņu!» — apskauj Dž. un šņukstēdama iemieg. (Vai D. K. nevajadzētu uzticēt sevi plašajiem Laika spārniem? — Dž. M.)»

Sai laika sprīdī mis Milsa un viņas dienasgrāmata bija mans vienīgais mierinājums. Redzēt viņu, kura vēl pirms maza brīža redzējusi Doru, vērot atkal un atkal pazibam Doras vārda pirmo burtu šajās dienasgrāmatas lappusēs, kas pauž līdzjūtību, tās ietekmē kļūt arvien skumjākam un skumjākam — tas bija vienīgais, kas mani iepriecēja. Es jutos tā, it kā būtu dzīvojis no spēļu kārtīm būvētā pilī, kas tagad sagruvusi, atstādama vienīgi mani un mis Milsu drupu kaudzē, it kā ļauns burvis būtu apvilcis maģisku loku ap manas sirds nevainīgo dievieti un nekas man nespētu palīdzēt kļūt pāri šim lokam kā vien tie paši varenie Laika spārni, kas jau daudzus cilvēkus pārnesuši pāri grūtībām.

## XXXIX NODAĻA

Vikfilds un Hips.

Tante acīmredzot sāka nopietni uztraukties par mani, ka es arvien vēl staigāju nomākts un sadrūmis, bet izgudrēm izlikās noraizējusies par savu Duvras kotedžu, kas bija iznomāta, un ieminējās, ka man vajadzētu aizbraukt turp apskatīties, vai viss ir kārtībā, un noslēgt ar līdzšinējo nomnieku jaunu līgumu uz ilgāku nomas laiku. Dženete bija iestājusies par kalponi pie misis Strongas, kur nu katru dienu viņu satiku. Atstādama Duvru, viņa bija svārstījusies, vai neuzlikt kroni savai audzināšanai, kuras mērķis bija vīriešu kārtas nīšana, apprecoties ar loci, tomēr nebija izšķīrusies par šo risku. Manuprāt, ne 1 i lv daudz aiz principa, kā aiz tā vienkāršā iemesla, ka locis viņai nebija sevišķi paticis.

Pārtraukt tagad satikšanos ar mis Milsu nebija viegli, tomēr es gandrīz ar prieku pieņēmu tantes priekšlikumu, jo tā man radās izdevība pavadīt pāris gaišu, mierīgu stundu pie Agneses. Aprunājos ar savu labo doktoru, vai viņš mani uz trim dienām neatbrīvotu, un doktors man labprāt novēlēja šo atpūtu, viņš pat ieteica atpūsties vēl ilgāk, bet mana kūsājošā enerģija tam pretojās, — un tā es nolēmu braukt.

Būt sevišķi apzinīgam, pildot pienākumus Doktoru apvienībā, man nelikās svarīgi. Taisnību sakot, pirmklasīgo proktoru acīs mēs nebijām nekādā labā slavā un strauji slīdējām lejup, riskēdami nokļūt pavisam šaubīgā stāvoklī. Kad firmu bija vadījis misters Džorkinss viens pats, vēl pirms mistera Spenlova laikiem, tā bijusi tikai viduvēji nostādīta, un, kaut gan, ieplūstot jauniem spēkiem un pateicoties mistera Spenlova iznesībai, tās stāvoklis manāmi uzlabojies, nebija vēl radīts tik stingrs pamats, lai pēc tāda trieciena kā sava tiešā vadītāja zaudējuma tā nesagriļotos. Stāvoklis kļuva arvien bēdīgāks. Misters Džorkinss neattaisnoja savu reputāciju pie mums firmā, jo patiesībā bija bezrūpīgs, neuzņēmīgs cilvēks, un arī ārpus firmas viņa reputācija nebija tāda, kas modinātu uzticību. Tagad man bija jāstrādā tieši pie viņa, un, redzot, ka viņš šņauc tikai savu tabaku, par firmas lietām nelikdamies ne zinis, es vairāk nekā jebkad nožēloju tantes tūkstoš mārciņas.

Bet tas vēl nebija pats ļaunākais. Ap Doktoru apvienību ložņāja visādi liekēži un spekulanti, kas, paši nebūdami proktori, dzina visādas blēdības šās profesijas nozarē, uzdodamies par proktoriem, īstajiem proktoriem par viņu vārdu maksādami noteiktu summu no nekrietnā ceļā iegūtā laupījuma, un šādu sava vārda aizdevēju arī nebija trūkums. Tā kā mūsu firmai tagad bija svarīgi dabūt pēc iespējas vairāk procesu un lietu vienalga kādā ceļā, mēs nodibinājām sakarus ar šo smalko bandu, pievilinājām šos liekēžus un spekulantus, lai tie piegādā mums darbu. Laulību licences, sīkāku testamentu apstiprināšana — tās bija lietas, pēc kurām mēs visvairāk dzināmies, jo tās mums bija visienesīgākās, bet šais medībās mums radās bezgala daudz sāncenšu. Vilinātāji un apvārdotāji tika izvietoti visās ielās, kas veda uz Doktoru apvienību, un viņiem bija dots rīkojums nelaist garārn nevienu personu, kas valkā sēras, nevienu džentlmeni, kas tāds kautrīgāks no vaiga, un visus tos nogādāt savu darba devēju kantoros. Sos rīkojumus ievēroja tik stingri, ka mani pašu, kamēr vēl nebija iepazinuši pēc izskata, divas reizes ievilka mūsu galvenā sāncenša kantorī. Tik pretējas intereses, kādas bija šiem džentlmeņiem, kuri katrs uzbāzās ar savu preci, sakarsināja viņiem prātus tā, ka tie nereti pat pamatīgi izplūcās, un gadījās, ka arī mūsu galvenais pievilinātājs (agrāk darbojies vīntirdzniecībā, bet vēlāk kļuvis par zvērināto tiesu mākleri) reiz pāris dienu staigāja ar zilu aci, kas apvienībai vis godu nedarīja. Dažiem no šiem aģentiem bija nieka lieta laipni palīdzēt izkāpt no karietes vienai otrai vecākai lēdijai sēru tērpā, aizraidīt uz viņpasauli jebkuru proktoru, pēc kura šī lēdija apvaicājās, un tad rekomendēt savu patronu kā tā likumīgu pēcteci un pārstāvi, ievelkot veco lēdiju (dažreiz gluži apstulbušu aiz pārsteiguma) sava patrona kantorī. Šādā veidā arī pie manis nogādāja daudz gūstekņu. Kas attiecas uz laulību licencēm, konkurence te bija tik liela, ka kautrīgākam jauneklim, kuram tādu licenci vajadzēja, nekas cits neatlika kā ļaut sevi sagūstīt pirmajam ķērājam vai arī ļaut, lai viņa dēļ izkaujas, un tad viņš kļuva par laupījumu stiprākajam. Viens mūsu rakstvedis, kas arī bija tāds pats ķērājs, kautiņam iedegoties, parasti sēdēja jau ar cepuri galvā, lai īstajā brīdī varētu mesties ārā un par katru upuri, kas bija nokļuvis pie mums, nodot zvērestu bīskapa vietas izpildītāja kancelejā. Šī ķeršanas sistēma, man šķiet, pat šobaltdien vēl nav likvidēta. Pēdējo reizi, kad biju Doktoru apvienībā, kaut kur no aizdurves uz mani metās kāds spēcīgs subjekts baltā priekšautā un, iečukstējis man ausī: «Laulības licence!» — gribēja mani vai nēšus ienest pie proklora — ar mokām tikai atbrīvojos.

Pēc šās novirzīšanās pāriesim uz Duvru.

Jūrmalas namiņā es atradu visu labākajā kārtībā un tanti vēl varēju ļoti iepriecināt ar tādu vēsti, ka nomnieks mantojis no viņas naidu uz ēzeļiem un nepārtraukti karo ar tiem. Nokārtojis visas sīkās darīšanas, kādas man bija uzdotas, un vienu nakti tur pārgulējis, es agri no . rīta kājām devos uz Kenterberiju. Atkal bija ziema; spirgtā, aukstā, vējainā diena un plašais līdzenums ap mani viesa mazliet gaismas arī manās cerībās.

Nonācis Kenterberijā, es ar klusu prieku paklaiņoju pa pazīstamajām ielām, un prāts man nomierinājās, kļuva

viegli ap sirdi. Te vēl karājās tās pašas izkārtnes, tie ļ i aši vārdi bija lasāmi virs veikalu durvīm, tie paši ļaudis .-ipkalpoja pircējus. Laiki, kad es vēl biju skolaszēns, šķita tik tāli, un es brīnījos, kā tas nākas, ka pilsēta gandrīz nemaz nav pārmainījusies, līdz beidzot atskārtu, ka es pats jau arī neko neesmu mainījies. Savādi bija, ka tas klusais miers, kas manos priekšstatos nešķirami saistījās ar Agnesi, šķita apdvešam arī pilsētu, kurā viņa dzīvoja. Vecos, cienīgos katedrāles torņus, kuri skaļajos kovārņu un krauķu baros izskatījās vēl vientuļāki, nekā tie būtu izskatījušies pilnīgā klusumā, pussagruvušās vārtu velves, ko kādreiz bija greznojušas statujas, kuras nu jau sen sadrupušas un pārvērtušās putekļos, tāpat kā pīšļos pārvērtušies svētceļnieki, kas tajās kādreiz noraudzījās, klusās ieliņas, kur ap jumtu smailajām korēm un apdrupušajām sienām vijās simtgadīgas efejstīgas, senlaicīgos namiņus un gleznainās lauku, dārziņu un augļu dārzu ainavas — visu, visu apvēdīja tas pats dzidrais gaiss, pār visu lidinājās senais, dvēseli veldzējošais miers un klusums.

Nonācis mistera Vikfīlda namā, es apakšstāva mazajā istabiņā, kur agrāk parasti bija strādājis Urija IIīps, ieraudzīju misteru Mikoberu — viņš pašlaik kaut ko cītīgi rakstīja. Viņš bija ģērbies, kā jau juristam piederas, melnā uzvalkā un šajā mazajā kantora istabiņā izskatījās varcn liels un iespaidīgs.

Misters Mikobers bija ļoti priecīgs, mani ieraugot, bet, šķita, jutās arī it kā mazliet apmulsis. Viņš grasījās mani tūdaļ vest pie Ūrijas, bet es atteicos.

—   Man šī māja jau sen pazīstama, kā jūs zināt, — es iebildu, — pats atradīšu ceļu uz augšstāvu. Nu, kā jums patīk jurisprudence, mister Mikober?

—   Manu dārgo Koperfīld, — viņš atteica, — cilvēku, kas apveltīts ar neparasti bagātu fantāziju, nopietni nodoties tieslietām traucē tie daudzie sīkumi, kādi tajās sastopami. Pat mūsu profesionālajā korespondencē, — te viņš uzmeta skatienu uzrakstītajām vēstulēm, — prātam ir liegta brīvība pacelties spārnos. Tomēr — vērtīga profesija. Ļoti vērtīga profesija.

Pēc tam viņš pastāstīja, ka noīrējis sev to pašu mājiņu, kurā agrāk dzīvojis Urija IIīps, un piebilda, ka misis Mikoberai būšot liels prieks atkal uzņemt mani pašai zem sava jumta.

—   Lai gan namiņš ir šaurs un pieticīgs, izsakoties mana drauga Hīpa iemīļotajiem vārdiem, tomēr tas var noderēt par pakāpienu uz daudz ērtāku mitekli nākotnē.

Apvaicājos, vai viņš ir apmierināts ar sava drauga Hīpa izturēšanos pret viņu. Misters Mikobers piecēlās, lai pārliecinātos, vai durvis aizvērtas, un tikai tad klusākā balsī atbildēja:

—   Dārgo Koperfīld, cilvēks, kuru nospiež naudas grūtību slogs, vienmēr atradīsies nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar citiem. Un šo stāvokli nebūt neuzlabo tas, ka šis slogs viņam liek izņemt algu uz priekšu, nenogaidot izmaksas dienu. Varu sacīt tikai to, ka mans draugs Hīps izturas atsaucīgi pret visiem maniem lūgumiem, pie kuriem nav nozīmes plašāk pakavēties, — tādā veidā, kas dara godu kā viņa prātam, tā sirdij.

—   Tā? To gan nebiju domājis, ka viņš tik viegli laiž naudu no rokām ārā, — es piezīmēju.

—   Piedodiet, lūdzu! — misters Mikobers atbildēja it kā mazliet piespiesti. — Es runāju par savu draugu Hīpu pēc savas paša personiskās pieredzes.

—   Prieks dzirdēt, ka jūsu personiskā pieredze ir tik laba, — es atteicu.

—   Jūs esat ļoti laipns, manu dārgo Koperfīld, — misters Mikobers noteica un sāka dungot kādu melodiju.

—   Vai jums bieži iznāk redzēties ar misteru Vikfīldu? — es ievaicājos, lai novirzītu sarunu uz citu pusi.

—    Ne visai bieži, — misters Mikobers nevērīgi atbildēja. — Misters Vikfīlds, ja drīkstu izteikties, ir cilvēks ar cēliem nodomiem, bet viņš ir… vārdu sakot, viņš ir atpalicis.

—   Šķiet, ka viņa kompanjons dara visu, lai viņš tāds kļūtu, — es piebildu.

-— Dārgo Koperfīld! — misters Mikobers atbildēja, brīdi nemierīgi grozījies uz sava krēsla. — Atļaujiet man vienu piezīmi! Esmu še persona, kas bauda uzticību. Man tiek parādīta sevišķa uzticība. Ir lietas, kuras, ievērojot pienākumus, kādi man uzlikti, es nevaru pārrunāt pat ar misis Mikoberu, kas taču tik ilgi ir stāvējusi man blakus visās manās likstās un raizēs un ir apveltīta ar tik gaišu , prātu. Tāpēc uzdrošinos aizrādīt, ka mūsu draudzīgajās attiecībās — ticu, ka tās nekas nespēs samaitāt! — būtu jānovelk robeža. Vienā pusē robežai, — te misters Mikobers paņēma kantora lineālu, lai ar to novilktu līniju uz galda, — atradīsies viss, kas attiecas uz cilvēka prāta

dzīvi, ar vienu vienīgu izņēmumu, bet otrā pusē — tieši šis izņēmums, citiem vārdiem sakot, «Vikfīlda un Hīpa» firma ar visu, kas uz to attiecas. Ceru, mans jaunības draugs neapvainosies, ja lūgšu viņu aukstasinīgi apsvērt šo priekšlikumu.

Kaut gan redzēju, ka ar misteru Mikoberu nolikusi kāda pārvērtība, ka viņu moka savāds nemiers, it kā viņa pienākumi viņam pašam darītu raizes, tomēr apvainotam justies man nebija nekāda iemesla. Kad viņam to pateicu, likās, viņš jutās atvieglots un paspieda man roku.

—   Vai zināt, Koperfīld, — misters Mikobers turpināja, — mis Vikfīlda ir mani gluži apbūrusi. Sī jaunā lēdija ar saviem cēlajiem tikumiem, ar savu pievilcību un daiļo iznesību ir tiešām sevišķa būtne. Goda vārds, — misters Mikobers apliecināja, ar roku mezdams gaisaskūpstus un graciozi palocīdamies, — es godbijībā noliecos viņas priekšā! K-hm!

—   Man prieks vismaz par to, — es atteicu.

—   Ja jūs, manu dārgo Koperfīld, tajā jaukajā vakarā, kad viesojāmies pie jums Londonas dzīvoklī, nebūtu apgalvojis, ka jūsu iemīļotās burts ir D., es tagad nešaubītos, ka jūs dievināt A., — sacīja misters Mikobers.

Nevienam no mums, jādomā, nebūs sveša sajūta, kāda dažreiz pārņem cilvēku, — it kā to, ko patlaban runājam un darām, mēs būtu runājuši un darījuši jau agrāk, pirms daudziem gadiem, it kā mēs jau sen būtu redzējuši tās pašas sejas, tos pašus priekšmetus un pie tam tādos pašos apstākļos —, mēs it kā jau iepriekš jūtam, kas tūliņ tiks sacīts, un, kad to dzirdam, mums liekas, ka to jau sen zinājām un tikai pēkšņi nupat esam atcerējušies. Nekad mūžā neesmu tik ļoti bijis šāda dīvaina iespaida varā kā tobrīd, kad misters Mikobers izsacīja šos vārdus.

Pagaidām atvadījos no mistera AAikobera, lūgdams viņu sirsnīgi pasveicināt visus mājiniekus. Viņš atkal apsēdās pie rakstāmgalda, paņēma spalvu un pašūpoja galvu, it kā nostādīdams to tādā stāvoklī, lai ērtāk būtu rakstīt, — un tai brīdī es skaidri sapratu, ka līdz ar viņa iestāšanos jaunajā darbā mūsu starpā radusies plaisa, kas traucē mums izturēties vienam pret otru tāpat kā līdz šim un piešķir mūsu draudzībai pavisam citu raksturu.

Vecajā, piemīlīgajā viesistabā neviena nebija, kaut gan viss liecināja, ka tikko no šejienes izgājusi misis Hīpa. Pametu aci Agneses istabā un ieraudzīju viņu sēžam un rakstām pie skaistas, veclaicīgas pults iepretim kamīnam.

Biju aizstājies gaismai priekšā, un tas lika viņai atskatīties. Kāds prieks apzināties, ka tu esi par iemeslu gaišajai pārmaiņai Agneses nopietnajā sejā, kāds prieks, ķa esi tas, ko viņa tik maigi un sirsnīgi apsveic!

—   Ak, Agnes! — es izsaucos, kad bijām jau apsēdušies blakām. — Kā man tevis trūka visu šo pēdējo laiku!

—   Tiešām? — viņa atteica. — Atkal? Un jau tik drīz?

Es tikai palocīju galvu.

—   Nezinu, kā tas var būt, Agnese, bet jūtu, ka man acīmredzot trūkst kādas īpašības, kas cilvēkam ļoti nepieciešama. Senajās, laimīgajās dienās, ko pavadīju šajā paspārnē, tu allaž domāji manā vietā — un man šķita tik dabiski vienmēr paļauties uz lavu padomu un palīdzību, ka, jādomā, tāpēc neesmu pat cenlies šo īpašību sevī attīstīt.

—   Kas tad tā ir par īpašību? — Agnese iesmējās.

—   Nezinu, kā to lai nosauc, — es atbildēju. — Man šķiet, esmu taču diezgan neatlaidīgs un nopietns?

—   Bez šaubām, — Agnese apstiprināja.

—   Un arī pacietīgs? — vaicāju, mazliet šaubīdamies.

—   Jā, — Agnese smiedamās atteica. — Varbūt arī pacietīgs.

—   Un tomēr-, — es turpināju, — jūtos tik nelaimīgs, nomākts, tik nenoteikts un nenosvērts; šķiet, man trūkst — kā lai to saka? — pašpaļāvības, ticības saviem spēkiem.

—   Var sacīt arī tā, ja patīk, — Agnese atbildēja.

—   Nu, lūk! — es attraucu. — Klausies tālāk! Tu atbrauc uz Londonu — un man jau ir, uz ko paļauties, man jau ir mērķis, es skaidri redzu ceļu, pa kuru jāiet. Ja es nomaldos no tā, vajag tikai man atbraukt šurp — un es tūlīt jūtos pavisam cits cilvēks. Apstākļi, kas mani nomāc, protams, nav grozījušies, kopš esmu ienācis šajā istabā, bet jau šajā īsajā brīdī es jūtu, ka mani kaut kas ir ietekmējis, ka es pārvēršos, — jā, es jūtu, ka mainos uz labo pusi! Kas tas ir? Kāds noslēpumains spēks tevī mājo, Agnese?

Viņa bija noliekusi galvu un raudzījās kamīnā.

—   Tas jau ir tas pats vecais stāsts, — es turpināju. — Nesmejies par mani, ja es saku, ka esmu izjutis šo ietekmi arvien — kā mazās, tā lielās lietās. Mani pirmie 'sarūgtinājumi bija niecīgi, nu tie ir nopietni, bet katru reizi, kad es šķiros no savas mīļās māsas…

Agnese pavērās manī — kāda dievišķīga seja! — un pasniedza man roku — es to noskūpstīju.

—  Ja kādreiz ko uzsāku bez tava padoma un piekrišanas, Agnese, es it kā zaudēju galvu un kritu no vienas neveiksmes otrā. Kad beidzot atnāku pie tevis (un to es vienmēr esmu darījis), mana sirds uz vietas atgūst mieru un es jūtos laimīgs. Es pārnāku mājās kā noguris ceļinieks, un pār mani nolaižas svētīts miers.

Es patiesi dziļi izjutu visu, ko teicu, un tas mani tā aizkustināja, ka balss sāka drebēt; es aizklāju seju ar rokām un sāku nevaldāmi raudāt. Rakstu tīru patiesību. Kādu pretrunu un nesaskaņu pilna mana dvēsele — tāpat kā daudziem citiem —, cik daudz savādāk, prātīgāk man būtu vajadzējis rīkoties, ko īsti esmu izdarījis, neuzklausīdams pats savu sirdsbalsi, — neko no tā es neapzinājos. Zināju tikai vienu: tā nu reiz bija svēta patiesība, ka Agneses tuvumā sirds man kļuva viegla un mierīga.

Agneses vienkāršā māsas sirsnība, viņas starojošās acis, viņas maigā balss, klusais miers, kas sen jau manā sirdī bija pārvērtis svētnīcā šo māju, kur viņa mita, — tas viss drīz vien nomierināja manu satraukto prātu, un es izstāstīju Agnesei visu, kas bija noticis ar mani kopš mūsu pēdējās tikšanās.

—   Vairāk man nav, ko tev sacīt, Agnes, — piebildu, kad biju beidzis savu stāstu. — Tu tagad esi mans balsts.

—   Bet tā nevajadzētu būt, Trotvud, — Agnese atteica ar maigu smaidu. — Tai vajadzēja būt kādai citai.

—   Dorai? — es vaicāju.

— Protams.

—   Te nu ir tas, ko neesmu vēl minējis, — es sacīju mazliet apmulsis. — Redzi, Dora… kā lai to pasaka? Uz Doru ir grūti… es nesaku, ka uz viņu nevar paļauties, jo viņa taču ir pats skaidrības un nevainības iemiesojums, bet uz viņu ir grūti… nudien nezinu, kā lai to pasaku, Agnes. Viņa ir pārlieku bikla, viņu viegli samulsināt un izbiedēt. Tā nupat, dažas dienas pirms mistera Spenlova nāves, gribēju iepazīstināt viņu… bet, ja tev pietiks pacietības uzklausīt, labāk izstāstīšu visu, kā tas notika.

Un Agnese dabūja dzirdēt, kā es paziņoju Dorai par savu nabadzību, par pavārgrāmatu, par saimniecības izdevumu pierakstīšanu un visu citu.

—   Ai, Trotvud! — Agnese pārmeta smaidīdama. — Vēl arvien tas pats neapdomīgais un pārsteidzīgais zēns! Tu pats jau varēji nopietni mesties dzīves cīņā, bet tev taču nevajadzēja tā nobiedēt tik biklu, mīlošu un nepiedzīvojušu meiteni. Nabaga Dora!

Nekad nebiju dzirdējis tik daudz maiguma un iecietīgas laipnības kā Agneses balsī, kad viņa man atbildēja. Man šķita, ka redzu Agnesi mīļi un sirsnīgi apkampjam Doru un reizē ar šo delikāto aizbildnību mēmi pārmetām, ka es savā straujumā tā samulsinājis šo bērna sirsniņu. Un vēl man likās, es redzu, kā Dora savā burvīgajā nemākslotībā paijā Agnesi, pateicas viņai, mīlīgi par mani žēlojas un reizē mīl mani ar visu savu nevainīgo bērna mīlu.

Es apbrīnoju Agnesi un biju sirdī viņai ļoti pateicīgs. Manām acīm pavērās gaiša perspektīva, un es redzēju, ka Dora ar Agnesi kļuvušas labas draudzenes, kuras viena otru papildina.

—   Ko lai tagad daru, Agnes? — es vaicāju, labu brīdi raudzījies kamīnā. — Kā būtu pareizāk tagad rīkoties?

—   Man šķiet, — Agnese atbildēja, — godīgākais un pareizākais ceļš būtu aizrakstīt un vaļsirdīgi atzīties šīm divām lēdijām. Vai tev pašam neliekas, ka tālāk slēpt un slēpties tev neklātos?

—   Ja tu to saki, Agnes, tad, bez šaubām, tā arī ir, — es atbildēju.

—   Es jau gan par šādām lietām nemāku spriest, — Agnese turpināja, kautri vilcinādamās, — man tikai šķiet, ka slepenība un izlikšanās nemaz nav tavā dabā.

—   Nav manā dabā? Baidos, Agnes, ka tu esi pārāk augstās domās par mani.

—   Nav tavā dabā, jo tev ir taisns un atklāts raksturs, — Agnese atbildēja. — Un tāpēc es tavā vietā tūliņ aizrakstītu šīm divām lēdijām. Es pastāstītu viņām pēc iespējas skaidri un atklāti, kas noticis līdz šim, un lūgtu atļauju apmeklēt Doru viņu mājā. Tā kā tu vēl esi ļoti jauns un nule tikai sāc lauzt sev dzīvē ceļu, man šķiet, vajadzētu piebilst, ka būsi mierā ar visiem noteikumiem, kādus viņas izvirzīs. Bez tam es lūgtu viņas nesteigties ar noraidījumu, pirms nav aprunājušās ar Doru pašu, un ieteiktu parunāt ar Doru, kad viņas uzskata to par iespējamu. Es nerakstītu pārāk aizrautīgi un neprasītu pārāk daudz, — Agnese maigi piebilda. — Es paļautos uz savu uzticību, savu pastāvību — un uz Doru.

—   Bet, Agnes, ja nu viņas atkal izbiedē Doru ar šo sarunu? — es iebildu. — Ja Dora sāk raudāt un nemaz negrib runāt par mani?

—   Vai tu domā, ka tas būtu iespējams? — Agnese vaicāja ar to pašu maigās līdzjūtības izteiksmi sejā.

—   Vai dieniņ! Viņa taču ir tik bailīga un tramīga kā putniņš! — es attraucu. — Tas var gan gadīties. Un var arī notikt, ka abas mis Spenlovas par šādu lietu nemaz nevēlēsies dzirdēt — dažreiz šādas vecākas lēdijas mēdz būt savādas.

—   Nu, nedomāju vis, Trotvud, — Agnese atbildēja, paceldama laipnās acis uz mani. — Es tomēr tā darītu. Varbūt vajadzētu vēl padomāt, vai tāds solis ir pareizs, bet, ja ir pareizs, tas jāsper droši.

Es arī vairs nešaubījos par to. Atvieglotu sirdi, tomēr nopietni apzinādamies šāda uzdevuma svarīgumu, es gandrīz visu pēcpusdienu veltīju vēstules sacerēšanai; šā lielā nodoma veikšanai Agnese atstāja manā rīcība savu pulti. Vispirms gan nogāju vēl lejā sasveicināties ar misteru Vikfīldu un Oriju Hīpu.

Izrādījās, ka Ūrija tagad iekārtojies dārzā uzceltajā jaunajā kantorī, kas oda pēc vēl neizžuvušiem kaļķiem. Es viņu ieraudzīju sēžam pie grāmatu un papīru kaudzes — gaužām pazemīgu un gaužām pretīgu. Viņš mani saņēma, gorīdamies un šķobīdamies kā arvien un izlikās, it kā no mistera Mikobera vēl nebūtu dzirdējis par manu ierašanos — tam gan es atļāvos nenoticēt. Viņš nāca man līdzi mistera Vikfīlda istabā — tā gan vairs nemaz neatgādināja agrāko kabinetu, jo daļa iekārtas bija pārgājusi jaunā kompanjona rīcībā, — un palika stāvam pie kamīna, sildīdams muguru un ar kaulaino roku braucīdams zodu, kamēr mēs ar misteru Vikfīldu sasveicinājāmies.

—   Tu taču apmetīsies pie mums, Trotvud, — misters Vikfīlds sacīja un, it kā atļauju lūgdams, jautājoši uzlūkoja Oriju, — kamēr paliksi Kenterberijā?

—  Vai jums būtu kāda istaba brīva? — es apvaicājos.

—   Protams, būs, māster Koperfīld… gribēju sacīt, mister, bet tas pirmais iznāk tik dabiski… — Urija atsaucās. — Varu, ja vēlaties, pat atbrīvot jūsu veco istabu.

—   Nē, nē! — misters Vikfīlds izsaucās. — Kāpēc nu jūs cietīsiet neērtības! Gan atradīsim citu istabu, gan atradīsim citu!

—   Ak, jūs taču zināt, ka es to būtu darījis ar lielāko prieku, — Orija atteica, atņirgdams zobus.

Lai ilgāk par to nebūtu jārunā, pasacīju skaidri un gaiši, ka palikšu citā istabā vai arī nevienā; man, protams, apsolīja citu istabu, un, līdz pusdienām atvadījies no abiem kompanjoniem, es devos atkal augšā.

Cerēju, ka mēs ar Agnesi varēsim būt divi vien, bet misis Hīpa lūdza, lai atļaujot viņai ar savu adīkli pasēdēt pie kamīna, jo šādā vējainā dienā, kad viņa mokoties ar reimatismu, šeit esot labāk nekā ēdamistabā vai viesistabā. Kaut gan es bez mazākās nožēlas būtu atvēlējis visiem vējiem uzraut misis Hīpu pašā katedrāles torņa smailē, tomēr, padodamies nepieciešamībai, draudzīgi apsveicinājos ar viņu.

—   Pazemīgi jums pateicos, ser, — misis Hīpa sacīja, atbildot uz manu apvaicāšanos par viņas veselību. — Ne visai labi. Nevaru lepoties. Bet, ja tik es vēl redzētu, ka mans Urija dzīvē labi iekārtojas, tad es vairāk ar nekā nekārotu. Nu, kāds tad jums liekas mans Ūrija, ser?

Pēc manām domām, viņš likās tikpat neģēlīgs kā vienmēr, un es atteicu, ka nekādas pārmaiņas viņā nenomanu.

—   Ko? Jūs nekādas pārmaiņas nenovērojāt? — misis Hīpa brīnījās. — Atļaujiet man visā manā pazemībā nebūt ar jums vienis prātis. Vai tad jūs neredzējāt, cik viņš vājš?

—   Ne vājāks kā parasti, — es atbildēju.

—   Nu, ko jūs sakāt! — misis Hīpa noteica. — Tas tāpēc, ka jūs jau uz viņu neskatāties ar mātes acīm.

«Viņa mātes acis gan ir ļaunas acis, kad tās raugās uz pārējo pasauli,» — tā es nodomāju tai brīdī, kad tās sastapās ar manējām, «kaut arī uz dēlu tās raudzītos vai ar nezin cik lielu mīlestību,» — un es ticu, ka viņi viens otru patiesi arī mīlēja. No manis misis Hīpas skatiens pārslīdēja uz Agnesi.

—   Vai arī jūs, mis Vikfīlda, neredzat, cik viņš nomocījies un sanīcis? — misis Hīpa jautāja.

—   Nē, — Agnese atteica, mierīgi turpinādama iesākto darbu. — Jūs pārlieku raizējaties par viņu. Viņš izskatās pavisam vesels.

Misis Hīpa smagi un nicīgi nosēcās un sāka adīt.

Viņa ne reizi neizgāja no istabas, ne uz brīdi neatstāja mūs vienus. Es biju ieradies agri, pusdienas varējām gaidīt tikai pēc stundām trim četrām, bet viņa sēdēja, kā sēdējusi, un irbi zibēja viņas pirkstos tik vienmuļi, kā tek smilšu strūkliņa no smilšpulksteņa stikla glāzītes. Viņa sēdēja kamīna vienā pusē, es — iepretī pie rakstāmpults, un mazliet sānis no manis olrā pusē sēdēja Agnese. Ik reizi, kad, pārdomādams vēstules tekstu, es pacēlu acis un sastapos ar Agneses domīgo, bet gaiši starojošo eņģeļa skatienu, kas iedvesa man drosmi un cerības, es jutu, ka ari ļaunais skatiens atslīd pie manis, pārslīd uz Agnesi, tad atpakaļ pie manis un pēdīgi kā zagdamies apstājas pie adīkļa. Kas tas bija, ko viņa tur adīja, es nezinu, jo šai mākslā nekā nesajēdzu, bet tas atgādināja tīklu, un viņa pali ar garajām adāmadatām kā ķīniešu ēdamajiem irbuļiem rokā uguns atblāzmā izskatījās pēc ļaunas burves, kas gan pagaidām bezspēcīgi pakļaujas viņas priekšā sēdošajai gaišajai būtnei, tomēr izdevīgā brīdī ir gatava uzmest kādam savu tīklu.

Tikpat modri viņas acis vēroja mūs pie pusdienu galda. Pēc pusdienām viņu nomainīja dēls, un, kad misters Vikfīlds, Ūrija un es palikām trijatā, Orijas vaikstīšanās un locīšanās, mani novērojot, nebija vairs izturama. Viesistabā mani atkal uzmanīja viņa māte. Visu laiku, kamēr Agnese dziedāja un spēlēja, Urijas māte sēdēja netālu no klavierēm. Viņa lūdza nodziedāt kādu balādi, ko Urija it kā ļoti mīlot (tas žāvājās atpūtas krēslā), un starpbrīžos, uzmetusi acis dēlam, pačukstēja Agnesei, ka Orija esot ļoti sajūsmināts par mūziku. Lai kad un ko viņa runāja, gandrīz katrreiz — pareizāk sakot, tiešām katrreiz — viņa pieminēja savu Ūriju. Mana pārliecība bija, ka viņa izpilda uzliktu pienākumu.

Nekas nemainījās līdz pat gulētiešanas laikam. Sis skats — māte un dēls, kuri kā divi lieli sikspārņi pletās pār visu māju, aptumšodami to ar savām ķēmīgajārn ēnām, — bija radījis manī tādas pretīgas baismas, ka es labprāt būtu palicis viesistabā, pacietis adīšanu un visu citu nekā gājis gulēt. Nemaz arī kārtīgi neiemigu.

Otrā dienā atkal sākās adīšana un slepenā novērošana — no rīta līdz vakaram. Ne desmit minūtes man nebija izdevības parunāt ar Agnesi vienatnē. Tik tikko palaimējās parādīt viņai vēstuli. Uzaicināju Agnesi pastaigāties, bet misis Hīpa vairākkārt atgādināja, ka viņa jūtoties slikti, un Agnese aiz līdzjūtības palika mājās. Krēslai metoties, aizgāju viens pats, lai pārdomātu, kā man rīkoties un vai es drīkstu vēl ilgāk slēpt no Agneses to, ko Ūrija Hīps man bija atklājis Londonā, jo patlaban es sāku atkal par to uztraukties. Nebiju vēl ticis ārā no pilsētas uz Ramzgctas ceļa, pa kuru bija jauka pastaigāšanās, kad biezajā krēslā man aiz muguras kāds uzsauca, lai es apstājoties. Ļodzīgā figūra, apspīlētais mētelis skaidri liecināja, kas ir nācējs. Es apstājos, un Orija Hips tūliņ ari bija klāt.

—   Ko teiksiet? — es apvaicājos.

—       Cik naski jūs soļojat! — Orija sacīja. — Man kājas ir diezgan garas, bet jūs tām likāt krietni palocities,

—   Kurp jūs iedams? — es jautaju.

—       Paiešos kopā ar jums, māster Koperfīld, ja vien jūs atvēlēsiet man šo prieku — pastaigāties ar vecu paziņu.

To teikdams, viņš paliecās ar visu augumu uz priekšu — to varēja iztulkot gan kā pieglaimošanās, gan ari kā izsmiekla izpausmi — un sāka soļot man blakus.

—       Orijal — pēc brīža es, cik laipni spēdams, uzrunāju viņu.

—  Jā, māster Koperfīld? — viņš atsaucās.

—       Teikšu jums taisnību, bet jums nevajadzētu par to apvainoties, — es iznācu, lai pastaigātos viens pats, jo sabiedrība mani jau pārāk nogurdinājusi.

Iešķībi, ar riebīgu grimasi mani uzlūkodams, viņš vaicāja:

—   Vai tas uz manu māti tiek mērķēts?

—  Jā gan, uz viņu! — es atbildēju.

—       Ak tā! Bet jūs taču gan zināt, kādi mēs mazi, pazemīgi ļautiņi, un, ja nu mēs paši to labi apzināmies, mums tad arī jāparūpējas, lai tie, kas nejūtas tik mazi un pazemīgi, mūs galīgi nenoslaucītu sienmalē. Mīlestībā visas kara viltības pieļaujamas, ser.

Pacēlis garās rokas līdz zodam, viņš tās viegli paberzēja vienu gar otru un izgrūda īsu, valšķīgu smiekliņu, tik ļoti atgādinādams man paviānu, kuram kaut kas riebīgs padomā, cik jau nu cilvēks tādu zvēru vispār spēj atgādināt.

—       Redziet, māster Koperfīld, — viņš turpināja, joprojām neglīti vaikstīdamies un kratīdams man ar galvu, — jūs esat bīstams sāncensis. Ziniet, jūs vienmēr tāds esat bijis.

—       Tad inanis dēļ jūs pieliekat sardzi mis Vikfīldai un neļaujat viņai pat pašas mājās vairs justies kā mājās! — es izsaucos.

—  O, māster Koperfīld! Kādi briesmīgi vardi!

—       Izvēlieties manai domai vārdus pēc patikšanas, — es sacīju. — Jūs, Orija, zināt, ko es gribēju teikt, tikpat labi kā es pats.

—       Ai, nē! Jums jāizvēlas vārdi, nevis man! — Orija atsaucās. — Tiešām gan, es jau to nevaru.

—   Vai tad jūs domājat, — es teicu, cenzdamies Agneses dēļ runāt apvaldīti un mierīgi, — ka man mis Vikfilda ir kas cits, nevis mīļa un laba māsa?

—   Nu, māster Koperfīld, jums jāsaprot, ka uz šo jautājumu, ja gribu, varu arī neatbildēt, — viņš atteica. — Var jau būt, ka viņa jums nav nekas cits. Bet, kas zina, varbūt ir arī.

Savu mūžu neesmu redzējis tik viltīgu seju, ne arī tādas kailas acis, ap kurām nebija ne zīmes no skropstām vai uzacīm.

—   Nu, tad dzirdiet jel beidzot! — es izsaucos. — Mis Vikfīldas labad…

—   Mana Agnese! — Ūrija attrauca, krampjaini locīdamies. — Esiet tik laipns, māster Koperfīld, sauciet viņu par Agnesi!

—  Agneses Vikfīldas dēļ — lai viņai debesu svētība!…

—   Pateicos par šo novēlējumu, māster Koperfīld! — Ūrija mani pārtrauca.

—   Es jums tagad pateikšu to, ko citos apstākļos man ne prātā nebūtu nācis jums teikt, tāpat kā es to nebūtu teicis … Džekam Kečam.

—   Kam, ser? — Ūrija pārjautāja, izstiepis kaklu un aizlicis roku aiz auss.

—   Bendein! — es atcirtu. — Tā ir visneiedomājamākā persona, ko vien varētu minēt šādā sakarā. — (Tieši Ūrijas seja man bija likusi ko tādu iedomāties.) — Esmu saderinājies ar citu jaunu lēdiju. Ceru, ka tas jūs nomierinās.

—  Vai varat to apzvērēt? — Ūrija ievaicājās.

Sašutuma pilns gribēju vēl apstiprināt sacīto, bet Ūrija

jau bija sagrābis manu roku un žņaudzīja to.

—   O, māster Koperfīld! — viņš sauca. — Ja jūs man būtu atbildējis ar uzticību, kad izkratīju jums savu pilno sirdi tovakar, kad sagādāju jums neērtības, pārguļot uz grīdas pie jūsu kamīna, es nekad nebūtu par jums šaubījies. Bet, ja tas ir tā, es tūliņ aizvākšu savu māti — ar vislielāko prieku. Es zinu, jūs piedosiet man šos piesardzības soļus, uz kādiem mani pamudināja mīlestība, vai ne? Cik žēl, māster Koperfīld, ka jūs toreiz nedāvājāt uzticību pret uzticību! Vai es jums nedevu diezgan izdevības? Bet jūs jau nekad neparādījāt man tādu labvēlību, kādu es būtu vēlējies feaņemt. Zinu, es jums nekad neesmu tā paticis kā jūs man.

Visu šo laiku viņš spaidīja man roku ar saviem miklajiem vardes pirkstiem, un es savukārt nopūlējos pieklājīgi no tiem atbrīvoties. Tas man tomēr neizdevās. Viņš vēl pavilka manu roku zem sava mīkleņu krāsas mēte|a aproces — un man gribot negribot bija jāiet ar viņu roku rokā.

—  Vai neiesim atpakaļ? — Orija vaicāja, virzīdams mani uz pilsētas pusi, pār kuru jaunais mēness kaisīja gaišu vizmu, sudrabodams tālos logus.

—   Pirms pārejam uz citu tematu, jums jāzina, — es sacīju, pārtraukdams diezgan ilgo klusuma brīdi, — ka manās acīs Agnese Vikfīlda paceļas tik augstu pār jums un stāv tik tālu no jūsu alkatīgajiem tīkojurniem kā, lūk, šis mēness.

—   Lēnīga un maiga. Ak jā! — Orija atbildēja. — Tāda viņa ir. Bet nu atzīstieties, māster Koperfīld, ka jūs mani nekad neesat tā ieredzējis kā es jūs! Visu laiku jūs mani esat turējis par daudz zemu un pazemīgu — par to tagad nešaubos.

—   Man nepatīk, ka cilvēks mūžīgi dižojas ar savu pazemību. Nevaru ciest, ka pārspīlē, — es atteicu.

—   Nu redziet! — Orija sacīja, un viņa seja mēness gaismā izskatījās ļengana, svina pelēka. — Vai es to nezināju? Bet cik maz jūs tomēr nojaušat, ko nozīmē īsta pazemība cilvēkam manā stāvoklī, māster Koperfīld! Mans tēvs un es — mēs abi savā laikā esam mācījušies privātā labdarības skolā zēniem*, bet māte — tādā pašā labdarības iestādē, ko uzturēja sabiedrība. No rīta līdz vakaram mums macīja pazemību un tikai pazemību — cik atceros, maz ko citu. Mums bija jāzemojas vienreiz tās personas priekšā, otrreiz citas personas priekšā, jānoceļ cepure šim, jāpaklanās tam, mums vienmēr bija jāzina sava vieta, vienmēr jāprot zemoties to priekšā, kuri stāv i»ar mums augstāk. Un cik daudz to bija, kuri stāvēja par mums augstāk! Manam tēvam piesprauda klases uzrauga medaļu* par pazemību. Tāpat arī man. Savas pazemības dēļ tēvs dabūja ķestera vietu. Smalkie ļaudis atzina viņa uzvedību par tik teicamu, ka nolēma ļaut viņam izsisties uz augšu. «Esi pazemīgs, Orija,» mācīja māni tēvs, «un tu tiksi tālu. To tev un man ik dienas skandinaja skolā, un tas arī ir tas prātīgākais. Esi pazemīgs,» tēvs sacīja, «un tu daudz ko panāksi.» Un patiešām — panākumi ir.

Tagad es pirmoreiz atskārtu, ka šī riebīgā izlikšanās, ši liekulīgā pazemība Uīpu ģimenē pārgājusi no viena uz otru kā mantojums. Es biju redzējis pļauju, bet nekad nebiju padomājis par sēju.

— Kad vēl biju pavisam mazs puika, jau tad es apjēdzu, ko ar pazemību var panākt, — Orija turpināja. — Un es to liku vērā. Pazemīgs esmu bijis vienmēr. Pazemībā es pieliku punktu savai izglītībai un sacīju sev: «Pietiek!» Kad jūs piedāvājāties man mācīt latīņu valodu, es nepadevos kārdinājumam. «Ļaudīm patīk stāvēt augstāk par tevi,» sacīja tēvs, «tādēļ pieploc tu zemāk.» Līdz pat šim brīdim es vēl esmu bezgala pazemīgs, māster Koperfīld, tomēr mazliet varas esmu jau ieguvis!

Visu to viņš man stāstīja — es zinu, jo mēness gaismā skaidri redzēju viņa seju, — lai es saprastu, ka viņš nodomājis izlietot šo varu, lai gūtu sev gandarījumu. Nekad nebiju šaubījies par viņa zemiskurnu, viltību un ļaunprātību, bet tagad tikai apjēdzu, cik patiesi zemisks, nežēlīgs un atriebīgs var kļūt cilvēks, ja tam kopš pašas bērnības nācies izjust apspiestību.

Ar šo stāstu viņš man vismaz tik daudz patikšanas sagādāja, ka atrāva savu roku no manējās, lai atkal paglaudītu sev zodu. Ticis reiz vaļā, nolēmu turēties atstatu, un atpakaļ mēs gājām gan ieblakus, bet ne vairs roku rokā, pārmīdami tikai kādu retu vārdu.

Vai viņa sirdi bija pacilājis mans paziņojums vai viņu bija iepriecinājis paša atmiņu klāsts, to es nezinu, bet garastāvoklis Orijam bija uzlabojies. Pie pusdienu galda viņš runāja vairak nekā parasti, mātei (kura tūliņ pēc mūsu pārnākšanas bija atbrīvota no savas dežūras) ievaicājās, vai šis nekļūstot jau par vecu puiša dzīvei, un Agnesei reiz uzmeta tādu skatienu, ka es vai visu pasauli būtu spējis atdot, ja vien varējis atļauties sev prieku — notriekt viņu gar zemi.

Kad pēc pusdienām mēs, trīs vīrieši, palikām vieni paši, Orija kļuva vēl varonīgāks. Viņš dzēra maz vai gandrīz nemaz, un man šķiet, viņa drosulīgo uzstāšanos bija izraisījusi nekaunīga vēlēšanās izrādīt savu triumfu, ko mana klātbūtne acīmredzot vēl vairāk bija sakāpinājusi.

Jau iepriekšējā dienā biju nomanījis, ka viņš mēģina apdzirdīt misteru Vikfīldu, bet es, sastapis Agneses skatienu, ko viņa iziedama man uzmeta, pats nedzēru vairāk kā vienu glāzi un tūliņ pēc tam uzaicināju Oriju un mis

teru Vikfīldu sekot Agnesei. Arī tagad man bija prātā darīt to pašu, bet Urija izrādījās veiklāks par mani.

—   Mēs tik reti redzamies ar savu viesi, ser, — viņš sacīja, uzrunādams misteru Vikfīldu, kas sēdēja galda galā. — Ja jums nekas nebūtu pretī, es labprāt uzaicinātu par godu viņam tukšot glāzi vīna. Uz jūsu laimi un veselību, mister Koperfīld!

Man vajadzēja izlikties, ka paspiežu roku, kuru Orija pāri galdam pastiepa man pretī; pēc tam ar pavisam citādām jūtām es saņēmu nelaimīgā džentlmeņa, viņa kompanjona, roku.

—   Bet nu, mans partneri un kompanjon, — Urija turpināja, — ja es drīkstētu atļauties… varbūt jums arī labpatiktos uzsaukt kādu tostu, kas sagādātu prieku Koperfīldam?

Nemēģināšu attēlot, kā misters Vikfīlds uzsauca laimes manai tantei, misterarn Dikam, kā pagodināja ar tostu Doktoru apvienību un Uriju pašu, ikreiz tukšodams savu glāzi, kā, apzinādamies savu vājību, viņš veltīgi nopūlējās pārvarēt to, kāda cīņa norisa viņā starp kaunu par Ūrijas uzvedību un paša vēlēšanos tam izdabāt, kā staipījās un locījās Orija, sirdī gavilēdams, ka pratis pazemot savu kompanjonu manā priekšā. Man kļuva nelabi, to redzot, un mana roka atsakās to aprakstīt.

—   Bet tagad, mans partneri un kompanjon, — Orija beidzot sacīja, — arī es gribu uzsaukt vienu tostu un pazemīgi lūdzu pildīt glāzes līdz malām, jo šis tosts būs veltīts visburvīgākajai sievietei pasaulē.

Agneses tēvs turēja rokā tukšu glāzi. Es redzēju, kā viņš to nolika, kā pacēla acis uz ģīmetni, kurai Agnese bija tik līdzīga, kā viņš pielika roku pie pieres un atslīga pret krēsla atzveltni.

—   Esmu pārāk zems un necienīgs, lai dzertu uz viņas veselību, — Orija turpināja, — bet es viņu apbrīnoju… es dievinu viņu!

Lai cik lielas fiziskas sāpes būtu plosījušas šo sirmo galvu, tas man neliktos tik šausmīgi kā redzēt, kādas dvēseles mokas pauda viņa sažņaugtās rokas.

—   Agnese, — Orija sacīja, vai nu nemaz neskatīdamies uz misteru Vikfīldu, vai arī neapjēgdams, kādā viņš patlaban stāvoklī, — Agnese Vikfīlda, varu droši apgalvot, ir dievišķīgākā sieviete pasaulē. Vai drīkstu runāt atklāti, kā starp draugiem? Būt viņas tēvam jau ir liels gods, bet būt viņas vīram…

Nedod dievs vēl kādreiz dzirdēt tādu sāpju kliedzienu, ar kādu viņas tēvs pietrūkās no galda!

—   Kas noticis? — Ūrija iesaucās un kļuva bāls kā līķis. — Ceru, ka nebūsiet taču prātu zaudējis, mister Vikfild? Ja saku, ka man ir padomā saukt jūsu Agnesi par manu Agnesi, es domāju, ka man uz to ir tādas pašas tiesības kā kuram katram vīrietim. Man ir pat lielākas liesības nekā visiem citiem.

Es apskāvu misteru Vikfildu un kā vien mācēdams mēģināju viņu mierināt, lūgšus lūdzos, lai vismaz Agneses dēļ viņš mazliet saņemas. Misters Vikfllds tiešām mirkli šķita kā prātu zaudējis. Viņš plūca sev matus, dauzīja galvu, grūda mani nost, izrāvās man no rokām, neatbildēja ne vārda, ne uz vienu nepaskatījās, nevienu neredzēja, akli traucās, pats nezinādams, uz kurieni, izvalbītām acīm, sašķobītu seju — drausmīgs skats!

Nesakarīgiem vārdiem, bet dziļā aizgrābtībā es lūdzos, lai taču viņš nepadodas šim neprātam, lai mierīgi mani uzklausa. Lūdzos, lai viņš padomā par Agnesi, lai atceras Agnesi un mani, kā mēs abi kopā augām, kā es cienīju un mīlēju Agnesi, lai atceras, ka Agnese taču bija viņa prieks un lepnums. Es visādi centos uzburt viņa acu priekšā Agneses tēlu, es pat pārmetu viņam, ka viņš nevar saņemties, lai Agnesei šis starpgadījums paliktu nezināms. Varbūt maniem vārdiem bija zināms iespaids, varbūt arī lēkme pārgāja pati no sevis, bet misters Vikfīlds vairs tā neplosījās un pamazām sāka rimties, arvien biežāk pacēla acis uz mani — gan sākumā mulsi, bet drīz tajās atplaiksnījās saprāts. Pēdīgi viņš sacīja:

—   Es zinu, Trotvud! Mans mīļais bērns un tu… jā, es zinu! Bet paskaties uz to tur!

Viņš norādīja uz Ūriju, kas, bāls un dusmās kvēlodams, raudzījās no sava kakta — acīmredzot tāpēc, ka bija pārrēķinājies savās cerībās un ticis pieķerts.

—   Paraugies uz manu mocītāju! — misters Vikfīlds turpināja. — Viņš ir panācis to, ka es pamazām vien zaudēju savu vārdu un reputāciju, savu sirdsmieru, savu māju un kluso ģimenes laimi.

—   Drīzāk gan es esmu saglabājis jums jūsu vārdu un reputāciju, jūsu sirdsmieru un ģimenes laimi arī, — Orija īgni attrauca, reizē juzdamies aizvainots, bet gribēdams arī visu vērst par labu. — Metiet pie malas šīs muļķības, mister Vikfild! Ja nu es esmu mazliet šāvis pār strīpu, aizskrējis tālāk, nekā jus gaidījāt, es taču varu vēl griezties atpakaļ, es domāju? Ar to taču nevienam vēl nav nekas ļauns nodarīts.

—   Manuprāt, katrs cilvēks vadās pēc viena galvenā mērķa, — misters Vikfīlds atbildēja, — un es biju apmierinājies, domādams, ka esmu saistījies ar cilvēku, kura mērķis ir kaila mantrausība. Bet paskaties, kas šis cilvēks ir! Skat, kas!

—   Labāk būtu, ja jūs viņu apklusinātu, Koperfīld, ja varat! — Ūrija iesaucās, izstiepis pret mani savu garo rādāmo pirkstu. — Viņš var pateikt — ņemiet vērā! — viņš var pateikt kaut ko tādu, ko vēlāk pats rūgti nožēlos, un jūs arī nožēlosiet, ka esat to dzirdējis!

—   Es pateikšu visu! — izmisīgi iesaucās misters Vikfīlds. — Ja reiz esmu jūsu varā, tad kāpēc lai es baidītos nokļūt citu varā!

—   Esiet uzmanīgs! Es jums saku! — Orija no jauna mani brīdināja. — Ja jūs viņam neaizbāzīsiet muti, jūs neesat viņa draugs. Kāpēc lai jūs baidītos nokļūt citu varā, mister Vikfīid? Tāpēc, ka jums ir meita. Jūs un es — mēs zinām, ko mēs zinām, vai ne? Kas bijis, tas pagājis, kāda gan vajadzība cilāt pagātni! Es jau nu netaisos to darīt. Vai jūs neredzat, ka esmu tik pazemīgs, cik vien spēju būt? Es taču jums saku — ja esmu aizgājis par tālu, es nožēloju to. Ko vēl jūs gribat, ser?

—   Ak, Trotvud, Trotvud! — lauzīdams rokas, misters Vikfīlds izsaucās. — Cik zemu esmu noslīdējis kopš tiem laikiem, kad pirmoreiz šai mājā redzējos ar tevi! Jau tad es sāku slīdēt uz leju, bet kāds baismīgs, baismīgs ceļa gabals noiets vēl pēc tam! Nevarība mani pazudināja. Man nebija spēka panest atmiņas. Manas skumjas par bērna māti izvērtās slimībā, mana mīlestība uz bērnu izvērtās slimībā. Es saindēju visu, kam vien pieskaros. Es padarīju nelaimīgu to, kuru mīlu par visu vairāk. Es zinu io — tu to arī zini. Es domāju, ka varu no sirds mīlēt tikai vienu būtni un nemīlēt pārējās, es domāju, ka varu patiesi sērot tikai pēc vienas būtnes, kas šķīrusies no dzīves, un neņemt nekādu dalību visu to bēdās, kuri tāpat raud un sēro. Tā savu dzīves izpratni biju sagrozījis. Es plosīju savu vārgo sirdi, un tā plosīja mani. Nožēlojams es biju savās bēdās, nožēlojams mīlestībā, nožēlojams es biju, kad savās ciešanās meklēju aizmiršanos. Ak, paraugies, kāda drupu kaudze no manis ir palikusi, nicini mani, bēdz no manis!

Viņš sabruka krēslā un klusi šņukstēja. Viņa satraukums bija pārgājis. Urija iznāca no sava kakta.

Es nezinu, ko visu esmu izdarījis savā apdulluma stāvoklī, — misters Vikfīlds sacīja un pastiepa pret mani roku, it kā lūgdamies, lai pārāk nenosodu viņu. — Viņš zina labāk. — Misters Vikfīlds domāja Uriju Hīpu. — Jo vienmēr viņš lodāja ap mani un pačukstēja, kas man jādara. Viņš ir dzirnakmens uz mana kakla. Tu redzi, viņš jau dzīvo manā mājā, tu redzi, viņš jau ir mans kompanjons. Un tikko tu pats dzirdēji viņu runājam… Ko gan es vēl vairāk varētu pateikt!

—   Jums nevajadzēja tik daudz teikt, ne pusi no tā, vispār neko jums nevajadzēja teikt, — Orija sacīja pa daļai dzēlīgi, pa daļai pieglaimīgi. — Ja jūs nebūtu no vīna apskurbis, jūs nebūtu tā uzvedies. Rīt jūs par visu domāsiet citādi, ser. Un, ja nu arī es pateicu par daudz, vairāk, nekā gribēju, — kas par to? Es jau nepastāvu uz saviem vārdiem.

Pavērās durvis, un ienāca Agnese; viņas sejā nebija ne asins pilieniņa, viņa apvija rokas tēvam ap kaklu un stingri noteica:

—   Tēt, tu nejūties labi. Nāc man līdzi!

It kā dziļa kauna nomākts, misters Vikfīlds nolieca galvu pie Agneses pleca, un viņi abi izgāja. Tikai īsu mirkli mūsu skatieni sastapās, tomēr es redzēju — viņa zina, kas noticis.

—   Nebiju domājis, ka viņš tā plosīsies, māster Koperfīld, — Urija noteica. — Bet tas nekas. Rit mēs atkal būsim draugi. Tas ir viņa paša labā. Es visā pazemībā rūpējos tikai par viņa labumu.

Es viņam neatbildēju ne vārda un uzgāju augšā, klusajā istabā, kur Agnese agrāk tik bieži mēdza pakavēties mana tuvumā, kad sēdēju pie savām grāmatām. Līdz pat vēlai naktij neviens mani netraucēja. Es paņēmu kādu grāmatu un mēģināju lasīt. Dzirdēju, ka pulkstenis nosit divpadsmit, bet es vēl lasīju, pats nezinādams, ko lasu; tad pēkšņi jutu Agneses pieskārienu.

—   Tu rīt agri aizbrauksi, Trotvud. Ardievosimies šovakar!

Agnese bija raudājusi, bet viņas seja bija tik mierīga un skaista!

—   Lai dievs tev palīdz! — viņa sacīja, sniegdama man roku.

—  Mīļā, dārgā Agnese! — es attraucu. — Es redzu, tu nevēlies, ka runāju par to, kas notika šovakar. Bet vai tad tiešām te nekas nav līdzams?

—  Atliek vienīgi cerēt uz dievu! — Agnese atteica.

—  Vai es nekā nevaru līdzēt — es, kas ar savām bēdām vienmēr nāku pie tevis?

—  Un padari manējās daudz vieglākas! — Agnese piebilda. — Nē, Trotvud, mīļais.

—  Mīļo Agnes! — es sacīju. — Varbūt tā ir pārdrošība, ka es, kas jūtos tik nabags tavas bagātības priekšā — jo man nav ne tavas labsirdības, ne tavas noteiktības, nevienas tavas cēlās īpašības —, ka es sāku šaubīties un dodu tev padomu, bet tu zini, cik ļoti es tevi mīlu un cik liels parādnieks tev esmu… Tu taču neupurēsi sevi aplam saprastai pienākuma apziņai!

Nekad vēl nebiju redzējis Agnesi tik satrauktu kā tobrīd. Viņa noņēma savu roku no mana pleca un pakāpās soli atpakaļ.

—   Saki taču, ka tu nedomā to darīt, mīļā Agnese! Tu man esi daudz tuvāka nekā māsa! Padomā jel, kāda nenovērtējami dārga balva ir tāda sirds kā tavējā, tāda mīlestība kā tavējā!

Ak, vēl daudz, daudz vēlāk es redzēju savu acu priekšā viņas seju, redzēju īso skatienu, kādu viņa man uzmeta, — tajā nebija ne izbrīna, ne pārmetuma, ne nožēlas. Ak, daudz, daudz vēlāk es vēl redzēju, kā šis skatiens pamazām pārvērtās mīļā smaidā, ar kādu Agnese man paskaidroja, lai nebažījoties viņas dēļ, jo viņa pati par sevi itin nemaz nebaidoties. Šķirdamās viņa nosauca mani par brāli… un izslīdēja no istabas.

Bija vēl tumšs, kad otrā rītā pie viesnīcas durvīm uzrāpos pasta karietes augšējās sēdvietās. Līdz ar pirmo gaismas svīdumu viss jau bija sagatavots aizbraukšanai; es vēl kavējos domās pie Agneses, kad pēkšņi man līdzās gar diližansa sienu dienas un nakts mijas neskaidrajā pelēcībā ļodzīdamās pabāzās Crijas galva.

—   Koperfīld! — viņš uzsauca man piesmakušā čukstā, turēdamies pie karietes jumta margām. — Man liekas, jums būs patīkami dzirdēt pirms aizbraukšanas, ka mūsu

' starpā visas nesaskaņas izlīdzinātas. Es jau biju pie viņa kabinetā, un mēs atkal izlīgām. Ko lai dara — es jau gan esmu zems un necienīgs radījums, tomēr viņam gaužām noderīgs, kā jus zināt, un to arī viņš pats saprot, kad

nav pilnā! Lai nu būtu kā būdams, viņš tomēr ir saticīgs cilvēks, māster Koperfīld!

Piespiedos izteikt savu prieku par to, ka viņš ir atvainojies.

—   Ai, ko nu par to! — Orija attrauca. — Ja cilvēks ir pazemīgs, ko gan nozīmē atvainošanās! Tas taču tik viegli! Klausieties! Jādomā, — viņš piebilda palēkdamies,

—  jums taču kādreiz būs gadījies noraut nenogatavojušos bumbieri, māster Koperfīld?

—   Liekas, ir gadījies, — es atbildēju.

—   Es to izdarīju vakarvakarā, — Orija paskaidroja.

—   Bet gan tas vēl nogatavosies. Vajadzīga tikai pacietība. Es varu gaidīt.

Izplūzdams laimīga ceļa vēlējumos, Orija nolēca zemē tieši tai brīdī, kad kučieris uzkāpa uz bukas. Orija kaut ko košļāja, lai pasargātos no mitrā rīta gaisa sekām, turklāt tā čāpstinādams lūpas, it kā bumbieris jau būtu nogatavojies un viņš to jau notiesātu ar lielu baudu.

## XL NODAĻA

Klejotājs.

Tās pašas dienas vakarā mums Bakingemas ielā bija nopietnas pārrunas par visiem notikumiem, kurus esmu sīki aprakstījis iepriekšējā nodaļā. Tante visu tik ļoti ņēma pie sirds, ka pēc tam vēl stundas divas, rokas sakrustojusi, soļoja pa istabu no viena gala uz otru. Sevišķu uztraukumu reizēs viņa aizvien mēdza šādi izklaidēties, un pēc šo pastaigu ilguma varēja noteikt, cik nemierīgs viņas prāts. Šoreiz tante bija tik ļoti uzbudinājusies, ka atvēra vēl durvis uz guļamistabu, lai iegūtu pastaigai visu mana dzīvokļa garumu no vienas gala sienas līdz otrai, un, kamēr mēs ar misteru Diku klusi sēdējām pie kamīna, viņa, te ienākdama, te iziedama, vienmērīgiem soļiem slīdēja gar mums pa šo teritoriju uz priekšu un atpakaļ ar pulksteņa vēzēkļa noteiktību.

Kad misters Diks aizgāja uz savu naktsmītni un mēs ar tanti palikām divi vien, es apsēdos pie galda uzrakstīt vēstuli abām vecajām lēdijām. Tante, pēdīgi nokususi no lielās staigāšanas, sēdēja pie kamīna, uzlocījusi svārku apakšmalu — kā jau parasti, bet glāze, ko viņa šādos gadījumos mēdza turēt uz ceļgaliem, šoreiz bija nevērīgi atstāta uz kamīna dzegas. Atspiedusi zodu kreisajā rokā, kuras elkonis balstījās uz labās rokas dclma, viņa domīgi noraudzījās manī. Cik pacēlu acis no vēstules, tik mūsu skatieni sastapās.

— Esmu vislabākajā garastāvoklī, mīļo Trot, — viņa mani tad mierināja, palocīdama galvu. — Man tikai tāds satraukts, bēdīgs prāts.

Es biju pārāk aizņemts pats ar sevi un tikai tad, kad tante jau bija aizgājusi gulēt, pamanīju, ka viņas «vakara mikstūra», kā viņa pati šo dzērienu mēdza saukt, palikusi neaizskarta uz kamīna dzegas. Kad pieklauvēju, lai pastāstītu viņai par šo atklājumu, tante pienāca pie durvīm un bija pret mani vēl mīlīgāka nekā citkārt, tomēr atteica vienīgi: — Man tā kā lāgā negribas šovakar, Trot, — pašūpoja galvu un iegāja atpakaļ.

Otrā rītā devu viņai izlasīt savu vēstuli abām vecajām lēdijām, un viņa atzina, ka tā esot labi uzrakstīta. Aiznesu vēstuli uz pastu, un nu atlika vienīgi bruņoties ar pacietību un gaidīt atbildi. Varēja būt pagājusi nedēļa, bet es arvien vēl atrados šādā gaidu stāvoklī.

Kādā sniegainā vakarā izgāju no doktora Stronga nama, lai dotos mājup. Visu dienu bija pūtis ass ziemeļrītenis; krēslai uznākot, vējš norima un sāka snigt lielām, mīkstām pikām, un drīz visu klāja bieza sniega kārta. Ratu un gājēju soļu troksnis atbalsojās tik mīksti, it kā ielas būtu dūnām nokaisītas.

īsākais cēļš uz mājām man iznāca — un tādā vakarā, bez šaubām, es izvēlējos īsāko ceļu —, ja gāju pa Sentmartina šķērsielu. Baznīca, kuras vārdā nosaukta šī ieliņa, tolaik neatradās tik brīvā vietā, tās priekšā nebija atklāta laukuma, un ieliņa līčloču aizvijās uz Strendu. ledains gar baznīcas portika kāpnēm, es ieraudzīju tur kaktiņā ierāvušos kādu sievieti. Viņa paskatījās uz mani, pārgāja ieliņas otrā pusē un pazuda. Man viņas seja šķita pazīstama. Biju to kādreiz jau redzējis, tomēr nevarēju atcerēties, kur īsti. Ar to saistījās kaut kas drūms, un man sāpīgi iesmeldzās sirds; tomēr tai mirklī, kad tā parādījās, man prāts bija aizņemts ar citām domām, un tā es arī paliku nesaprašanā.

* Uz baznīcas kāpnēm stāvēja kāds salīcis vīrs, kas bija nolicis mīkstajā sniegā savu saini, lai sakārtotu to. Sievieti un šo vīru es ieraudzīju vienlaikus. Nedomāju, ka es būtu aiz pārsteiguma apstājies, vismaz tai brīdi mierīgi

turpināju savu cc|u, tad viņš izslējās taisni, pagriezās un nāca man pretī. Es stāvēju vaigu vaigā ar misteru Pegotiju!

Nu es atcerējos arī, kas tā bija par sievieti. Tā bija Marta, kurai Emija tovakar virtuvē bija devusi naudu. Marta Endela, tā pati, kurai blakus misters Pegotijs ne par kādām jūras dzelmju bagātībām nebija gribējis redzēt savu mī|o māsasmeitu, kā Hems man toreiz bija stāstījis.

Mēs sirsnīgi sasveicinājāmies. Kādu bridi mums ne vienam, ne otram nenāca vārdi pār lūpām.

—   Māster Deivij! — viņš izsaucās, cieši spiezdams man roku. — Sirds tīri atkusa, ieraugot jūs, ser. Laimīga tikšanās, laimīga tikšanās!

—   Jā, laimīga tikšanās, mans mīļais, vecais draugs! — es apstiprināju.

—   Man jau bija padomā jūs vēl šovakar pat sameklēt, — misters Pegotijs turpināja, — bet tad es dabūju dzirdēt, ka tagad jūsu tante dzīvojot pie jums; es jau, redziet, biju tai pusē… Jārmutā, — un tad es baidījos, ka būs pārāk vēls. Bet citrīt es būtu gan pie jums iegriezies, ser, pirms eju tālāk.

—   Atkal? — es iejautājos.

—   Jā, ser, — viņš atteica, lēni palocīdams galvu. — Rīt es atkal dodos projām.

—   Bet kurp jūs patlaban iedams? — es vaicāju.

—   Tāpat vien eju, — viņš atbildēja, izpurinādams sniegu no garajiem matiem, — skatos, kur varētu iegriezties pārgulēt.

Tolaik viesnīcai «Zelta krustceles», kas man palikusi neizdzēšamā atmiņā sakarā ar nelaimi, kāda uzbruka misteram Pegotijam, blakusieeja tieši no šās šķērsieliņas, un patlaban mēs stāvējām gandrīz iepretī šai ieejai. Es norādīju uz vārtiem, paņēmu misteru Pegotiju zem rokas, un mēs gājām pāri ieliņai turp. Viesnīcas divās trīs iebraucēju istabās varēja ieiet no sētas puses; ieskatījies vienā no tām un pārliecinājies, ka tur neviena nav, bet kamīnā gaiši kvēlo ogles, ievedu viņu šai istabā.

Tagad gaismā es saskatīju, ka ne tikvien mistera Pegotija mati bija gari un sapinkājušies, bet arī seja viņam , bija tumši iedegusi saulē. Viņš bija vēl vairāk nosirmojis, vaigus un pieri vagoja vēl dzi|ākas grumbas, un no visa bija redzams, ka viņš pārcietis ne vienu vien grūtumu, gājis gan saules versmē, gan lietū un negaisā, tomēr viņš izskatījās ļoti spēcīgs un atgādināja cilvēku, kurš cieši apņēmies sasniegt savu mērķi un kuru nekas nespēj nogurdināt. Kamēr es sevī par visu to prātoju, viņš nopurināja sniegu no cepures un drēbēm un noslaucīja seju. Nosēdies man iepretī pie galda ar muguru pret durvīm, pa kurām ienācām, viņš vēlreiz pastiepa savu cieto roku un sirsnīgi paspieda manējo.

—   Pastāstīšu jums, māster Deivij, — viņš sacīja, — kur visur esmu bijis un ko mēs esam dzirdējuši. Tālas malas esmu izstaigājis, maz ko tomēr dabūjis dzirdēt, bet es jums pastāstīšu.

Pazvanīju, lai mums atnes kaut ko karstu iedzert. Misters Pegotijs nevēlējās neko stiprāku par siltalu; kamēr to atnesa un uzkarsēja, viņš sēdēja, iegrimis pārdomās. Viņa seja bija tik dziļi nopietna, ka es neiedrošinājos viņu šai brīdī traucēt.

—   I<ad viņa bija vēl maza meitene, — misters Pegotijs, pacēlis galvu, iesāka, tiklīdz bijām atkal divi vien istabā, — viņa bieži mēdza runāt ar mani par jūru, par tiem tālajiem krastiem, kur jūra izskatās tumši zila un tā vien laistās un mirdz saulē. Reizēm es domāju, sak, varbūt tāpēc, ka tēvs viņai noslīcis, viņa tik daudz runā par jūru. Es jau, redziet, nezinu, bet varbūt viņa ticēja… cerēja varbūt… ka viļņi viņas tēvu aiznesuši uz tiem krastiem, kur puķes zied cauru gadu, kur vienmēr saule spīd.

—   Var jau būt, ka tā bijusi bērna fantāzija, — es piebildu.

—   Kad viņa … kad mēs viņu zaudējām, — misters Pegotijs turpināja, — redziet, man tad ienāca prātā tāda doma, ka viņš to aizvedis uz tām zemēm. Es iedomājos, sak, viņš tai būs sastāstījis visādus brīnumus par tām — ka tur viņa kļūs par īstu lēdiju —, tā viņš būs viņu apmājis, ka viņa galu galā noticējusi. Kad es redzēju viņa māti, es tūliņ zināju, ka man taisnība. Es devos pāri jūrai uz Franciju un izkāpu tur krastā — tīri kā no debesīm nokritis.

Es redzēju, ka durvis paveras un istabā ielido sniega pārslas. Redzēju tās paveramies vēl mazliet platāk un pamanīju sievietes roku, kas tās pieturēja, lai neveras ciet.

—   Es sameklēju kādu angļu džentlmeni, kuram bija liela noteikšana, — misters Pegotijs turpināja, — un izstāstīju tam, ka eju meklēt savu māsasmeitu. Viņš man iedeva kādus papīrus, kas man ceļā palīdzēšot, — īsti nezinu, kā tos sauca, — un gribēja dot arī naudu, bet, par laimi, man tās nevajadzēja. Cik gan man jābūt pateicīgam par visu, ko viņš manis labad darīja! «Es jau par jums esmu uzrakstījis, un visiem, kas brauks uz to pusi, es stāstīšu par jums, tā ka daudzi, kas dzīvo tālu no šejienes, jau būs dzirdējuši par jums, kad jūs pats tur nokļūsiet,» — tā viņš man teica. Es, cik jau nu labi mācēdams, viņu notencināju un laidos ceļā cauri Francijai.

—   Viens pats un kājām! — es izsaucos.

—   Lielāko tiesu kājām, — misters Pegotijs atbildēja. — Dažreiz pa gabaliņam pabraucu ar tirdzniekiem, dažreiz ari pasta ratos, ja nebija pasažieru. Daudzas jūdzes nostaigāju kājām, reizēm biedros gadījās kāds nabaga zaldātiņš vai kāds, kas gāja apciemot savus draugus. Sarunāties jau mēs viens ar otru nevarējām, — misters Pegotijs paskaidroja, — tomēr kopā ar ceļabiedru tādus garus, putekļainus ceļus ir daudz vieglāk init.

Pēc viņa draudzīgās balss noskaņas jau varēja to noskārst.

—   Kad nonācu kādā pilsētā, — viņš turpināja, — uzmeklēju viesnīcu un gaidīju tad sētā, kamēr uzradīsies kāds, kas māk angliski (pa lielākai tiesai tādi gadījās). Tad es pastāstīju, kādas manas gaitas, ka meklēju savu māsasmeitu… bet viņi man atkal pastāstīja, kādi smalkāki ļaudis apmetušies viesnīcā, un es stāvēju un gaidīju, vai starp iekšā gājējām un ārā nācējām neieraudzīšu kādu, kas izskatītos pēc Emijas. Emijas nebija, un es gāju atkal tālāk. Pamazām vien, kad atkal nonācu kādā ciematā vai kur citur un satikos ar ļaudīm, sāku noskārst, ka par mani tur jau dzirdējuši. Viņi mani sēdināja pie savam namdurvīm, deva man šo to, ko ieēst un iedzert, un pastāstīja, kur varēšu pārgulēt; daža laba sieviete, māster Deivij, kam bija meita Emijas gados, jau sagaidīja mani ārpus ciemata pie krustā sistā tēla un laipni aicināja pie sevis. Bija arī tādas, kurām meitas mirušas. Dievs vien tik zina, cik mīļi pret mani izturējās šīs mātes!

Tā bija Marta, kas stāvēja pie durvīm. Tagad es skaidri redzēju viņas kalseno seju ar iekritušajām acīm, uzmanībā saspringtu. Baidījos, ka tik misters Pegotijs nepagriež galvu atpakaļ un ari neierauga viņu. . — Bieži vien viņas savus bērniņus, — misters Pegotijs stāstīja, — sēdināja man uz ceļiem, īpaši meitenītes. Dažu labu reizi jūs mani būtu varējis ieraudzīt mijkrēšļa stundās sēžam viņu durvju priekšā ar mazajiem klēpī… iiri it kā tie būtu manas mīlulītes bērniņi… Ak, manu mīļo meitēniņ!

Skumju un bēdu pārņemts, viņš pēkšņi balsī iešņukstējās. Es uzliku savu drebošo roku uz viņa rokas, ar kuru tas bija aizsedzis acis.

—   Pateicos, ser, — viņš noteica, — gan jau pāries.

Pēc brītiņa viņš noņēma roku no acīm, piespieda to

sev pie krūtīm un turpināja savu stāstu:

—   Rītos, kad gāju projām, viņas bieži vien nāca mani pavadīt, pāris jūdžu dažu labu reizi panācās man līdzi… un, kad es atvadoties teicu: «Paldies par visu labu! Lai dievs jūs svētī!» — viņas gan, jādomā, saprata, ko cs saku, un atbildēja man jo sirsnīgi. Beidzot es nonācu pie jūras. Jūs jau pats sapratīsiet, ka tādam jūrasbraucējam kā man nenācās grūti dabūt uz kuģa darbu, ar ko nopelnīt ceļu uz Itāliju. Tur nonācis, es klejoju atkal tāpat kā līdz tam. Ļaudis tur bija tādi paši laipni, un es varbūt atkal būtu gājis no pilsētas uz pilsētu, kas zina, pārstaigājis vai visu zemi, bet tad es dabūju dzirdēt, ka viņa redzēta kaut kur tur aiz Šveices kalniem. Kāds cilvēks, kas pazina viņa sulaini, teicās redzējis tos visus trīs un pastāstīja man, kā tie ceļojuši un kur pašlaik esot apmetušies. Un tā nu es devos uz tiem Šveices kalniem, māster Deivij, gāju dienu, gāju nakti. Jo tālāk gāju, jo tālāk kalni likās atkāpjamies no manis. Tomēr es tur nokļuvu un tiku arī pāri tiem. Kad nu beidzot tuvojos tai vietai, kur, kā man teica, viņa atrodoties, es sāku prātot sevī: «Ko gan es darīšu, kad viņu ieraudzīšu?»

Uzmanībā saspringtā seja arvien vēl bija redzama pavērtajās durvis; likās, ka sieviete nemaz nejūt nakts aukstumu, un viņas rokas lūgšus lūdzās, lai nedzenu viņu projām.

—   Nekad man nav uznākušas šaubas par viņu, — misters Pegotijs turpināja. — Nē! Ne tās vismazākās. Lai tik viņa ierauga manu vaigu… lai tik viņa izdzird manu balsi… lai tik viņa redz mani tā klusi stāvam savā priekšā… un viņas domas tūdaļ aizlidos uz mājām, no kurām viņa aizbēgusi, kur viņa pavadījusi jauko bērnību, — un tad, ja viņa arī būtu kļuvusi lēdija vai paša karaļa galmā, es zinu, viņa noslīgtu pie manām kājām! Tam es vienmēr esmu ticējis. Daudzreiz sapnī esmu dzirdējis viņu izsaucamies: «Tēvoc!» — un tad redzejis viņu saļimstam pie manām kājām kā bez dzīvības! Daudzreiz sapņos esmu viņu piecēlis un iečukstējis viņai: «Emij, manu bērniņ, esmu tālu nācis, lai pateiktu, ka tev piedodu, lai pārvestu tevi atpaka| mājās!»

Viņš apklusa, pašūpoja galvu, tad dziļi nopūtās un stāstīja tālāk:

—   Viņš man vairs nebija nekas. Emija — tā bija viss. Es viņai nopirku zemnieces apģērbu, jo skaidri zināju: vajag man viņu tikai atrast — un viņa soļos man blakus pa akmeņainajiem ceļiem, nāks man līdzi, lai kur es ietu, un nepametīs mani vairs nekad, nekad. Uzvilkt viņai šo apģērbu, aizsviest prom to, kas viņai mugurā… paņemt viņu atkal pie rokas un vest uz mājām… apsēsties ceļmalā, lai viņa atpūtina ievainotās kājas un ievainoto sirdi, — tikai par to vien es domāju savos klejojumos. Uz viņu, domāt, es nebūtu pat ne tik daudz kā paskatījies. Bet tam nebija lemts vēl notikt, māster Deivij, — vēl ne! Par vēlu biju tur nonācis — viņi jau bija aizbraukuši. Uz kurieni — tā ij nedabūju zināt. Vieni teica, ka tur, otri atkal — kā citur. Izstaigājos gan šur, gan tur, bet Emija s neatradu, nu, un tā pārnācu mājās.

—   Vai sen jau pārnācāt? — es ievaicājos.

—   Pirms kādām pāris dienām, — misters Pegotijs atteica. — Tumsiņā tuvojos vecajam kuģim, un svecīte tur dega logā. Piegāju klāt un ieskatījos pa rūti, redzu: vecā, uzticamā misis Gamidža sēž viena pali pie pavarda, kā jau mums bija norunāts. Iesaucos — sak, nebīsties, tas esmu es, Daniels! — un gāju iekšā. Nekad gan nebūtu domājis, ka vecais kuģis man varētu likties tik svešs!

No svārku iekšējās krūškabatas viņš vārīgi izvilka mazu vīstoklīti, kurā atradās dažas vēstules vai kādi citi papīri, un nolika to uz galda.

—   Si te pirmā pienākusi apmēram nedēļu pēc manas aiziešanas, — viņš sacīja, paņemdams vienu rokā. — Piecdesmit mārciņu naudaszīme, ietīta papīrā ar manu vārdu virsū, bijusi naktī iebāzta pa durvju apakšu. Viņa gan centusies sagrozīt savu rakstu, bet vai tad nu cs to nepazīšu!

Lēni un rūpīgi viņš salocīja naudaszīmi tieši pēc vecā locījuma un nolika pie malas.

—   Bet šī te pienākusi misis Gamidžai, — viņš paskaidroja, atlocīdams otru papīriņu, — pirms kādiem diviem vai trim mēnešiem. — Brīdi to aplūkojis, viņš pasniedza vēstuli man un klusā balsī piebilda: — Esiet tik laipns, ser, un izlasiet to!

Vēstule bija šāda:

«Ak, ko gan teiks Jūsu sirds, kad Jūs ieraudzīsiet šo rokrakstu un sapratīsiet, ka vēstuli rakstījusi mana nekrietnā roka! Tomēr esiet žēlīga, esiet žēlīga — nevis manis, bet tēvoča dēļ —, esiet žēlīga un Jaujiet savai sirdij atkust pret mani kaut uz īsu brītiņu! Žēlojiet nelaimīgu meiteni un uzrakstiet uz papīra strēmelītes, vai viņš ir vesels un ko viņš teica par mani, pirms Jūs vēl bijāt atteikušies pieminēt manu vārdu… un uzrakstiet, vai Jums ir licies, ka vakaros, ap to laiku, kad es parasti pārrados mājās, — vai Jums ir licies, ka viņš varbūt tai mirklī it kā pakavētos domās pie tās, kuru kādreiz tik ļoti mīlēja. Ak, sirds man vai pušu lūst, kad par to domāju! Es metos ce|os Jūsu priekšā un lūdzos: neesiet pret mani tik cietsirdīga, kā es to pelnījusi! — ai, es labi zinu, ka pelnījusi to esmu, bet parādiet man to milestību un laipnību — uzrakstiet kaut ko par viņu un atsūtiet man! Jums nevajag mani saukt par «mazo», nesauciet mani vārdā, ko esmu apkaunojusi, bet uzklausiet manas sirds sāpju saucienu, esiet pret mani žēlsirdīga un uzrakstiet dažus vārdus par tēvoci, kuru šaisaulē manas acis nekad, nekad vairs neskatīs!

Mīļā, ja nu Jūsu sirds ir nocietinājusies pret mani — es zinu, esmu to pelnījusi, — uzklausiet mani, mīļā! — tad pavaicājiet tam, kuram es vislielāko netaisnību esmu nodarījusi, tam, kura sievai man vajadzēja kļūt, — pavaicājiet viņam, pirms Jūs galīgi atsakāties paklausīt manas nelaimīgās sirds lūgumam! Ja viņš būs tik līdzcietīgs un pamudinās Jus man kādu vārdiņu uzrakstīt — es ticu, viņš to darīs, ai, viņš to darīs, ja vien Jūs pavaicāsiet, jo viņam nekad nav trūcis vīrišķības un augstsirdības! — tad pasakiet viņam (bet ne agrāk), ka katru reizi, kad naktīs klausos vēja gaudās, man liekas: šis vējš ir bijis tur, pie viņa un tēvoča, un tagad dusmās drāžas man garām, traucas augšup aiznest Dievam sūdzību par mani. Pasakiet vēl viņam tā: ja man lemts nomirt kaut vai rīt (ak, kā es priecātos par nāvi, ja vien būtu sagatavojusies uz to!), tad ar pēdējiem vārdiem es lūgšu svētību viņam un tēvocim, ar pēdējo elpas vilcienu novēlēšu viņam laimi un labklājību!»

Ari šajā vēstulē bija ielikta nauda. Piecas mārciņas. Sī nauda nebija aiztikta tāpat kā iepriekšējā, un misters Pegotijs to atkal salocīja un nolika gluži tāpat. Vēstulē bija doti sīki norādījumi, kā nosūtāma atbilde; tai vajadzēja iet caur daudzām rokām, tādēļ grūti bija nemaldīgi noteikt, kur Emija slēpjas, tomēr vismaz likās iespējams, ka viņa rakstījusi no tās vietas, kur, kā teica, esot redzēta.

—   Kāda tad aizsūtīta atbilde? — es apvaicājos misteram Pegotijam.

—      Misis Gamidža jau nav skolas daudz baudijusi, ser, — viņš atbildēja. — Hems tad nu uzrakstījis viņai priekšā, un šī to ar savu roku norakstījusi. Viņi pastāstījuši, ka es aizgājis viņu meklēt, un pateikuši, ar kādiem vārdiem es šķiries no viņiem.

—   Vai tā vēl kāda vēstule, kas jums rokā? — es vaicāju.

—   Tā ir nauda, ser, — misters Pcgotijs atteica, palocīdams papīriņu vaļā. — Desmit mārciņu, kā redzat. Bet iekšpusē ierakstīts «No uzticīga drauga» — tāpat kā pirmo reizi. Tomēr pirmoreiz nauda bija pabāzta zem durvīm, bet šī te aizvakar pienākusi pa pastu. Tagad es meklēšu viņu pēc pasta zīmoga.

Viņš parādīja man zīmogu. Tas bija no kādas pilsētas Reinas augštecē. Jārmutā viņš bija saticis dažus ārzemju tirgotājus, kas to apvidu labi pazina, un tie lielos vilcienos bija uzmetuši viņam tādu kā karti, kurā misters Pcgotijs gluži labi orientējās. Viņš izklāja to uz galda un, viena rokā atbalstījis zodu, ar otru vilka uz kartes ceļu, kas viņam nostaigājams.

Es apvaicājos, kā klājas Hemam. Misters Pcgotijs pakratīja galvu.

—   Viņš strādā, — misters Pegotijs atbildēja, — cik vien dūšīgi jau nu cilvēks var strādāt. Viņš mūsu pusē ir tādā cieņā un godā pie visiem kā ikkurš krietns vīrs kādā citā malā. Katra roka ar prieku sniegsies viņam palīdzēt, tāpat viņš nevienam neatraus savu palīdzību. Neviens nav dzirdējis viņu žēlojamies vai sūdzamies. Bet mana māsa gan domā (mūsu starpā runājot), ka tas viņu tomēr ļoti satriecis.

—   Nabaga zēns! Tam es ticu!

—   Viņam it kā nekas nerūpētu, māster Deivij, — misters Pegotijs bijīgi pačukstēja. — Liekas, ka viņam pat sava dzīvība nerūp. Ja bargā laikā ievajagas kāda grūtam darbam — viņš ir klāt. Ja kāds uzdevums saistīts ar dzīvības briesmām — viņš pirmais ķersies tam klāt. Uti tomēr viņš ir tik maigs un mīlīgs kā bērns. Jārmutā nav bērna, kas viņu nepazītu.

Domīgu seju misters Pegotijs savāca vēstules, nogludināja tās ar roku, satina visas kopā un gādīgi noglabāja atkal sev pie krūtīm. Sievietes pie durvīm vairs neredzēja. Viena otra sniega pārsla vēl ielidoja istabā, bet vairāk nekas nebija manāms.

—   Nu, tā! — viņš sacīja, lūkodamies pēc savas ceļasomas. — Ar jums nu esmu saticies, izrunājies šovakar, māster Deivij, — sirds tīri atspirga — un rīt ar gaismiņu varu doties ce|ā. Jūs redzējāt, ko es te noglabāju, — viņš piebilda, piespiedis roku pie krūtīm, kur atradās mazā paciņa. — Tagad tikai vienas bažas mani māc: ja nu ar mani kas notiek, pirms paspēju šo naudu atdot! Ja nu es nomirstu un tā nauda pazūd vai to nozog — vai sazin kas vēl notiek —, un viņš to nedabū zināt un nodomā, ka es to paturējis, — nu gan laikam i viņa saule mani nenoturēs! Jādomā, ka es no turienes tad vēl atnākšu atpakaļ!

Misters Pegotijs piecēlās, un piecēlos ari es. Pirms došanās ārā mēs vēlreiz paspiedām viens otram roku.

— Iešu vai desmit tūkstošu jūdžu, — viņš sacīja, — iešu, kamēr kritīšu, lai tikai šo naudu noliktu viņam priekšā. Ja es to izdarīšu un atradīšu savu Emiju, tad mans prāts būs mierā. Bet, ja es viņu neatradīšu, varbūt kādreiz līdz viņas ausīm nonāks, ka mīļais tēvocis beidzis viņu meklēt tikai tad, kad stājusi pukstēt tā sirds. Un, ja vien es pazīstu savu meitenīti, ar to pietiks, lai viņa pēdīgi atgrieztos mājās.

Kad izgājām ārā un mūs apņēma aukstā, stingā nakts, pamanīju netālu aizslīdam vientuļu sievietes stāvu. Uz ātru roku uzsāku kādu sarunu, lai novirzītu mistera Pegotija uzmanību, kamēr tas būs nozudis.

Misters Pegotijs ierunājās par kādu iebraucamo vietu uz Duvras ceļa, kur, kā viņš zinot, varot dabūt tīras, ne visai dārgas istabas naktsmājām. Kopā mēs pārgājām pāri Vestminsteras tiltam un šķīrāmies otrā krastā. Man šķita, ka daba bija aprimusi godbijībā pret ceļinieku, kura soļi vientuļi aizgurkstēja mīkstajā sniegā.

Es atgriezos vēl viesnīcas sētā un ar bailēm palūkojos apkārt, vai neieraudzīšu to seju, kas man tik dziļi bija iespiedusies atmiņā. Viņas te nebija. Mūsu pirmītējās pēdas jau bija aizsnigušas, samanāma bija tikai mana nupat iemītā sliede, bet, atskatīdamies pār plecu, redzēju, ka ari tā sāk pamazām zust — tik raženi sniga.

## XLI NODAĻA

Doras tēvmāsas.

Beidzot pienāca abu veco lēdiju atbilde. Viņas apliecināja misteram Koperfīldam savu cieņu un paziņoja, ka tā vēstulei veltījušas vislielāko uzmanību un vispusīgi to apsvērušas, «paturot acīs abu pušu intereses» — šī frāze padarīja mani nemierīgu ne tikvien tāpēc, ka viņas to jau reiz bija lietojušas sakarā ar ģimenes nesaskaņām, kuras jau agrak esmu minējis, bet ari tāpēc, ka, pēc maniem novērojumiem (savā mūžā to bieži esmu novērojis), šādas konvencionālas frāzes ir līdzīgas raķetēm, kuras viegli izšaut, bet kuru pirmveids nedod nekādu priekšstatu par to formu un krāsu dažādību, kāda izveidosies gaisā. Mis Spenlovas vēl piebilda, ka viņas gribētu atturēties no «rakstiskas domu apmaiņas» jautājumā, kuru ierosinājis misters Koperfīlds, bet, ja misters Koperfīlds parādītu viņām godu un noteiktā dienā (varbūt kāda uzticama drauga pavadībā, ja atrod to par vajadzīgu) ierastos pie viņām, abām viņām būtu prieks personiski pārrunāt zināmo jautājumu.

Uz šo vēstuli misters Koperfīlds, apliecinādams savu cieņu, bez kavēšanās atbildēja, ka viņam būšot gods kopā ar savu draugu Tomasu Trcdlsu noteiktajā dienā apmeklēt abas mis Spenlovas. Pēc šās vēstules nosūtīšanas misteru Koperfīldu pārņēma nervozs satraukums, kas nepārgāja līdz pat norunātajai dienai.

Sai manas dzīves kritiskajā laika sprīdī nemiers manī varbūt nebūtu tik sakāpināts, ja nebūtu pietrūcis mis Milsas nenovērtējamo pakalpojumu. Taču misters Milss, kas vienmēr tā vai citādi mēģināja man sariebt — varbūt man tikai likās, ka viņš to dara, kas galu galā ir viens un tas pats, — šoreiz ar savu izdomu pārspēja visas citas reizes: viņš bija ieņēmis galvā, ka jābrauc uz Indiju. Kādēļ gan viņam būtu jābrauc uz Indiju, ja ne tikai tālab vien, lai mani uztrauktu? Protams, viņam nekas nebija meklējams nevienā citā pasaules daļā, bet tieši Indijā viņam bija darīšanu bez gala — kaut kādi tirdznieciski darījumi, nezinu tikai, kādi (man bija neskaidrs priekšstats par tiem — kā par tirgošanos ar zeltā austām šallēm un ziloņu ilkņiem); jaunībā viņš bija dzīvojis Kalkutā un tāpēc nolēmis atkal turp atgriezties par kāda rezidenta kompanjonu. Tas viss man galu galā bija gluži vienalga. Tomēr viņam tas viss bija tik svarīgi, ka viņš bija nolēmis doties uz Indiju un arī Džūliju ņemt līdzi; Džūlija aizbrauca uz laukiem atvadīties no radiniekiem, un pie viņu nama durvīm parādījās sludinājumi, ka māju izīrē vai pārdod un ka pārdota liek arī dzīvokļa iekārta (veļas rullis un viss pārējais). Tātad jauna zemestrīce, kurai es kritu par upuri, nepaspējis vēl atjēgties no pirmās!

Svarīgajā dienā es ilgi šaubījos, kā īsti ģērbties; jutu vilinājumu parādīties visā godībā, bet māca arī bažas, ka tikai Doras tēvmāsas kādu manas tualetes piederumu neuzskatītu par nepiedienīgu tik lietišķam, nosvērtam cilvēkam, kādu sevi iedomājos. Tāpēc mēģināju atrast zelta vidusceļu; tante bija apmierināta ar manu pūļu rezultātiem, un misters Diks, kad mēs ar Tredlsu jau kāpām lejā, nosvieda mums pakaļ savu kurpi — uz labu izdošanos.

Brīnum jauks zēns bija šis Tredlss, un es viņu ļoti mīlēju, tomēr klusībā nodomāju, ka tik īpašā gadījumā kā šis viņš gan būtu varējis atkāpties no sava paraduma sasukāt matus stāvus gaisā. Ar šādu matu sukājumu viņš izskatījās tāds kā izbrīnījies, vēl vairāk — viņa galva līdzinājās sarenei, un nelaba nojauta man čukstēja, ka šis apstāklis var kļūt mums liktenīgs.

Pa ceļam uz Patniju es saņēmos un aizrādīju to Tredlsam — sak, ja viņš būtu ar mieru mazlietiņ pieglaust savus matus…

—   Ak, mīļo Koperfīld, — Tredlss atbildēja, noņemdams cepuri un visvisādi izmēģinādamies saglaudīt izspūrušo galvu, — es to darītu ar lielāko prieku. Bet tas nav iespējams.

—   Nav iespējams saglaust? — es brīnījos.

—   Nē, — Tredlss apstiprināja. — Nekas nelīdz. Ja līdz Patnijai es nestu uz tiem pussimt mārciņu smagu slogu, arī tad, slogu noņemot, tie acumirklī atkal saslietos gaisā. Tu, Koperfīld, nevari nemaz iedomāties, cik mani mati ir stūrgalvīgi. Es arvien izskatos kā saskaities jūras ezis.

Jāatzīstas, jutos mazliet vīlies, tomēr viņa jaukā daba tai pašā laikā mani tieši apbūra. Es pateicu viņam, ka cienu viņa labsirdību un ka visu viņa rakstura stūrgalvību laikam uzsūkuši mati, jo viņā tās nav itin nemaz.

—   Ak! — Tredlss smiedamies atteica. — Varu tev apliecināt, ka šie nelaimīgie mati jau kopš sendienām bijuši mans krusts un bēdas. Mana tēvoča sieva tos nevarēja ciest. Viņa teica, ka tie viņu ārkārtīgi kaitinot. Krietni daudz nepatikšanu tie man sagādāja arī toreiz, kad iemīlējos Sofijā. Vai, cik daudz!

—  Vai tad viņai pret tiem bija kādi iebildumi?

—   Viņai jau ne, — Tredlss atteica, — bet viņas vecākā māsa, nu, tā skaistule, — tā gan mani vilka uz zoba. Patiesību sakot, visas māsas par tiem smējās.

—   Jauki gan! — es noteicu.

—  Jā, — Tredlss piebalsoja pavisam vientiesīgi. — Mē3 visi uzjautrinājāmies. Māsas teica, ka Sofija manu matu šķipsnu glabājot rakstāmgalda atvilktnē, bet, lai tā nesprauktos ārā, to vajadzējis ieslodzīt grāmatā ar slēdzeņiem. Kā mēs par to smējāmies!

—   Starp citu, mīļo Tredls, — es ieminējos, — no tavas pieredzes es varbūt varu smelties kādu padomu. Kad tu saderinājies ar jauno lēdiju, par kuru tikko runājām, saki — vai tu griezies ar oficiālu bildinājumu pie viņas ģimenes? Vai, piemēram, notika kaut kas līdzīgs tam.,, nu tam, kas mums šodien stāv priekšā? — es uztraucies vaicāju.

—   Kā ne, — Tredlss atteica, un pār viņa uzmanībā saspringto seju pārslīdēja pārdomu mākulis, — man tas notikums, Koperfild, sagādāja diezgan daudz raižu. Sofija, redzi, ģimenē ir ļoti nepieciešama, un tādēļ nevienam no viņiem nenāca ne prātā, ka Sofija varētu kādreiz arī apprecēties. Viņi jau bija savā starpā izlēmuši, ka Sofija nekad neprecēsies, un saukāja to par vecmeitu. Tāpēc, kad es visai piesardzīgi par to ieminējos misis Krūlerai…

—   Vai tā ir viņas māte? — es taujāju.

—   Jā, māte, — Tredlss atbildēja, — cienīgtēva Horesa Krūlera laulātā draudzene… nu, un, kad nu es, cik piesardzīgi vien spēdams, par to ieminējos misis Krūlerai, iznākums bija tāds, ka viņa spalgi iekliedzās un zaudēja samaņu. Mēnešiem ilgi es vairs neuzdrošinājos no jauna iekustināt šo jautājumu.

—   Bet galu galā taču iekustināji? — vaicāju atkal.

—   To izdarīja cienīgtēvs Horess pats, — Tredlss atteica. — Lielisks cilvēks, paraugeilvēks visādā nozīmē… Viņš aizrādīja sievai, ka viņai, kā jau tas kristīgam cilvēkam pienākas, jābūt gatavai nest šo upuri (jo sevišķi tādā gadījumā, kad tas viss pagaidām vēl tik nenoteikts) un nav jāizturas pret mani neiecietīgi. Par sevi man jāsaka, Koperfīld, — goda vārds, es jutos kā plēsīgs putns, kas uzglūn šīs ģimenes ligzdai.

—   Bet māsas taču, jādomā, nostājās tavā pusē, Tredls?

—   Nu, to vis nevarētu teikt, — viņš atbildēja. — Kad misis Krūleru bijām cik necik apradinājuši ar šīm domām, vajadzēja vēl visu izstāstīt Sārai. Vai atceries? Sāra ir tā, kurai ar mugurkaulu kaut kas nav kārtībā.

—   Ļoti labi atceros.

—   Viņa sažņaudza rokas, — samulsis mani uzlūkodams, Tredlss turpināja, — aizvēra acis, k|uva svina pelēka, pilnīgi sastinga un divas dienas neēda nekā cita kā vienīgi ūdenī izmērcētus sausiņus, kurus tai iebaroja ar tējkaroti.

—   Kāda nepatīkama meitene, Tredls! — es piezīmēju.

—   Ak, ko tu runā, Koperfīld! — Tredlss iesaucās. — Viņa tomēr ļoti jauka meitene, tikai ārkārtīgi jūtīga. Patiesībā viņas visas ir tādas. Sofija vēlāk man stāstīja — viņai trūkstot vārdu, lai attēlotu, kādas sirdsapziņas ēdas viņa izcietusi, māsu kopdama. Es gluži labi varu iedomāties, kā viņa cieta, jo pats arī tai laikā jutos kā noziedznieks. Kad nu Sāra bija atguvusies, vēl bija jāpaziņo pārējām astoņām, un katra māsa šo vēsti uzņēma citādi, bet visas pārlieku jūtīgi. Divas mazās, kurām Sofija māca ābeci, tikai nesen vēl pārstāja mani nīst.

—   Beidzot taču viņas visas, jādomā, būs samierinājušās ar šo faktu? — es piebildu.

—   J-jā, visā visumā jau, jāteic, viņas ir apradušas ar šīm domām, — Tredlss atbildēja kā šaubīdamies. — Lieta tāda, ka mēs izvairāmies pieskarties šim jautājumam, un mana nenoteiktā nākotne un trūcīgie apstākļi viņām ir liels mierinājums. Tā gan būs nožēlojama aina, kad mēs kādreiz precēsimies. Tas vairāk atgadinās bēres nekā kāzas. Un visas viņas mani nīdīs par to, ka es būšu atņēmis viņām Sofiju.

Tredlsa godīgā, atklātā seja un skatiens, ar kādu viņš mani uzlūkoja, nopietni un reizē komiski galvu grozīdams, tagad, to atceroties, mani aizkustina vairāk nekā tobrīd, jo tobrīd es pats trīcēju un drebēju un galvā man bija tāds domu juceklis, ka pie kaut kā nopietni koncentrēt uzmanību nebiju nemaz spējīgs. Kad jau tuvojāmies mājai, kurā dzīvoja mis Spenlovas, mana pašsavaldība, šķiet, bija pavisam izsīkusi; laikam gan mans izskats būs bijis gaužām nožēlojams, jo Tredlss laipni ieteica man mazliet uzmundrināties kaut vai ar glāzi alus. Tas arī tika izdarīts, iegriežoties turpat kādā tuvējā viesnīcā, un tad Tredlss aizvadīja mani līdz mis Spenlovu namdurvīm.

Kamēr kalpone atvēra durvis un aizveda mūs cauri priekšnamam, kurā karājās barometrs, uz mazu, klusu viesistabu apakšstāvā, no kuras pavērās skats uz glītu dārzu, man visu laiku bija tāda neskaidra sajūta, it kā es būtu izlikts apskatīšanai. Tikpat miglaini atskārtu, ka jau sēžu uz dīvāna un skatos uz Tredlsa matiem, kuri, atbrīvoti no cepures, atkal izslienas gaisā kā tās ņiprās, mazās figūriņas, kas izlec no rotaļu tabakdozērn, kad noceļ tām vāku. Tāpat man likās, ka dzirdu, kā tikšķ vecmodīgs pulkstenis uz kamīna dzegas, un es cenšos savu untumaino sirdi piespiest pukstēt vienā taktī ar to, bet tā neklausa man. Tāpat likās, ka manas acis klīst apkārt cerībā ieraudzīt istabā kaut ko, kas liecinātu par Doras klātbūtni, bet neko tādu neatrod. Tāpat likās, ka dzirdu kaut kur tālumā ierejamies Džipu, kuram kāds tūdaļ aizspiež muti. Pēdīgi tik tikko neiegrūdu Tredlsu kamīnā, kad, meimurodams atmuguriski, lielā apjukumā nevarēju vien beigt klanīties divu mazu, kalsnu, pavecu, melni ģērbtu lēdiju priekšā — ikviena no viņām apbrīnojami atgādināja nelaiķa mistera Spenlova mūmiju.

—   Lūdzu, sēdietiesl — viena no mazajām lēdijām uzaicināja.

Kad, pārstreipuļojis pāri Tredlsam, es apsēdos uz kaut kā, kas šoreiz nebija kaķis (iepriekš biju uzsēdies kaķim virsū), biju atguvies jau tiktāl, lai noskārstu, ka misters Spenlovs ir bijis jaunākais ģimenē, ka māsu gadu starpība varētu būt kādi seši vai astoņi gadi un ka jaunākā māsa laikam gan būs šās apspriedes vadītāja, jo viņa turēja rokā manu vēstuli — tik pazīstama un tomēr tik dīvaina tā man izskatījās! — un caur lorneti to aplūkoja. Viņas abas bija ģērbušās vienādi, bet šī māsa savā tērpā izskatījās it kā jaunavīgāka: ar kādu nieciņu — mežģīņu apkaklīti vai aproci, saktu vai rokassprādzi — viņa bija pratusi to atdzīvināt. Abas turējās ļoti taisni, oficiāli, nosvērti, apvaldīti, mierīgi. Tā māsa, kurai nebija manas vēstules rokās, sakrustoja rokas pār krūtīm vienu virs otras kā elks.

—   Misters Koperfīlds, ja nemaldos, — māsa, kura turēja vēstuli rokā, uzrunāja Tredlsu.

Tāds sākums bija šausmīgs. Tredlsam nu nācās paskaidrot, ka misters Koperfīlds esmu es, un man — apliecināt tiesības valkāt šo vārdu, bet viņām — atteikties no sava viedokļa, it kā misters Tredlss patiesībā būtu misters Koperfīlds, — patīkams stāvoklis, neko teikt! Un piedevām vēl mēs visi skaidri dzirdējām, ka Džips atkal divreiz īsi ievaukšķas un atkal tiek apklusināts.

—   Mister Koperfīld! — mani uzrunāja māsa, kurai bija vēstule.

Kaut kā es uz to reaģēju — laikam palocījos — un kļuvu pati uzmanība, bet tad otra māsa pēkšņi iejaucās sarunā.

—   Mana māsa Lavīnija, kas šādos jautājumos vairāk saprot, pastāstīs jums, kā mēs esam nodomājušas rīkoties, lai abas puses varētu justies apmierinātas, — viņa paskaidroja.

Vēlāk dabūju zināt, ka mis Lavīniju turēja par autoritāti sirdslietās, jo agrāk te dzīvojis kāds misters Pidžers, dedzīgs vista spēlētājs, un ticis uzskatīts, ka viņš iemīlējies mis Lavīnijā. Mana personiskā pārliecība gan ir tāda, ka nav bijis nekāda pamata turēt misteru Pidžeru šādās aizdomās un ka šīs mīlestības jūtas piedēvētas gluži nevainīgam cilvēkam, vismaz nekad netiku dzirdējis, ka viņš jel kādreiz būtu mēģinājis tās parādīt. Tomēr mis Lavīnija un mis Klarisa abas nešaubīgi ticēja, ka misters Pidžers kairā ziņā būtu atzinies mīlestībā, ja vien jaunības laikos (apmēram sešdesmit gadu vecuma) nebūtu iedragājis veselību, pārmērīgi lietodams alkoholiskos dzērienus, un ja vēlāk, veselību saglābt gribēdams, nebūtu partempies Bātas ūdeni*. Viņām pat bija aizdomas, ka misters Pidžers nomiris aiz slepenas mīlas mokām, tomēr jāteic, ka māsu dzīvoklī bija viņa portrets ar gaužām gaļīgu degunu — mīlas mokas uz to acīmredzot nemaz nebija iedarbojušās.

—   Pagātnei nepieskarsimies, — mis Lavīnija atbildēja.

—   Mūsu nabaga brāļa nāve to ir izlīdzinājusi.

—   Mēs ar savu brāli Frānsisu neuzturējām tuvus radnieciskus sakarus, — mis Klarisa ieteicās, — bet mūsu starpā nebija arī nekādu nesaskaņu vai ķildu. Frānsiss gāja savu ceļu, mēs — savu. Mēs spriedām, ka abu pušu interesēs tā būs labāk. Un bija arī.

Abas māsas, kad runāja, mēdza mazliet saliekties uz priekšu, bet apklusdamas nopurināja galvu un atkal izslējās taisni. Mis Klarisa savas rokas nepakustināja. Brīžam viņa ar pirkstu galiem it kā spēlēja kādu melodiju — man likās, ka tie bija menueti vai marši, — bet roku stāvokli nemainīja.

—   Ar mūsu brāļa Frānsisa nāvi mūsu brāļameitas stāvoklis vai, pareizāk sakot, tas stāvoklis, uz kādu bija cerēts nākotnē, ir stipri mainījies, — mis Lavīnija sacīja,

—  un mums šķiet, ka tāpēc arī mūsu brāļa domas attiecībā uz viņas stāvokli varētu būt mainījušās. Mums nav iemesla šaubīties par to, mister Koperfīld, ka jūs esat džentlmenis ar teicamām īpašībām un krietnu raksturu, kā arī par to, ka jūs esat iecerējis mūsu brā|ameitu — vai vismaz jums liekas, ka esat iecerējis.

Kā parasti, kad vien man gadījās izdevība, es apliecināju, ka neviens nekad nevienu tā nav mīlējis, kā es mīlu Doru. Tredlss kaut ko nomurmināja, mani atbalstīdams.

Mis Lavīnija vēra jau muti, lai kaut ko iebilstu, bet mis Klarisa aizsteidzās tai priekšā — acīmredzot viņai bija neizsakāma vēlēšanās jo biežāk pieminēt brāli Frānsisu.

—   Ja Doras māte, — viņa teica, — apprecēdamās ar mūsu brāli Frānsisu, tūliņ būtu pasacījusi, ka vīra ģimenei nebūs vietas pie viņu pusdienu galda, tas abu pušu interesēm būtu bijis labāk.

—   Māsa Klarisa, — mis Lavīnija iebilda, — varbūt par to mēs tagad labāk nerunāsim.

—   Māsa Lavīnija, bet tam ir tiešs sakars ar pārrunājamo jautājumu! — mis Klarisa attrauca. — Par to jautājuma daļu, kur tu viena pati esi kompetenta spriest, es neatļaušos izteikties. Bet, kas attiecas uz jautājuma otru daļu, tad tur man ir balsstiesības un savi ieskati. Abu pušu interesēs būtu bijis labāk, ja Doras māte, apprecēdamās ar mūsu brāli Frānsisu, tūliņ būtu pateikusi, kādi viņas nodomi. Tad mēs būtu zinājušas, kas mums gaidāms. Mēs būtu pateikušas: «Esiet tik laipna un neaiciniet mūs nemaz!» — un līdz ar to būtu novērsts pamats jebkādām iespējamām domstarpībām.

Kad mis Klarisa bija nopurinājusi galvu, mis Lavīnija atkal caur lorneti ielūkojās manā vēstulē un ņēma vārdu. Viņam abām, starp citu, bija mazas, apaļas, spīdīgas acis kā putniem, un ari pašas viņas ļoti līdzinājās putniem: kustības asas, ātras un spējas, — un posties un saglaust sev spalviņas viņas prata tieši kā kanārijputniņi.

Kā jau teicu, mis Lavīnija ņēma vārdu:

—   Jūs lūdzat no manas māsas Klarisas un manis atļauju apmeklēt mūsu māju kā oficiāls mūsu brāļameitas līgavainis.

—   Ja, teiksim, mūsu brālis Frānsiss… — mis Klarisa atkal metās vidū (ja drīkstu tik rāmu un mierīgu iejaukšanos dēvēt par mešanos), — vēlējās ap sevi just Doktoru apvienības un tikai un vienīgi Doktoru apvienības atmosfēru, sakiet — kādas mums varēja būt tiesības vai vēlēšanās pret to kaut ko iebilst? Protams, nekādas. Mēs nekad neesam vēlējušās kādam uzmākties ar savu sabiedrību. Bet kāpēc to nevarēja klaji pateikt? Lai tad ari ir mūsu brālim Frānsisam un viņa sievai sava sabiedrība, bet mums ar māsu Lavīniju — sava! Es domāju, mēs varam gan sev to atrast.

Tā kā šie vārdi likās domāti man un Tredlsam, mēs abi kaut ko atbildējām; Tredlsa atbilde nebija sadzirdama, bet es, šķiet, sacīju, ka tas ir ļoti cēli un visiem dara godu. Man nav ne mazākās nojausmas, ko es ar to biju gribējis pateikt.

—   Māsa Lavlnija, — sacīja mis Klarisa, atvieglojusi sirdi, — tu vari turpināt, mīļā.

Mis Lavīnija turpināja:

—   Mister Koperfild, mana māsa Klarisa un es — mēs nopietni pārdomājām jūsu vēstuli. Mēs neko neizlēmām, pirms nebijām to parādījušas brāļameitai un kopīgi ar viņu pārrunājušas. Mums nav ne mazāko šaubu, ka jūs domājaties viņu mīlam.

—   Domājos, kundze! — es dedzīgi iesāku. — Ak…

Bet mis Klarisa pablisināja uz mani acis (gluži kā ņiprs

kanārijputniņš) — tas nozīmēja, ka orākulu nedrīkst pārtraukt, un es atvainojos.

—   Mīlestība, — iesāka mis Lavīnija un pameta skatienu uz māsu, it kā gaidīdama savu vārdu apstiprinājumu, un to viņa arī deva, pēc katra teikuma palocīdama

f

;alvu, — nobrieduša cilvēka mīlestības jūtas vairās skauma. Tādas mīlestības balss ir klusa. Tā ir kautra un atturīga, tā slēpjas un gaida, gaida… Tā ir kā nobriedis auglis. Gadās, dzīve aiziet, bet mīlestība vēl slēpjas ēnā un gaida savu piepildījumu.

Protams, toreiz es nezināju, ka viņas vārdos slēpjas aplinku norādījums uz viņas pašas iedomāto romānu ar nabaga cietēju misteru Pidžeru, bet, redzēdams, cik nozīmīgi mis Klarisa loka galvu, es sapratu, ka šiem vārdiem tiek piedēvēta liela nozīme.

—   Jaunu ļaužu vieglā jūsma — salīdzinājumā ar tādu mīlestību es saucu to par vieglu jūsmu — ir tas pats, kas smilts salīdzinājumā ar klinti, — mis Lavīnija turpināja savu runu. — Grūti paredzēt, vai tā būs ilgstoša, vai tai ir stingri pamati, un tāpēc mēs ar māsu Klarisu ilgi lauzījām galvas, kā mums šajā gadījumā rīkoties, mister Koperfild un mister…

—   Tredlss, — mans draugs pasteidzās atgādinat savu vārdu, redzēdams, ka mis Lavīnijas skatiens pievēršas viņam.

—   Piedodiet, lūdzu! No Iekšējā Tempļa, ja nemaldos? — mis Lavinija ievaicājās, atkal ieskatīdamās vēstulē.

Tredlss atteica: — Tieši tā, — un nosarka pār visu seju.

Lai gan nekas tāds vēl nebija pateikts, kas manu sirdi varētu iedrošināt, man tomēr radās nojauta, ka abas mazās māsas, it sevišķi mis Lavinija, ļoti priecājas par to, ka viņu mājas dzīvē nu radies jauns, daudzsološs interešu objekts, par kuru nu varēs pēc sirds patikas pārdomāt un patiksmināties, un es jutu austam sev gaišu cerību staru. Man likās, ka mis Lavīnijai sagādātu neizsakāmu prieku uzraudzīt divus tādus jaunus mīlētājus kā mani un Doru un ka mis Klarisai savukārt būtu ne mazāks prieks vērot, kā māsa mūs uzrauga, paturot savā pārziņā to jautājuma daļu, kas bija viņas kompetencē. Tad nu man radās drosme, un es viskvēlākajiem vārdiem ņēmos apgalvot, ka mīlu Doru stiprāk, nekā to spēju izteikt, daudz stiprāk, nekā to kāds spēj iedomāties, ka visi mani draugi zina, cik ļoti es viņu mīlu, ka Agnese, tante, Tredlss — visi, kas vien mani pazīst, zina, cik dziļas ir manas jūtas, zina, ka šī mīlestība ir mani mācījusi daudz nopietnāk skatīties uz dzīvi. Piesaucu Tredlsu, lai tas apliecina, cik patiesi ir mani vārdi. Un Tredlss tā iedegās, it kā būtu meties karstās parlamenta debatēs, un patiešām arī lieliski veica savu uzdevumu — apstiprināja visu, ko biju sacījis, nodeva par mani visatzinīgāko atsauksmi —, un tas viss viņam padevās tik vienkārši, prātīgi un lietišķi, ka abas lēdijas acīm redzami bija aizkustinātas.

—   Es runāju, ja varētu tā izteikties, kā cilvēks, kuram jau ir zināma pieredze šādās lietās, — Tredlss sacīja, — jo pats esmu saderinājies ar jaunu lēdiju — ar vienu no desmit māsām, Devonšīras palīgmāeītāja meitām, — bet patlaban nemaz nav paredzams, kad mēs varēsim apprecēties.

—  Jūs, mister Tredls, tātad varat apstiprināt manis izteiktās domas, — mis Lavinija piezīmēja, acīmredzot iegūdama jaunu interesi par Tredlsu, — ka īsta mīlestība ir kautra un bikla, ka tā spēj gaidīt un gaidīt?

—   Pilnīgi vienis pratis ar jums, kundze, — Tredlss atteica.

Mis Klarisa uzlūkoja mis Lavīniju un skumji nogrozīja galvu. Mis Lavinija izteiksmīgi paskatījās uz mis Klarisu un izdvesa vieglu noputu.

—   Māsa Lavīnija, — mis Klarisa sacīja, — še, ņem manu ožamo flakoniņu.

Mis Lavīnija dziļiem elpas vilcieniem ieoda aromātisko etiķi un atžirga, bet mēs ar Tredisu tikmēr līdzjūtīgi noraudzījāmies viņā. Pēc tam viņa turpināja atkal, tikai vārgākā balsī:

—   Mēs ar māsu ilgi nevarējām izšķirties, mister Tredls, kādu nostāju mums ieņemt pret mīlestibu, kāda iedegusies vai šķietami iedegusies tādu jaunu ļaužu sirdīs, kādi ir jūsu draugs misters Koperfīlds un mūsu brāļameita.

—   Mūsu brāļa Frānsisa meita, — piebilda mis Klarisa. — Ja mūsu brāļa Frānsisa sieva tai laikā, kad viņa vēl dzīvoja, būtu turējusi par iespējamu (kaut gan, protams, viņai bija neapstrīdamas tiesības rīkoties tā, kā atzina par labāku) uzaicināt vīra ģimeni pie sava pusdienu galda, tad šobrīd mēs labāk pazītu sava brāļa Frānsisa bērnu. Turpini, māsa Lavīnija!

Mis Lavīnija apgrieza vēstuli otrādi, ar sākuma lappusi uz augšu, un caur lorneti pārlaida acis savām turpat uz maliņas ļoti rūpīgi uzrakstītajām piezīmēm.

—   Mums mister Tredls, liekas, ka visprātīgākais būs, ja mēs pašas novērojot pārbaudīsim viņu jūtas, — viņa sacīja. — Patlaban mēs par tām nekā nezinām un nevaram spriest, cik dziļas un nopietnas tās ir. Tāpēc mēs arī tiktāl nākam pretī mistera Koperfīlda priekšlikumam, ka atļaujam viņam apmeklēt mūsu brāļameitu.

—   Nekad es neaizmirsīšu jūsu laipnību, dārgās kundzes! — es atvieglots izsaucos, jo viss smagais nemiera slogs nu novēlās no sirds.

—   Tomēr, — mis Lavīnija turpināja, — tomēr mēs vēlētos, mister Tredls, pagaidām uzlūkot šos apciemojumus par tādiem, kas domāti mums. Mēs nevaram dot savu piekrišanu mistera Koperfīlda un mūsu brāļameitas derībām, iekāin mums nebūs radusies izdevība…

—   Iekām tev, māsa Lavīnija, nebūs radusies izdevība, — mis Klarisa izlaboja.

—   Nu, lai būtu tā, — mis Lavīnija atteica nopūzdamās, — iekām man nebūs radusies izdevība novērot viņus.

—   Koperfīld, — Tredlss pievērsās man, — šķiet, tu taču atzīsi, ka tev parāda lielu uzmanību un pretimnākšanu.

—   Esmu priecīgs! — es izsaucos. — Esmu bezgala pateicīgs!

—   Tadā gadījumā, — mis Lavīnija turpināja, vēlreiz ieskatīdamās savās piezīmēs, — atļaudamas misteram Koperfīldam mūs apmeklēt tikai ar tādiem noteikumiem, mēs lūgtu, lai viņš ar godavārdu svēti nosolās, ka, rnuins nezinot, nemeklēs nekādus citus ceļus, kā sazināties ar mūsu brāļameitu. Un vēl mēs lūgtu, lai viņš nepieņem nekādu lēmumu attiecībā uz mūsu brāļameitu, iekāms nav aprunājies ar mums…

—   Ar tevi, māsa Lavīnija, — mis Klarisa atkal pārtrauca.

—   Lai būtu tā, Klarisa! — mis Lavīnija piekāpīgi noteica. — Ar mani — un saņēmis mūsu piekrišanu. Šādus noteikumus mēs uzskatām par obligātiem, un tie nedrīkst tikt pārkāpti. Lai šai lietā nerastos nekādi pārpratumi, mēs uzaicinājām misteru Koperfīldu ierasties šodien kopā ar kādu savu tuvu draugu, — te viņa pamāja ar galvu Tredlsam, kas tūdaļ palocījās. — Ja misters Koperfīlds vai arī jūs, mister Tredls, kaut mazliet šaubāties, vai dot šādu solījumu, es lūdzu jūs vēl iepriekš labi pārdomāt.

Nevaldāmā jūsmā es iesaucos, ka te nav ne mirkli, ko pārdomāt. Lielā uzbudinājumā es devu prasīto solījumu, piesaucu Tredlsu par liecinieku un pateicu, ka es būtu pēdējais nelietis, ja iedomātos to lauzt.

—   Pagaidiet! — izsaucās mis Lavīnija, paceldama roku. — Pirms vēl jūs, džentlmeņi, ar savu ierašanos bijāt sagādājuši mums prieku, mēs nolēmām atstāt jūs uz ceturtdaļstundu vienus, lai jūs pārdomātu šo jautājumu. Ar jūsu laipnu atļauju — mēs pazūdam uz brītiņu.

Veltīgi nopūlējos viņas pārliecināt, ka nekāda pārdomāšana vairs nav vajadzīga. Viņas stingri palika pie sava, ka uz šo noteikto laiku viņām jāiziet. Un tā šie divi putniņi, cienības apdvesti, iztipināja ārā, bet es paliku, saņēmu Tredlsa apsveikumus un jutos tā, it kā pēkšņi būtu nokļuvis laimes salā. Tieši ceturtdaļstundas tikpat cienīgi, kā izgājušas, viņas atkal ieradās. Izejot viņu drēbes nočaukstēja, kā no rudens lapām darinātas, un tāpat tās nočaukstēja, viņām ienākot.

Vēlreiz nosolījos pildīt visus priekšrakstus un noteikumus.

—   Māsa Klarisa, — mis Lavīnija sacīja, — pārējais ir lavā ziņā.

Mis Klarisa, tagad pirmoreiz atlaidusi vaļā uz krūtīm sakrustotās rokas, paņēma vēstuli un savukārt ieskatljas piezīmēs.

—   Mums būtu prieks redzēt misteru Koperfīldu pie mūsu pusdienu galda ik svētdienas, — mis Klarisa sacīja, — ja tas viņam pieņemami. Pusdienas ēdam pulksten trijos.

Es palocījos.

—   Darbdienās mēs viņu ar prieku sagaidīsim tējas laikā. Tēju mēs dzeram pusseptiņos.

Es atkal palocījos.

—   Divas reizes nedēļā, — mis Klarisa piebilda, — bet nekādā ziņā biežāk.

Vēlreiz palocījos.

—   Mis Trotvudai, kuru misters Koperfilds piemin vēstulē, — mis Klarisa turpināja, — varbūt labpatiksies mūs apmeklēt. Ja izrādītos, ka šādas satikšanās būtu vēlamas abu pušu interesēs, mēs labprāt pieņemsim mis Trotvudu un savukārt ieradīsimies ar vizīti pie viņas. Ja turpretī izrādīsies, ka abu pušu interesēs labāk atturēties no savstarpējām vizītēm (kā tas bija ar mūsu brāli Frānsisu un viņa ģimeni), nu, tad ir cita lieta!

Es ņēmos apliecināt, ka tante jutīsies pagodināta un iepriecināta iepazīties ar viņām, kaut gan, jāteic, nebiju gluži pārliecināts, ka viņas varēs saprasties. Tā kā vienošanās nu bija panākta un apstiprināta, es vēlreiz viņām no sirds pateicos un noskūpstiju roku vispirms mis Klarisai, tad mis Lavīnijai.

Mis Lavīnija piecēlās un, atvainojusies Tredlsam, ka mēs viņu uz brīdi atstājam, aicināja mani sev līdzi. Satraukumā trīsēdams, es sekoju viņai blakusistabā. Tur es ieraudzīju savu dievināto meiteni; ausis aizspiedusi un seju pret sienu pagriezusi, viņa stāvēja aizdurvē, un turpat trauku sildāmā krāsniņā gulēja Džips ar dvielī ievīsstītu galvu.

Ai, cik viņa bija skaista melnajā tērpā, kā viņa elsoja un raudāja un negribēja nākt ārā no aizdurves! Un cik mēs bijām mīļi viens pret otru, kad viņa beidzot tomēr iznāca! Un kādā svētlaimē es peldēju, kad, izvilkuši nepārtraukti šķavājošo Džipu no krāsniņas dienas gaismā, mēs atkal visi trīs bijām kopāl

—   Mana sirdsmīļotā Dora! Tagad mana uz visiem laikiem!

—   Ai, nerunā tā! — lūdzās Dora. — Lūdzu, lūdzu, nerunā tā!

—   Dora, vai tad tu neesi mana, mana uz mūžu?

—   Jā, jā, protams, tava! — izsaucās Dora. — Bet man tik ļoti bail.

—   Bail, manu mīļumiņ?

—   Ai, jā! Man viņš nepatīk! — Dora sacīja. — Kāpēc viņš neiet projām?

—   Kurš tad, manu dzīvībiņ?

—   Tavs draugs, — Dora atteica. — Kas viņam te darāms? Viņam gan jābūt lielam muļķim!

—   Sirsniņ manu! — (Nekas gan nevarēja tā valdzināt kā viņas bērnišķīgi nevainīgā izturēšanās!) — Viņš ir visjaukākais cilvēks!

_— Bet mums nemaz nav vajadzīgi tādi visjaukākie cilvēki! — Dora uzmeta lūpu.

—   Manu dārgumiņ, — es iebildu, — tu drīz ar viņu iepazīsies, un viņš tev patiks labāk kā jebkurš cits. Drīz atbrauks šurp mana tante, un ari to tu iemīlēsi vairāk par visiem, kad iepazīsi.

—   Nē, nē, lūdzu, neved viņu šurp! — Dora, šausmās apveltīdama mani ar skūpstu, lūdzās, rokas salikusi. — Neved! Es zinu, viņa ir pūcīga, ļauna veca tante! Neļauj viņai braukt šurp, Dodij! — Tā viņa bija pārveidojusi vārdu «Deivids».

Mēģināt viņu pārliecināt tobrīd nebija nozīmes; es sāku smieties, apbrīnoju viņu, biju bezgala iemīlējies un bezgala laimīgs, bet viņa parādija man Džipa jaunāko triku — kā tas prot kaktiņā stāvēt uz pakaļkājām — ilgāk par zibens uzliesmojuma mirkli viņš gan nenostāvēja, jo tūlīt atkrita uz visām četrām, — un es nezinu, cik ilgi es tur būtu palicis, pavisam aizmirsdams Tredlsu, ja mis Lavīnija neienākusi un ncaizvedusi mani projām. Mis Lavīnija ļoti mīļoja Doru (viņa man teica, ka Dora izskatoties uz mata tāda, kāda viņa pati bijusi savās jaunās dienās, — cik ļoti gan mis Lavinija tad bija pārvērtusies!) un apgājās ar viņu kā ar paijiņu. Gribēju Doru pierunāt, lai nāk un iepazīstas ar Tredlsu, bet, tiklīdz sāku par to runāt, viņa aizskrēja uz savu istabu un ieslēdzās. Atgriezos pie Tredlsa viens pats, un tūlīt arī mēs gājām projām.

—    Nu, veicās taču labāk, nekā varēja gaidīt, — Tredlss sacīja, — un vecās lēdijas šķiet gluži piemīlīgas dāmas. 'Es nebrīnīšos, Koperflld, ja tu apprecēsies dažus gadus

agrāk nekā es.

—   Vai tava Sofija, Tredls, spēiē kādu mūzikas instrumentu? — es ievaicājos, juzdamies lepns savā sirdī.

—   Viņa diezgan labi spēlē klavieres, tā ka var mācīt arī jaunākās māsas, — Tredlss atbildēja.

—  Vai viņa dzied arī? — es prašņāju tālāk.

—   Nu, tā, uzdzied jau pa dziesmiņai, lai uzjautrinātu māsas, kad tām slikts garastāvoklis. Bet mācījusies dziedāt nav.

—  Vai ģitāras pavadībā viņa nedzied? — es nerimos

taujāt.

—  Ai, nē! — Tredlss atteica.

—   Gleznot arī prot?

—   Nē, nemaz, — Tredlss atteica.

Apsolīju Tredlsam prieku noklausīties Doras dziedāšanā un apskatīt dažus viņas puķu gleznojumus. Viņš apgalvoja, ka tas viņam tiešām sagādāšot prieku, un mēs roku rokā ļoti pacilāti un priecīgi soļojām mājup. Es viņu uzvedināju pastāstīt vēl kaut ko par Sofiju, un, kad Tredlss sāka runāt, viņa vārdos izskanēja tik liela mīlestība un paļāvība uz savu meiteni, ka to varēja tikai apbrīnot. Domās salīdzinādams Sofiju ar Doru, es, protams, jutos daudz pārāks, tomēr nevarēju neatzīt, ka arī Tredlsa izraudzītā meitene ir brīnišķīga un viņam piemērota.

Protams, tantei es tūlīt pavēstīju par saviem panākumiem šai apspriedē un atstāstīju visos sīkumos, kas tur ticis runāts un darīts. Viņa bija laimīga, redzēdama, cik es esmu laimīgs, un apsolījās vistuvākajā laikā apmeklēt Doras tēvmāsas. Tomēr vakarā, kad es rakstīju Agnesei vēstuli, viņa tik ilgi staigāja no vienas istabas otrā, ka es jau sāku bažīties, vai tikai viņa nav nodomājusi tā staigāt līdz pat ritam.

Vēstule Agnesei bija pilna kvēlas pateicības; es pastāstīju viņai, kādus lieliskus panākumus esmu guvis, sekodams viņas padomam. Atbilde pienāca ar nākamo pastu. Agneses vēstule iededza manā sirdī jaunas cerības, tā bija nopietna un moža. Kopš šā brīža Agnese allaž bija moža.

Darba man tagad bija pilnas rokas, vairāk neka jebkad. Patnija salīdzinājumā ar Haigetu, kurp es katru dienu nostaigāju, atradās daudz tālāk, bet man, protams, gribējās būt tur tik bieži, cik vien iespējams. Atļauju ierasties uz tēju es praktiski nespēju izmantot un tāpēc lūdzu mis Lavīniju atļaut man katru sestdienas pēcpusdienu pavadīt pie viņām, protams, nezaudējot ar to tiesības uz svētdienu. Tā nu nedēļas beigas pavēra man brīnišķīgas perspektīvas un visa nedēļa aizritēja vienas gaidas.

Cik viegli man kļuva ap sirdi, kad izrādījās, ka mana

tante ar Doras tēvtnāsām galu galā tomēr saprotas labāk", nekā biju cerējis! Tante, kā solījusies, driz vien pēc notikušās apspriedes apmeklēja viņas, un paris dienu vēlāk Doras tēvmāsas ceremoniāli, kā pienākas, atbildēja ar pretvizīti. Vēlāk šiem savstarpējiem apciemojumiem bija jau daudz vienkāršāks, draudzīgāks raksturs un tic atkārtojās ik pa trim četrām nedēļām. Es zināju gan, ka mana tante dažu labu reizi sarūgtināja Doras tēvmāsas, jo galīgi neievēroja pieņemto smalko paražu: braukt īrētā ekipāžā, bet gāja uz Patniju kājām un mēdza ierasties tur visneparastākajos laikos, piemēram, tūlīt pēc brokastīm vai īsi pirms tējaslaika; tāpat viņa arī galīgi ignorēja civilizētās pasaules aizspriedumus par cepures valkāšanas veidu un parasti uzbāza to galvā, kā nu kuru brīdi pagadījās. Tomēr Doras tēvmāsas drīz vien aprada ar domu, ka mana tante nu reiz ir tāda ekscentriska lēdija ar mazliet vīrišķīgu raksturu un dziļu saprātu, un, kaut arī mis Trotvuda dažu reizi labprāt paplucināja abu māsu spalviņas, izklāstīdama savus ķecerīgos uzskatus par vienu vai otru smalku paražu, viņa tomēr mani tik ļoti mīlēja, ka spēja arī atteikties no savām dīvainībām, lai nebojātu vispārējo saskaņu.

Tikai viens vienīgs mūsu mazās sabiedrības loceklis neparko negribēja pieskaņoties pašreizējiem apstākļiem — tas bija Džips. Manu tanti ieraudzījis, viņš ikreiz atņirdza zobus, cik tik spēja, un palīda zem krēsla, neganti, zvērīgi ņurdēdams, bet brīžam arī iekaukdamies tik žēlabaini, it kā paciest tantes klātbūtni būtu pāri viņa spēkiem. Izmēģinājās ar viņu daždažādi: gan glaudīja, gan rāja, gan iepēra, pat aizveda līdzi uz Bakingemas ielu (kur tas tūdaļ — ak šausmas! — metās virsū diviem kaķiem), tomēr nekas nelīdzēja — tantes sabiedrība tam bija un palika neciešama. Reizēm tas gan luncinājās un kādu mirklīti likās labs un mīlīgs, bet tūlīt jau arī izslēja savu strupo degunteli un ņēmās tā gaudot, ka cits nekas neatlika — vajadzēja aizt.it tam acis un pašu ietupināt trauku sildāmajā krāsniņā. Pēdīgi Dorai ik reizi, tiklīdz paziņoja par tantes ierašanos, vajadzēja ievīstīt viņu dvielī un novietot šajā paslēptuvē.

Mūsu dzīve nu ritēja pa gludu taku, tikai viens apstāklis mani vēl mulsināja. It kā norunājuši Doru visi uzskatīja par kaut ko līdzīgu rotaļlietiņai vai lellītei. Tante, ar kuru Dora pamazām jau bija iedraudzējusies, vienmēr sauca viņu tikai par mazo Ziediņu, bet mis Lavīnijai nebija

lielāka prieka kā pakalpot Dorai, ieviļņot viņai matus, izgreznot apģērbu, lutināt viņu kā mazu bērniņu. Ko vien darīja mis Lavīnija, visu to, pats par sevi saprotams, atkārtoja viņas masa. Man tas likās pavisam dīvaini, bet viņas visas pret Doru izturējās tieši tāpat kā Dora pret Džipu.

Beigu beigās es saņēmos un nolēmu ar Doru par to aprunāties, un tā kādu dienu, kad mēs abi pastaigājāmies (mis Lavīnija nesen bija mums atvēlējusi šādas pastaigas divatā), es ieminējos, ka man gribētos, lai viņa dara galu šīm savādajām attiecībām.

—  Jo tu taču, manu mīlulīt, pati zini, ka neesi vairs nekāds bērns, — es aizrādīju.

—   Nu lūki — Dora izsaucās. — Nu tu dusmojies uz mani!

—   Dusmojos, mīļo draudziņ?

—   Visi taču ir tik laipni pret mani, un es esmu ļoti laimīga, — Dora paskaidroja.

—   Protams! — es atbildēju. — Bet, mana sirdsmīļā, tu varētu būt tikpat laimīga arī tad, ja pret tevi izturētos, kā īstenībā pienākas.

Dora pavērās manī ar burvīgu, pārmetuma pilnu skatienu un sāka šņukstēt, teikdama — kādēļ gan es tik ļoti cenšoties iegūt viņas roku, ja nemīlot viņu. Un kādēļ es vispār nepametot viņu, ja viņa man tik neciešama!

Ko citu gan man bija darīt, ja ne skūpstīt šis saraudātās acis un apliecināt, ka dievinu viņu!

—   Es taču esmu tik ārkārtīgi jūtīga, — Dora žēlojās, — tu nedrīksti būt cietsirdīgs pret mani, Dodijl

—   Cietsirdīgs, manu dārgumiņ! Vai tad es vispār gribu vai spēju būt cietsirdīgs pret tevi!

—   Nu tad nemeklē manī trūkumus, — Dora atteica, savilkdama lūpiņas rožu pumpurā, — un es būšu laba meitene.

Biju galīgi sajūsmināts, kad Dora reiz pat labprātīgi lūdza mani iedot viņai pavārgrāmatu, par kuru reiz biju runājis, un ierādīt saimniecības rēķinus, kā tiku solījies. Pavārgrāmatu es atnesu jau nākamajā apciemojumā (biju licis to skaisti iesiet, lai tā izskatītos mazāk atbaidoša); kad kopīgi klaiņojām pa pļavām, es parādīju viņai arī kādu vecu savas tantes mājturības ierakstu grāmatu un uzdāvināju vēl tāfelīšu komplektu, kārbiņu ar grifelēm un mazu, glītu kastīti zīmuļu glabāšanai, lai viņa varētu praktizēties saimniecības rēķinos.

Tomēr pavārgrāmata sagādāja Dorai tikai galvassāpes, bet skaitļi — asaras. Viņa apgalvoja, ka tie nekādi negribot saskaitīties. Tāpēc Dora tos visus labāk nodzēsa un to vietā uz tāfelitēm zīmēja puķu pušķus vai mani un Džipu.

Tad es lūkoju izmantot mūsu pastaigas sestdienas pēcpusdienās, lai rotaļīgā veidā ar vārdiem mēģinātu iemācīt Dorai kaut ko no mājturības zinībām. Tā, piemēram, kad gājām kādreiz gar gaļas pārdotavu, es ieteicos:

—   Nu iedomāsimies, sirsniņ, ka esam jau apprecējušies un tu tagad ej nopirkt pusdienām jēra cisku. Vai tu zināsi, kā to nopirkt?

Doras jaukajā sejiņā tādos gadījumos iezagās nepatika, un viņa parasti atkal sakļāva lūpas pumpuriņā, it kā gribēdama ar skūpstu apklusināt mani.

—   Vai tu zināsi, kā to nopirkt, mīļo meitenīt? — es reizumis vēl centos izlikties neatlaidīgs.

Dora kļuva brīdi domīga, bet tad, uzvaroši smaidīdama, atbildēja, piemēram, šādi:

—   Ak, nu, miesnieks taču zinās, kā to pārdot, — kālab man tas vēl būtu jāzina? Tu gan esi muļķa zēnsl

Tā reiz, nejauši iemetis aci pavārgrāmatā, es pavaicāju Dorai, ko gan viņa darītu, ja mēs, teiksim, būtu apprecējušies un man iekārotos pamieloties ar sutinātu jēra gaļu īru gaumē — ar kartupeļiem un sīpoliem; Dora atbildēja, ka viņa liktu kalponei tādu pagatavot, un tad, abām rociņām apņemdama manu elkoni, plaukšķināja un smējās tik burvīgi, ka es biju savaldzināts vairāk nekā jebkad.

Galu galā iznāca tā, ka pavārgrāmata lika nolikta kaktiņā un tās galvenais uzdevums bija — kalpot par pjedestālu Džipam, kad tas stāvēja uz pakaļkājām. Dora bija tik iepriecināta, ka tai beidzot izdevies iemācīt Džipu stāvēt uz grāmatas un turēt mutē zīmuļu kastīti, ka es jutos ļoti laimīgs par šo pirkumu.

Mēs atkal atgriezāmies pie ģitāras, puķu gleznošanas un romances par dejošanas jaukumu — tralalā! — un tā mums laimes pietika veselai nedēļai. Dažreiz man iešāvās prāta, cik labi būtu, ja es uzdrošinātos mis Lavīnijai kaut kādā veidā aizrādīt, lai viņa neizturas pret manu sirdsmilulīti kā pret paijiņu, bet dažbrīd pēkšņi atskārtu, ka pats esmu ieslidzis šai kopīgajā vājībā un rotaļājos ar Doru kā ar lelli — tomēr las gan reti gadījās.

.

## XLII NODAĻA

Ļauna rīcība.

Man ir tāda sajūta, it kā pat šais lappusēs, kaut tās nav domātas svešu acīm, tikai manējām vien, nevajadzētu rakstīt, ar kādu dziļu atbildības sajūtu pret Doru un viņas tēvmāsām es mācījos to sasodīto stenogrāfiju un tās izmantošanu praksē. Pie visa tā, ko esmu jau pastāstījis par savu izturību un neatlaidību tajā savas dzīves posmā, par pacietību un neizsīkstošo enerģiju, kas tolaik manī sāka nobriest un kas, manuprāt, ir mana rakstura stiprākā puse, ja vispār manam raksturam ir kāda stiprā puse, — atskatīdamies tagad atpakaļ, varu vēl piebilst, ka tieši šī atbildības sajūta ir manu panākumu avots. Man dzīvē ļoti veicies — cik nebūs tādu, kas ir strādājuši daudz vairāk, bet panākumu guvuši daudz mazāk, tomēr es nekad nebūtu paveicis to, ko esmu paveicis, ja tolaik nebūtu sevi pieradinājis pie noteiktības, kārtības un cītības, ja es nebūtu iemācījies koncentrēt visu uzmanību zināmā brīdī tikai uz vienu lietu, nedomājot par to, ka nākamā tepat, tepat jau min pirmajai uz papēžiem. Dievs liecinieks, es nerakstu to, gribēdams sevi cildināt. Tam, kas atmiņās pārstaigā visu savu dzīves ceļu, kā es to tagad daru no lappuses lappusē, vajag būt patiesi izcilam cilvēkam, ja viņam nenākas nožēlot, ka nav pratis visas savas spējas lietā likt, ka palaidis garām daudzas iespējas, ka daudzkārt kļūdījies un ļāvis pretrunīgām jūtām, kas cīnījušās viņa krūtīs, locīt viņa mūža taku. Es negribu apgalvot, ka dabas dotās dāvanas nebūtu arī veltīgi izšķērdējis. Gribu teikt tikai to: lai kādu darbu es savā dzīvē darīju, es centos to padarīt, cik vien labi iespējams» lai kam es pieķēros, es pieķēros ar sirdi un dvēseli, lai tie bija lieli vai mazi pasākumi, es visiem nodevos ar vienādu nopietnību. Nekad neesmu ticējis, ka cilvēks ar savām dabas dotībām vai iegūtām spējām vien, bez nopietna, neatlaidīga darba var dzīvē tālu tikt. Nē, tas vēl pasaulē nav pieredzēts. Var jau gadīties, ka vienam otram talantam, savienojoties ar laimīgu izdevību, izdodas uz sliet abus statņus kāpnēm, pa kurām tas pakāpjas augšup, bet kāpņu šķērskokiem, lai uz tiem varētu stingri un droši stāvēt, jābūt no izturīga materiāla, un te nu nekas nevar stāties dedzīga, neatlaidīga, nopietna darba vietā. Nekad nedarīt kaut ko tikai tā pa roku galam, bet nodolies tam ar visu sirdi; lai kāds arī būtu darbs, nekad to nenoniecināt — tāds, kā es iagad redzu, ir bijis mans zelta likums.

Negribu te atkārtot, cik liels ir Agneses nopelns pie tā, ka esmu ievērojis šo likumu. Pateicībā un mīlestībā mans stāsts tagad pievēršas viņai.

Viņa atbrauca pāris nedēļu paciemoties pie doktora. Misters Vikfīlds bija sens doktora draugs, un doktors vēlējas ar viņu parunāties, kaut kā viņam palīdzēt. Agnese, pedejo reizi būdama Londonā, bija ar doktoru runājusi par tēvu, un šī viesošanās tad ari bija tās sarunas sekas. Viņa atbrauca reizē ar tēvu. Nebiju sevišķi izbrīnījies, kad Agnese man pastāstīja par savu uzdevumu — sameklēt turpat tuvumā dzīvokli misis Hīpai, kurai reimatisma dēļ esot nepieciešama gaisa pārmaiņa un kurai būšot ļoti patīkami elpot gaisu tieši šādā sabiedrībā. Arī tas mani nepārsteidza, ka tūlīt otrā dienā Ūrija, kā jau gādīgs dēls, atveda savu māti un novietoja jaunajā dzīvoklī.

—   Redziet, ināster Koperfīld, — viņš sacīja, ne lūgts, ne aicināts piebiedrojies man doktora dārzā, kur es tobrīd pastaigājos, — ja jau kāds cilvēks iemīlējies, tas arvien mēdz būt mazliet greizsirdīgs… vismaz viņš grib vienmēr paturēt acīs savu iemīļoto.

—   Uz ko tad nu jūs esat greizsirdīgs? — es apvaicājos.

—   Pateicoties jums, māster Koperfīld, — viņš atbildēja, — patlaban gan tā noteikti ne uz vienu… vismaz, ne uz vīrieša personu …

—  Jūs gribat sacīt, ka esat greizsirdīgs uz sievieti?

Orija pašķielēja uz mani ar savām ļaunajām, apsarku-

šajām acīm un pasmējās.

—   Nudien, māster Koperfīld… — viņš tarkšķēja, — gribēju gan sacīt — mister, bet jūs, es zinu, piedosiet man šo veco paradumu… jūs esat tik prasmīgs, ka izvelkat no manis visu kā ar korķu viļķi! Bet vienalga neiešu jums arī neko slēpt, — viņš piebilda, uzlikdams savu mitro, glumo roku uz manējās gluži kā zivi, — kā zināt, es jau vispār neesmu nekāds dāmu draugs, ser, bet misis Strongu nekad neesmu cienījis.

Viņš apveltīja mani ar neķītru, viltīgu skatienu, un viņa acis tagad izskatījās zaļas.

—   Ko jūs ar to gribat teikt? — es jautāju.

—   Kaut arī esmu jurists, māster Koperfīld, — Orija turpināja, dzēlīgi atņirgdamies, — šobrīd negribu neko vairāk teikt kā tikai to, ko pateicu.

—   Bet ko jūs gribējāt pateikt ar savu skatienu? — es mierīgi vaicāju.

—  Ar savu skatienu?… Ak dievs, Koperflld, kas par asu uztveri! Ko es gribēju teikt ar savu skatienu?

—  Jā, — es apstiprināju. — Ar savu skatienu.

Likās, ka biju viņu varen uzjautrinājis, jo Ūrija iesmējās tik sirsnīgi, cik nu vispār to spēj tāds cilvēks kā viņš. Ar pirkstiem knibinādamies gar zodu, viņš, acis nodūris, lēnā garā turpināja:

—   Kad es vēl biju tikai vienkāršs rakstvedītis, viņa vienmēr noskatījās uz mani no augšas uz leju. Pastāvīgi viņa aicināja pie sevis manu Agnesi un pret jums, māster Koperflld, allaž bija vēlīga un draudzīga, bet es biju par daudz zems viņas acīs, lai viņa mani ievērotu.

—   Nu, pieņemsim, ka tā, — es piebildu. — Un tad?

—  …Un pārāk zems arī viņa acīs, — Orija turpināja, katru vārdu uzsvērdams, it kā domās kur aizmaldījies, un arvien vēl braucīdams zodu.

—  Jums gan vajadzēja pazīt doktoru labāk un zināt, ka jūs viņam vispār neeksistējat, ja neatrodaties tieši acu priekšā, — es aizrādīju.

Atkal šķielēdamsuz mani un ievilcis vaigus, lai ērtāk būtu zodu braucīt, Urija atbildēja:

—  Ko jūs… es nerunāju par doktoru! Ai, nē! I<o nu tas, nabaga vīrs!… Es domāju misteru Meldonul

Man sirds vai apstājās. Visas manas agrākās šaubas un aizdomas, visas bažas par doktora laimi un sirdsmieru, visus manus juceklīgos prātojumus par nevainību un kompromitējošu uzvešanos, kas man palika neatminēta mīkla, — visu to vienā mirklī atkal uzvandīja atmiņās šis ņirdzīgais glūņa.

—   Ne reizi viņš nevarēja ienākt kantorī, — Orija turpināja, — lai mani tūlīt neizrīkotu un nedzenātu. Tāds, lūk, bija šis jūsu smalkais džentlmenis! Es jau biju pazemīgs, padevīgs — un esmu tāds vēl arvien. Bet tāda lieta man nepatika — un nepatīk arī tagad!

Nu viņš reiz mitējās knibināties ap zodu un ievilka vaigus tik dziļi, ka tie šķita iekšpusē sak|aujamies kopā, tomēr glūnīgais skatiens no manis nenovērsās. , — Viņa jau ir viena no tā saucamajām skaistajām sievietēm — kas ir, tas ir, — Ūrija trieca tālāk, kad savu seju bija pamazām atkal atšķobījis normālā stāvoklī, — un pret tādiem kā es viņa nekad nebūs draudzīga, to pat es saprotu. Un, lūk, tieši viņa var ietekmēt manu Agnesi mērķēt augstāk. Lai es ari neesmu dāmu draugs, māster Koperfīld, tomēr acis man ir bijušas pierē — un es jau krietni sen esmu ko nomanījis. Mums, mazajiem, zemajiem ļautiņiem, arī ir acis, un mēs ar tām mākam skatīties.

Es mēģināju izlikties nekā nesaprotam un neuztraucamies, bet pēc Ūrijas sejas redzēju, ka man tas nav izdevies.

—   Es, māster Koperfīld, nedomāju ļaut sevi tagad nobīdīt pie malas, — viņš turpināja, ļaunā uzvaras priekā saraukdams to sejas daļu, kur būtu vajadzējis atrasties viņa rūsganajām uzacīm, ja tādas viņam būtu bijušas,

—   un es darīšu visu, kas manos spēkos, lai izjauktu šo draudzību. Es to neatzīstul Negribu nemaz jums slēpt, ka pēc dabas esmu nenovīdīgs, un es centīšos novākt pie malas visus, kas bāž savu degunu, kur tiem nenākas. Ja man tas zināms, es neiešu riskēt un nepieļaušu, ka pret mani kūda un musina.

—   Pats jūs mūžīgi kūdāt un musināt un tāpēc domājat, ka citi dara to pašu, tā man šķiet, — es atteicu.

—  Varbūt arī, māster Koperfīld, — Orija piekrita.

—   Bet man ir savs mērķis, kā mans kompanjons arvien mēdza izteikties, un es cīnīšos par to ar zobiem un nagiem. Es esmu pazemīgs cilvēciņš, bet lai neviens nedomā mani pavisam saliekt! Nevienam neļaušu sev ceļā stāties! Tik tiešām, māster Koperfīld, es viņus pašus izsviedīšu no segliem!

—   Nesaprotu jūs, — es atbildēju.

—   Nesaprotat? Vai tas nu varētu būt? — viņš pārjautāja, atkal samezdamies likumā. — Man jābrīnās par jums, māster Koperfīld, jūs taču vienmēr esat tik attapīgs. Citreiz pacentīšos izteikties skaidrāk. Tas laikam gnn ir misters Meldons, kas tur atjājis un nu zvana pie vārtiņiem, ser?

—   Laikam gan, — es atteicu, cik vienaldzīgi varēdams.

Ūrija palika uz vietas kā piekalts, iežmiedza rokas starp

mezglainajiem ceļgaliem un smējās, līdz zemei locīdamies. Smējās pavisam klusi. Ne mazākā skaņa nenāca pār viņa lūpām. Man tik ļoti derdzās Ūrijas riebīgā izturēšanās, it sevišķi šis beigu triks, ka es bez kādām ceremonijām apgriezos un gāju projām, atstādams viņu dārza vidū vienu pašu, vidū pārlikušu kā balstu zaudējušu putnubicdēkli.

To pašu vakaru vēl ne, bet divas dienas vēlāk — tā bija sestdiena, to vēl labi atceros, — es paņēmu Agnesi lidzi pie Doras. Mis Lavīnijai šo apciemojumu biju jau iepriekš pieteicis, un Agnesi nu tagad gaidīja uz tēju.

Sirds man nemierīgi dauzījās gan aiz lepnuma, gan aiz bailēm: es lepojos ar savu saderināto, bet arī klusībā baiļojos, vai tikai Agnesei viņa patiks. Tā kā Agnese sēdēja slēgtajos ratos, bet es uz imperiāla, tad visu ceļu līdz pat Patnijai man bija brīva vaļa iztēloties Doru visos viņas burvīgajos atveidos, kādus vien atcerējos; te es vēlējos, kaut viņa izskatītos uz mata tāda kā, piemēram, toreiz, te atkal sāku šaubīties, vai tomēr burvīgāka viņa nav bijusi kādā citā reizē; ar šīm domām es galīgi nomocījos un trīcēju kā drudzī.

Ka viņa katrā gadījumā tomēr būs ļoti daiļa, par to nemaz nešaubījos, bet izgadījās tā, ka tik apburošu es viņu vēl nekad nebiju redzējis. Dora neatradās viesistabā, kad mazos putniņus — tēvmāsas — iepazīstināju ar Agnesi; viņa acīmredzot aiz lielas kautrības bija kaut kur noslēpusies. Tomēr tagad es jau zināju, kur viņu meklēt, un tiešām atradu viņu, ausis aizspiedušu, atkal stāvam tajā pašā tumšajā aizdurvē.

Sākumā Dora nemaz negribēja nākt pie mums, tad lūdzās, lai es vēl piecas minūtes pēc sava pulksteņa pagaidot. Kad pēdīgi viņa pieķērās manam elkonim un nāca līdzi, viņas mazā, burvīgā sejiņa aiz satraukuma kvēloja un bija tik skaista kā vēl nekad. Ieejot viesistabā, tā pēkšņi nobāla un kļuva vēl desmittūkstošreiz skaistāka.

Dora baidījās no Agneses. Agnese esot «pārāk gudra» — tā viņa man teica. Bet, kad ieraudzīja, ka viņai pretī raugās tik līksmas un reizē nopietnas, tik dompilnas un mīļas acis, viņa, prieka un izbrīna pārņemta, klusi iekliedzās, metās Agnesei ap kaklu un pieglauda savu nevainīgo vaidziņu viņas vaigam.

Nekad vēl nebiju juties tik laimīgs. Nekad vēl nebiju sajutis tik lielu prieku kā tovakar, kad redzēju viņas abas tik draudzīgi sēžam blakus, kad redzēju, ar kādu uzticību mans sirdslolojums raugās šajās sirsnīgajās acīs, kad redzēju, cik mīļiem, maigiem skatieniem Agnese uzlūko viņu.

Mis Lavīnija un mis Klarisa arī dalījās manā priekā, kā nu prata. Tas bija jaukākais tējas vakars, kāds vien pasaulē var būt. Mis Klarisa sēdēja galda galā. Es sagriezu magoņu kūku un pasniedzu to visiem; abām māsāni kā putnēniem patika uzknābāt sēkliņas un knibināties ap cukuru. Mis Lavīnija noraudzijās uz mums kā vēlīga patronese, it ka mūsu laimīgā mīla būtu viņas roku darbs, un visi mēs jutāmies apmierināti paši ar sevi un cits ar citu.

Agneses sirsnība un mundrums iekaroja visu sirdis. Kādu uzmanību viņa pievērsa visam, kas interesēja Doru, kā viņa prata sadraudzēties ar Džipu (tas tūdaļ atbildēja viņai ar pretmīlestību), cik mīļi viņa pajokoja, kad Dora kautrējās nosēsties savā parastajā vietā man blakus, ar kādu kautru smalkjūtību viņa klausījās Doras mazajos noslēpumos, kurus stāstīdama tā pati pietvīka kā zemenīte! Likās, ka tieši Agnese ir tā, kas rada tādu pilnskaņu mūsu pulciņā.

—   Es esmu tik priecīga, ka jums patīku, — Dora sacīja, kad bijām padzēruši tēju. — Es gan neticēju, ka jūs mani iemīļosiet, — un tagad, kad Džūlija Milsa ir aizbraukusi, es tik ļoti ilgojos pēc draudzenes, kas mani mīļotu.

Nu es atceros, ka neesmu to agrāk minējis. Jā, mis Milsa aizbrauca, un mēs ar Doru bijām ieradušies Greivzendā, lai tur uz liela Austrumindijas tirdzniecības kuģa klāja atvadītos no viņas; mūs pacienāja ar brokastīm, kas sastāvēja no konservēta ingvera, dienvidu augļiem un citiem līdzīgiem gardumiem; mis Milsu mēs atstājām vienās asarās sēžam uz saliekamā krēsla kuģa pakaļgalā ar lielu, gluži jaunu dienasgrāmatu padusē — šo grāmatu viņa teicās turēt aiz atslēgas, jo tā glabāšot visas viņas pārdomas, uz kādām viņu rosināšot okeāns.

Agnese ieminējās, ka laikam gan es viņu esot notēlojis ne visai pievilcīgu, tomēr Dora to kategoriski noliedza.

—   Ai, nēl — viņa iesaucās, sapurinādama savas cirtas un paraudzīdamās manī. — Tikai cildināšana! Viņš tik augstu vērtē jūsu spriedumus, ka es jau sāku baidīties no tiem.

—   Nu, mans labvēlīgais spriedums vairs gan nespēj kāpināt viņa jūtas pret dažām personām, ko viņš iemīļojis, — Agnese atbildēja pasmaidīdama. — Manas domas šinī gadījumā nemaz nav vērts izteikt.

—   Bet, lūdzu, lūdzu, domājiet par mani labi, — Dora sacīja pieglaimīgi, — ja vien jūs to varat!

Mēs mazliet paķircinājām Doru, kurai tā gribējās, lai visi viņu mīļo, un Dora nosauca mani par nejaucēnu un sacījās nemīlam mani itin nemaz; tā īsais vakars nemanot aizlidoja kā tlmeklītis. Pasta ratiem drīz vajadzēja piebraukt pēc mums. Es stāvēju viens pats pie kamīna, kad klusītiņām ielavījās Dora, lai, kā vienmēr, aplaimotu mani pirms aiziešanas ar maigu skūpstu.

—   Vai tev neliekas, Dodij, — Dora sacīja, mirdzīgāin acīm raudzīdamās manī un ar labo roku knibinādama manu svārku pogu, — ka mums ar Agnesi jau sen vajadzēja sadraudzēties, varbūt es tad būtu daudz gudrāka?

—   Mīlulīt, — es atteicu, — kas par niekiem!

—  Vai tu domā, ka tie ir nieki? — Dora vaicāja, novērsdama acis no manis. — Vai tu pats tici saviem vārdiem?

—   Protams, ticu.

—   Esmu aizmirsusi, manu mīļo, nejauko puisēn, — Dora turpināja, arvien vēl grozīdama pirkstos pogu, — kādu radu tev Agnese īsti ir.

—   Viņa man nav nekādu radu, — es atteicu, — bet mēs esam kopā uzauguši kā brālis ar māsu.

—   Es brīnos, kāpēc gan tu esi iemīlējis mani, — Dora ieteicās, sākdama raustīt citu pogu.

—   Laikam tāpēc, Dora, ka, ieraudzījis tevi, es nevarēju tevi neiemīlēt.

—   Bet ja nu tu mani nekad nebūtu ieraudzījis? — Dora tincināja, pāriedama atkal uz citu pogu.

—   Bet ja nu mēs nemaz nebūtu pasaulē radušies? — es atsmēju.

Kas zina, par ko viņa domāja, kamēr es klusībā apbrīnoju viņas sīko, maigo rociņu, kas apceļoja visu pogu rindu manos svārkos, viņas vijīgās matu cirtas, kas glaudās man pie krūtīm, viņas nolaisto acu skropstas, kas lēni cēlās augšup, sekojot rotaļīgo pirkstu kustībām! Pēdīgi mūsu skatieni jau sastapās, viņa pacēlās pirkstgalos un noskūpstīja mani — vienu, divas, trīs reizes, bet šoreiz domīgāk nekā citkārt —, un izgāja no istabas.

Pēc minūtēm piecām visa mazā sabiedrība atkal sapulcējās viesistabā un neparastā skumju ēna no Doras sejiņas bija jau aizbēgusi. Gaidot, kamēr piebrauks pasta rati, viņa smiedamās ņēmās mums demonstrēt visus Džipa jaunos trikus. Tas vilkās diezgan ilgi (nevis tāpēc, ka programma būtu bijusi pārāk plaša, bet gan aiz Džipa stūrgalvības), un izrāde vēl nebija beigusies, kad jau izdzirdām ratu rīboņu. Doras un Agneses atsveicināšanās bija gan steidzīga, toties jūsmīga; Dora solījās rakstīt Agnesei (ja vien tā nesmiešoties par viņas muļķīgajām vēstulēm), Agnese solījās rakstīt Dorai; vēl otra atsveicināšanās pie karietes durtiņām un trešā, kad Dora, neklausīdamās mis Lavīnijas aizrādījumos, izskrēja ārā, lai pie karietes lodziņa atgādinātu Agnesei par rakstīšanu un papurinātu savas matu cirtas pret mani — es sēdēju augšā uz bukas.

Sie pasta rati mūs aizveda līdz Koventgārdenai, kur mums vajadzēja pārsēsties citos, kas brauca uz Haigetu. Ar lielu nepacietību gaidīju šo pārsēšanos, lai ātrāk dzirdētu Agneses uzslavas Dorai. Ai, kā viņa cildināja Doru! Cik izjustiem, sirsnīgiem vārdiem viņa izteica cerību, ka es pratīšu saudzēt un glabāt šo maigo būtni, kuras sirdi esmu ieguvis visā tās nevainīgajā daiļumā! Cik smalkjūtīgi, it kā to nemaz negribēdama, viņa lika man noprast, ka uz mani tagad gulst visa atbildība par šo sērdienitil

Nekad, nekad vēl nebiju Doru tik dziļi un patiesi mīlējis, kā es viņu mīlēju tajā vakarā. Kad, izkāpuši no ratiem, mēs mēness mirdzumā soļojām pa kluso ceļu, kas veda uz doktora Stronga māju, es sacīju Agnesei, ka par savu laimi man jāpateicas viņai.

—   Kad tu sēdēji viņai līdzās, — es sacīju, — man likās, ka tu esi ne tikai mans, bet arī viņas sargeņģelis.

—   Nožēlojams eņģelis, — Agnese atteica, — bet uzticīgs gan.

Viņas dzidrā balss aizkustināja mani līdz sirds dziļumiem, un tāpēc vārdi man paši lauzās pār lūpām:

—  Tu, kā es šovakar vēroju, esi atkal atguvusi savu gaišo, priecīgo prātu (kāds gan nepiemīt nevienam citam, ko jebkad esmu pazinis), un tas man liek cerēt, ka tagad pie jums mājās klājas labāk.

—   Es pati sevī jutos laimīgāka, — viņa atbildēja, — man ir priecīgi un viegli ap sirdi.

Es vēroju Agneses nopietno, augšup vērsto seju, un man likās, ka zvaigžņu klusajā mirgā tā izskatās apskaidrota.

—   Mājas dzīvē nav nekādu pārmaiņu, — pēc dažiem mirkļiem Agnese piebilda.

—   Nekādu jaunumu… — es ieminējos. — Negribētu tevi satraukt, Agnes, bet ļoti vēlētos zināt… vai nav nekādu jaunumu attiecībā uz to, par ko mēs pagājušo reizi šķirdamies runājām.

—   Nekādu, — Agnese atteica.

—   Es tik daudz par to esmu domājis.

—   Tev par to jādomā mazāk. Paturi prātā beidzot, ka galu galā tikai mīlestība un patiesība ņem virsroku. Neraizējies manis dēļ, Trotvud, — viņa piebilda mirkli vēlāk, — to soli, par kuru tu baidies, es nekad nesperšu.

Man šķiet, aukstasinīgi, mierīgi pārdomādams, es nekad nebiju nopietni baidījies par to, tomēr sajutu neizsakāmu atvieglojumu, dzirdot šo apstiprinājumu no viņas pašas lūpām, kas nepazina melus. To es viņai arī pateicu.

—   Tu drīz aizbrauksi, — es sacīju, — varbūt mums vairs negadās palikt vienatnē, — saki, mīļo Agnes, — kad varu cerēt tevi atkal redzēt Londonā?

—   Jādomā, ne tik drīz, — Agnese atbildēja. — Liekas, ka man labāk turēties pie mājas — tētiņa dēļ. Kamēr atkal kādreiz atbrauksim, mums bieži satikties neiznāks, bet es jau sarakstīšos ar Doru — un tad no viņas mēs dabūsim dzirdēt viens par otru.

Attapāmies, ka esam jau doktora mājas nelielajā pagalmā. Bija vēls vakars. Misis Strongas logā dega svece, un Agnese, norādīdama uz to, novēlēja man labu nakti.

—   Neraizējies par mūsu likstām, — viņa sacīja, sniegdama man roku. — Es esmu laimīga, zinot, ka tu esi laimīgs. Ja kādreiz man tava palīdzība būs vajadzīga, tici, es lūgšu to no tevis. Dievs lai vienmēr stāv tev klāt!

Viņas starojošajā smaidā un jautrās balss pēdējās izskaņās es šķitu atkal redzam un dzirdam savu Doru, kā viņa sēdēja Agnesei blakus. Brīdi vēl pastāvēju uz lieveņa, vērodams zvaigžņotās debesis ar pateicības un mīlestības pilnu sirdi, un tad lēnitiņām gāju projām. Biju noīrējis sev istabiņu tepat tuvumā pieklājīgā viesnīciņā un patlaban devos uz vārtiem, lai ietu turp, kad, nejauši atskatījies, pamanīju arī doktora kabinetā gaismu. Tāds kā pārmetums iesmeldzās man sirdi, ka viņš viens pats, bez manas palīdzības, strādājis ar savu vārdnīcu. Nolēmis pārliecināties, vai tas tiešām tā, un vismaz novēlēt viņam labu nakti, ja viņš vēl patlaban sēž pie grāmatām, es devos atpakaļ un, klusītiņām izgājis cauri zālei, uzmanīgi pavēru kabineta durvis, lai paraudzītos iekšā.

Pirmais cilvēks, ko es, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīju pusaizsegtās lampas blāvajā apgaismojumā, bija Ūrija. Viņš stāvēja līdzās lampai, ar vienu kaulaino roku aizklājis muti, ar otru atbalstījies pret rakstāmgaldu. Doktors s.ēdēja "savā atzveltnes krēslā, abām rokām aizsedzis seju. Misters Vikfīlds ļoti uztraukts un nobēdājies bija noliecies uz priekšu un nedrošiem pirkstiem glāstīja doktora roku.

Pirmajā brīdī man likās, ka doktors saslimis. Sai pārliecībā jau steigšus paspēru soli, kad piepeši sastapu

Orijas skatienu un mirklī aptvēru, kas te īsti noticis. Gribēju jau klusītiņām pazust, bet doktors ar rokas mājienu norādīja, ka varu palikt, un es griezos atpakaj.

—   Katrā ziņā durvis gan derētu aiztaisīt, — Crija ieteicās, locīdamies kā zutis. — Nav jau tūliņ tas visai pilsētai jāizbazūnē.

To sacījis, viņš uz pirkstgaliem piecilpoja pie durvīm, kuras biju pametis vaļā, un rūpīgi aizvēra tās. Atgriezies savā vietā, viņš atkal nostājās iepriekšējā pozā. Visas viņa kustības, viņa balss pauda tik uzbāzīgu mākslotu līdzjūtību, ka tā — vismaz man — šķita neciešamāka par visiem citiem viņa riebīgajiem trikiem.

—   Es sajutu, ka mans pienākums, māster Koperfīld, — Crija ierunājās, — ir aizrādīt doktoram Strongam uz to, ko mēs abi jau tikām pārrunājuši. Jūs gan mani laikam īsti labi nesapratāt?

Es pametu uz Oriju tikai skatienu, bet pat nedomāju atbildēt; piegājis pie vecā, mīļā skolotāja, izteicu dažus nesakarīgus vārdus, gribēdams viņu cik necik apmierināt un uzmundrināt. Viņš, kā senos laikos, kad vēl biju mazs zēns, uzlika roku man uz pleca, taču sirmā galva nepacēlās.

—   Tā kā jūs, māster Koperfīld, mani nesapratāt, — Orija turpināja tai pašā glodenajā balsī, — tad, atrazdamies, tā teikt, draugu vidū, visā pazemībā uzdrošinos aizrādīt, ka es vērsu doktora Stronga uzmanību uz misis Strongas izturēšanos. Varat man ticēt, Koperfīld, man nav nekāda prieka iejaukties tik nepatīkamās lietās, bet dzīvē jau tā atgadās, ka tevi, cilvēku, ievelk tur, kur tev nepavisam nevajadzētu līst. Lūk, to tad es arī tieši gribēju teikt toreiz, ser, kad jūs mani nesapratāt.

Tagad, atcerēdamies viņa glūnēšanu, nudien, pats nevaru saprast, kā gan toreiz netiku sagrābis Oriju aiz apkakles, lai izpurinātu viņam dvēseli no miesām.

—   Es laikam gan neizteicos gluži skaidri, — Orija turpināja. — Bet jūs jau arī ne. Zināms, mēs kā viens, tā otrs mīļu prātu metām līkumu šādas dabas jautājumam. Lai nu bija ka būdams, es tomēr nolēmu beidzot runāt skaidri un gaiši, tāpēc ieminējos doktoram Strongam, ka … Vai jūs ko teicāt, ser?

Jautājums bija domāts doktoram Strongam, kas šinī brīdī izdvesa smagu vaidu. Tāds vaids spētu aizkustināt ikviena sirdi, bet Orija nelikās par to ne zinis.

—       …ieminējos doktoram Strongam, — viņš trieca tālāk, — ka tas jau katram redzams: doktora Stronga skaistā, patīkamā dzīvesbiedrene un misters Meldons ir viens otrā iemīlējušies. Galu galā nu ir pienācis laiks (tā kā mēs visi pašlaik esam iepinušies lietā, no kā vajadzētu vairīties), kad doktoram Strongam jādabū zināt patiesība, — visiem tas bija skaidrs kā diena jau tad, kad misters Meldons vēl nebija aizbraucis uz Indiju; tikai ar to un neko citu izskaidrojama mistera Meldona atgriešanās dzimtenē, un tikai tāpēc viņš caurām dienām uzturas šeit. Tikko pirms jūsu ienākšanas, ser, es mēģināju pierunāt savu kompanjonu, — te Orija pievērsās misteram Vikfīldam, — lai ar tīru sirdi un godprātīgi apliecina doktoram Strongam, vai viņš jau sen nebija tādās domās. Nu, lūdzu, mister Vikfīld, lūdzu, ser! Esiet tik laipns, runājiet! Jā vai nē? Lūdzu, kompanjon!

—   Dieva dēļ, mīļo doktor, — misters Vikfīlds ieminējās, atkal nedroši uzlikdams roku doktoram Strongam uz pleca, — nepiešķiriet pārāk lielu nozīmi aizdomām, kādas man varbūt bija radušās!

—   Paklau tik! — Orija izsaucās, kratīdams galvu. — Cik bēdīgs apliecinājums! Ko tu neteiksi! Un no veca drauga! Dievs žēlīgs, kad es vēl nebiju nekas vairāk kā vienkāršs rakstveditis viņa kantorī, Koperfīld, jau tad es ne vienu vien, bet desmitiem reižu tiku novērojis, ka misters Vikfīlds ļoti uztraucas par to, pagalam samulsis, ziniet (un pilnīgi saprotams, jo viņš taču ir tēvs, un es nu nekādā ziņā viņam to nepārmetu), ka mis Agnese saietas ar tādiem, ar ko neklātos.

—   Mīļo Strong, — trīsošā balsī ierunājās misters Vikfīlds, — mans labais draugs, jūs taču pats zināt manus dzīves uzskatus — ka es katrā cilvēkā meklēju viņa galveno mērķi un katrai lietai pielieku vienu šauru mērauklu. Sādu aplamu uzskatu dēļ tad man arī varbūt varēja rasties kādas šaubas.

—   Tātad jums bija šaubas, Vikfīld, — doktors noteica, galvu nepaceldams. — Jums bija šaubas.

—   Nu runājiet taču, kompanjon! — Orija skubināja.

—   Jā, kādreiz man bija gan zināmas šaubas, — misters Vikfīlds apliecināja. — Un es — lai dievs man piedod! — e.s-domāju, ka arī jums tādas ir radušās.

—   Nē, nē, nē! — doktors attrauca gluži satriekts.

—   Kādu laiku man likās, ka jūs gribat Mcldonu aizsūtīt uz ārzemēm vienīgi tāpēc, lai izšķirtu viņus abus, — misters Vikfīlds sacīja.

—  Nē, nē, nē! — doktors atsaucās. — Es tikai gribēju Anniju iepriecināt, sagādājot viņas bērnības draugam labu vietu. Citu nolūku man nebija.

—   Par to es arī vēlāk pārliecinājos, — teica misters Vikfīlds. — Kad jūs pats man to pasacījāt, tad taču es vairs nevarēju šaubīties. Bet man likās — lūdzams, nepiernirstiet manu uzskatu šaurību, kas tik bieži mani ievedusi maldos, — man likās, ka apstākļos, kad ir tik liela gadu starpība ..,

—   Lūk, tas ir pareizi teikts, māster Koperfīld! — Ūrija piezīmēja lišķīgā un aizvainojošā līdzjūtībā.

—   …tik jauna un tik pievilcīga lēdija, lai cik patiesu cieņu viņa pret jums izjustu, tomēr varējusi doties laulībā, vadoties vienīgi pēc materiālas dabas apsvērumiem. Es nemaz neapdomāju, ka cilvēkiem var būt tik daudzas un dažādas jūtas, ka var gadīties tik daudzi un dažādi apstākļi, kas visu spēj izlīdzināt un vērst par labu. Dieva dēļ, nepiemirstiet to!

—   Cik smalkjūtīgi viņš prot izteikties! — Ūrija noteica, ļodzīdams galvu.

—   Es visu laiku misis Strongu vēroju no viena vienīga redzes leņķa, — misters Vikfīlds turpināja, — bet es jūs lūdzu visa tā vārdā, kas jums mīļš un dārgs, vecais draugs, — atcerieties taču, kālab es tā darīju; tagad esmu spiests atzīties, jo atkāpšanās man vairs nav…

—   O, nē! Te nav nekādās izejas, mister Vikfīld, godājamo ser! — Ūrija piemetināja. — Tik tālu mēs nu esam nonākuši.

—   …ka es tiešām turēju viņu aizdomās, — misters Vikfīlds runāja tālāk, uzmezdams savam partnerim bezpalīdzīgu un izmisušu skatienu, — domāju, ka viņa nepietiekami pilda savu pienākumu pret jums, un, ja jau man jāsaka viss, atzīšos, ka dažu labu reizi ar nepatiku vēroju Agneses draudzēšanos ar jūsu sievu, baidīdamies, ka viņa nepamana to, ko es biju ievērojis vai vismaz, savu slimīgo teoriju apmulsināts, domājos ievērojis. Es nekad par to neesmu runājis. Nekad man nav ienācis prātā darīt to kādam zināmu. Un, kaut arī jums ir briesmīgi visu to klausīties, — misters Vikfīlds pabeidza gluži nomocīts, — ja jūs zinātu, cik briesmīgi man ir to stāstīt, jūs justu man līdzi.

Doktors savā lielajā labsirdībā pasniedza viņam roku. Misters Vikfīlds, galvu nodūris, brīdi paturēja šo roku savējā.

—   Esmu pārliecināts, — Orija pārtrauca klusumu, visu laiku locīdamies kā zutis, — ka nevienam gan nebūs patikas ilgi kavēties pie šāda jautājuma. Bet, ja nu mēs reiz tiktāl esam nonākuši, es vēl uzdrīkstēšos piebilst, ka arī Koperfīlds to ir ievērojis.

Pagriezos pret Oriju un jautāju, kā viņš drīkst atsaukties uz mani.

—   Ak, cik tas laipni no jūsu puses, Koperfīld, — Orija atteica, nepārtraukti gorīdamies un staipīdamies, — un mēs visi labi zinām, ka jums ir saticīgs raksturs, bet jūs tomēr itin labi sapratāt, par ko es ar jums viņvakar runāju! Jūs zinājāt, jūs noteikti zinājāt, ko es gribēju teikt, Koperfīld! Nemaz neliedzieties! Jūsu liegšanās jau ir labi domāta, Koperfīld, tomēr labāk atmetiet to!

Doktora laipnais skatiens uz mirkli pievērsās man, un es sajutu ka visas manas agrākās aizdomas un šaubas pārāk skaidri lasāmas manā sejā — tās nevarēja nepamanīt. Nebija nekādas nozīmes noliegt. Man tas arī nebūtu izdevies. Lai ko es teiktu, tas neko vairs nelīdzētu.

Mēs atkal sēdējām klusēdami, līdz beidzot doktors piecēlās un pāris reižu pārsoļoja pār istabu. Pēkšņi viņš atgriezās atpakaļ, nostājās pie krēsla un atbalstījās pret tā atzveltni; brīdi pa brīdim pielikdams pie acīm mutautiņu, viņš sāka runāt tik vienkāršā atklātībā, ka tā, manuprāt, darīja doktoram vairāk goda, nekā to būtu spējis jebkāds viņa mēģinājums slēpt savas jūtas.

—   Esmu nodarījis daudz ļauna, — viņš teica. — Es saprotu, ka esmu nodarījis ļoti lielu ļaunumu. Cilvēku, ko no sirds mīlu, esmu nodevis ļaužu valodām un paļām — es tās saucu par paļām, kaut arī tās neizrunātas palikušas tikai domās, — kādās viņa nekad nevarētu nokļūt, ja nebijis manis.

Orija Hīps nošņaukājās. Tā viņš, jādomā, izpauda savu līdzjūtību.

—    Jā, — doktors turpināja, — tādās mana Annija nekad nebūtu varējusi nokļūt, ja nebijis manis. Džentlmeņi, jūs jau zināt, ka esmu vecs vīrs, un tieši šovakar es sajutu, ka man vairs daudz nav atlicis, ko dzīvot. Tomēr savu dzīvību, pat savu dzīvību es lieku ķīlā par nupat pie'minētās dārgās lēdijas uzticību un godu!

Viscēlākais bruņniecības iemiesojums, visskaistākais un romantiskākais tēls, kādu vien jebkad spējusi uzburt gleznotāja fantāzija, nebūtu varējis šos vārdus izrunāt ar lielāku cieņu un dziļākām jūtām, kā tos Jztelca vienkāršais vecais doktors.

—   Es tomēr negribu noliegt, — doktors runāja tālāk, — pat, iespējams, nezinādams esmu bijis gatavs savā ziņā atzīt, ka varbūt, pats to neapzinādamies, esmu ievilinājis šo lēdiju nelaimīgā laulībā. Pats es nepavisam neesmu radis novērot, un es nevaru neticēt, ka vairāku tik dažāda vecuma un stāvok|a cilvēku novērojumi, kas visi pārāk skaidri tiecas vienā virzienā (un tas ir tik dabiski), ir pareizāki nekā manējie.

Kā jau tas iepriekš aprakstīts, es bieži esmu apbrīnojis doktora lielo sirsnību pret jauno sievu, tomēr cieņas pilnais maigums, kas tagad izskanēja ik doktora vārdā par viņu, un, varētu pat teikt, godbijība, ar kādu tas centās aizgainīt pat šaubu ēnu par viņas labo slavu, pacēla doktoru manās acīs tik augstu, ka to nemaz nav iespējams attēlot.

—   Es apprecēju šo lēdiju, — doktors turpināja, — kad viņa vēl bija pavisam jauniņa. Es ņēmu viņu savā aizgādnībā, kad viņas raksturs vēl nebija pilnīgi nobriedis. Mana dzīves laime bija palīdzēt veidot šā rakstura attīstību. Es labi pazinu viņas tēvu. Pazinu arī viņu pašu. Es tiku mācījis viņai, ko vien spēju, jo mīlēju viņas skaistumu un gara bagātību. Ja esmu nodarījis viņai pāri — un baidos, ka tā būs gan, — viņas pateicību un pieķeršanos izmantodams savā labā (kaut pats to nekad nebiju apzinājies), — par to es savā sirdī izlūdzos šai lēdijai piedošanu.

Doktors atkal pārstaigāja pār istabu un atgriezās vecajā vietā; satverot krēsla atzveltni, roka tam drebēja tāpat kā dobjā, dziļi nopietnā balss.

—   Es iedomājos, ka varu būt viņai balsts dzīves likstās un grūtībās. Mierināju sevi ar domām, ka dzīve pie manis viņai būs mierīga un bezrūpīga, lai arī mūsu gadu starpība tik liela. Tāpat tiku arī padomājis, ka nāks laiks, kad es viņu atstāšu brīvu, vēl arvien jaunu, vēl arvien skaistu, bet ar nobriedušu prātu, — jā, džentlmeņi, esmu arī par to padomājis, dodu jums godavārdu!

Cēlsirdība un augstsirdība apgaroja visu viņa būtni. Tas piešķīra katram doktora vārdam tādu spēku, kādu nespētu neviens cits tikums.

—   Mana dzīve ar šo lēdiju ir bijusi ļoti laimīga. Līdz pat šim vakaram es varēju tikai slavēt to dienu, kurā nodarīju viņai lielo pārestību.

Viņa balss, runājot šos vārdus, kļuva arvien klusāka un klusāka, līdz beidzot uz mirkli pavisam aprāvās. Tad doktors atkal turpināja;

—   Tagad, pamodies no sava sapņa — ak, visu savu mūžu es šādā vai tādā veidā esmu bijis tikai nožēlojams sapņotājs —, skaidri redzu, cik tas viņai dabiski — nožēlot, ka zaudējusi savu rotaļu biedru un jaunības draugu. Baidos, ir pārāk iespējams, ka viņa arī neapzināti kavējas žēluma pilnās, bet nevainīgās domās par to, kā varēja būt un kā tomēr nav, jo es esmu iejaucies viņas dzīvē. Sinī grūto pārbaudījumu mirklī es atceros un skatu pavisam citādā gaismā daudz ko tādu, ko gan esmu pamanījis, bet neesmu ņēmis vērā. Bet, lai arī tā, džentlmeņi, šās lēdijas vārdu nekad nedrīkst skart ne mazākā aizdomu vai šaubu ēna.

Brīdi viņa skatiens liesmoja, balss kļuva dzedra un nopietna; tad doktors atkal mirkli klusēja. Pēkšņi viņš sāka runāt tāpat kā iepriekš:

—   Man neatliek nekas cits kā mēģināt pēc iespējas pacietīgi panest apziņu par pārestībām, ko esmu viņai nodarījis. Tā ir viņa, kas drīkst izteikt pārmetumus, nevis es. No šās dienas mans pienākums ir pasargāt viņu no tenkām, no nekrietnām aizdomām, kuras pat mani labākie draugi nav spējuši atvairīt. Jo nošķirtāk un klusāk mēs dzīvosim, jo labāk es spēšu šo pienākumu izpildīt. Un, kad beidzot pienāks laiks — kaut dievs savā žēlsirdībā Jautu tam pienākt jo drīz! — kad mana nāve viņu atsvabinās no ierobežojumiem, es slēgšu acis bezgalīgā uzticībā un mīlestībā pret šo skaidro būtni un ar vieglu sirdi atstāšu viņu laimīgākām, gaišākām dienām.

Doktora apbrīnas cienīgā godprātība, cēlsirdība un bezgalīgā atklātība mani tā aizkustināja, ka nevarēju viņu vairs uzlūkot — asaras aizmigloja man acis. Iedams uz durvīm, viņš vēl piemetināja:

—   Esmu atklājis jums savu sirdi, džentlmeņi. Ceru, jūs to respektēsiet. Kas te šovakar runāts, lai nekad vairs netiek pieminēts! Vikfīld, sniedziet man savu roku kā vecs draugs un pavadiet mani augšā!

Misters Vikfīlds piesteidzās pie viņa. Ne vārda nepārmijuši, abi lēniem soļiem izgāja no istabas, un Orijas skatiens tos pavadīja.

—   Palūk vien, māster Koperfīld! — Orija izsaucās, strauji pavērsdamies pret mani. — Lieta nemaz neņēma tādu virzienu, kāds bija gaidāms, jo vecais zinību vīrs —

Ir gan viņš lāga cilvēks! — taču ir akls kā kurmis. Tomēr šī ģimene, šķiet, man vairs ceļā nestāsies!

Jau viņa balss skaņa vien mani tik ārprātīgi saniknoja, kā nekad neesmu bijis saniknots ne pirms, ne pēc tam.

—   Neģēli! — es iekliedzos. — Ko jūs gan iedomājaties, ieraudams mani savās intrigās! I<ā jūs uzdrošināties tagad mani uzrunāt tā, it kā mēs visu būtu kopīgi apsprieduši, jūs, viltīgais blēdi!

Mēs stāvējām aci pret aci, un viņa zaglīgi gavilējošā izteiksmē es skaidri lasīju to, ko tāpat sen jau skaidri zināju, proti, viņš uzspiedis man šo līdzzināšanu tikai ar vienu nolūku — padarīt mani nelaimīgu, zinādams, ka es smagi cietīšu. Tas nu bija par daudz. Ūrijas iekritušais vaigs rēgojās man acu priekšā tik izaicinoši, ka es neizturēju un cirtu pa to spēcīgu pliķi, tā ka pirksti man apsvila kā apdedzināti.

Orija sagrāba manu roku, un, tā saķērušies, mēs palikām stāvot, raudzīdamies viens otrā. Ilgi mēs tā stāvējām, tik ilgi, ka es paspēju novērot izzūdam baltos pirkstu nospiedumus Orijas pietvīkušajā sejā un viņa vaigu iedegamies kā ugunīs.

—   Koperfīld, — viņš beidzot sacīja gandrīz vai bez elpas, — vai jūs esat šķīries no prāta?

—   Nē, bet no jums gan es gribētu tikt vaļā uz visiem laikiem! — es atcirtu, izraudams savu roku. — Suns tāds, vairs acīs negribu jūs redzēt! ?

—   Tiešām? — Orija iejautājās, pielikdams roku pie vaiga, kas laikam krietni sūrstēja. — Diezin vai jums tas izdosies. Vai jūs patlaban tomēr neesat pārāk nepateicīgs?

—   Esmu jums diezgan bieži licis saprast, ka nicinu jūs, — es atbildēju. — Parādīju jums to tagad skaidrāk nekā jebkad. Ko jūs gan domājat — es laikam baidos no kādas vēl lielākas nekrietnības pret tiem, kas ap jums? Vai tad jūs jau visu laiku nedarāt tik daudz ļauna, cik vien spējat?

Viņš ļoti labi saprata šo mājienu par iemesliem, kas man līdz šim likuši atturēties no asākas sadursmes ar viņu. Es pat domāju, ka arī šoreiz nebūtu atļāvies ne pliķi, ne mājienu, ja Agnese nupat vakarā nebūtu man devusi savu noteikto apliecinājumu. Bet tas galu galā nav svarīgi.

Atkal iestājās ilgs klusuma brīdis. Orijas acīs, kamēr viņš ar tām urbās manī, mainījās visdažādākie krāsu toņi, kādi vien acis spēj padarīt riebīgi neglītas.

—   Koperfild, — Ūrija ierunājās, atņemdams roku no vaiga, — jūs vienmēr esat stājies man ceļā. Es zinu, jūs arī tolaik nevarējāt mani ciest, kad dzīvojāt mistera Vikfīlda mājās.

—   Varat domāt, kā jums tīk! — atcirtu, arvien vēl vārīdamies dusmās. — Ja ari jums nebūtu taisnība, tomēr pelnījis jūs gan to būtu.

_ — Bet man jūs tomēr allaž esat paticis, Koperfild! — Orija teica.

Neredzēju nekādas vajadzības viņam atbildēt un, paņēmis cepuri, dzīros doties projām, lai ietu pie miera, bet Urija durvīs aizstājās man ceļā.

—   Koperfild, — viņš mani uzrunāja, — katrā strīdā vajadzīgi divi. Es neesmu viens no viņiem.

—   Ejiet pie velna! — bija mana atbilde.

—   Nesakiet vis tā! — Orija atteica. — Es zinu, vēlāk jūs pats to nožēlosiet. Kā gan jūs tā varējāt pazemoties manā priekšā, ka parādījāt man savu nesavaldību? Bet es tomēr piedodu jums.

—  Jūs man piedodat! — es atsaucos nicinoši.

—   Jā, es piedodu, un jums būs vien ar to jāsamierinās, — Urija atbildēja. — Iedomājieties — jūs taču uzbrukāt man, cilvēkam, kurš vienmēr bijis jūsu draugs! Tomēr katrā strīdā vajadzīgi divi — un es nebūšu viens no viņiem. Es palikšu arī turpmāk jūsu draugs, lai kādas būtu jūsu domas par to. Tagad nu jūs zināt, ko varat no manis gaidīt.

Nepieciešamība šajā dialogā (kurā Orijas replikas bija ļoti gausas, bet manējās — ļoti ašas) izteikties klusinātā balsī, lai netraucētu citu mājas ļaužu naktsmieru, mani joprojām kaitināja, tomēr lielais uzbudinājums pamazām sāka rimties. Atteicu tikai, ka gaidu no viņa tieši to pašu, ko jau arvien esmu gaidījis, un ka šinī ziņā viņš man nekad nav licis maldīties, — tad atvēru durvis, kurās Orija vēl bija iespriedies kā liels valrieksts, novietots durvju spraugā sašķelšanai, un izgāju no mājas. Tomēr arī Orija tūdaļ metās ārā — viņš devās uz savas mātes dzīvokli — un panāca mani jau pēc pārsimt jardiem.

—   Jūs pats zināt, Koperfild, — Orija teica man pie auss (galvu es nepagriezu), — ka esat nokļuvis gluži ne'veiklā stāvoklī. — Apzinājos, ka viņš saka patiesību, un tas mani vēl vairāk kaitināja. — Jūsu rīcība jums godu nedara, un jums būs vien mana piedošana jāpieņem. Es pat nedomāju par šo atgadījumu stāstīt savai mātei vai kādai citai dzīvai dvēselei. Es jums tiešām piedodu. Nevaru tikai nobrīnīties, kā jums spēja pacelties roka pret tik sīku cilvēciņu kā mani!

Nejutos vis patlaban par viņu daudz pārāks. Orija pazina mani labāk nekā es pats. Ja viņa valoda būtu skarba vai arī viņš būtu centies mani aizkaitināt, tad es vēl justos kaut cik vieglāk un spētu savu soli attaisnot, bet viņš bija licis mani uz lēnas uguns, uz kuras pēc tam nomocījos pusi nakts.

Kad no rīta iznācu ārā, baznīcā patlaban zvanīja uz agro dievkalpojumu un Urija ar savu māti pastaigājās pa ielu. Viņš uzrunāja mani, it kā nekas nebūtu noticis, un man cits neatlika kā atbildēt viņam. Laikam gan biju viņam tik pamatīgi iecirtis, ka zobi sākuši sāpēt. Vismaz ap galvu viņš bija apsējis melnu zīdautu un tam virsū vēl uzbāzis cepuri, kas gan viņa izskatu nevērta ne maznieciņ daiļāku. Vēlāk dzirdēju, ka pirmdienas rītā viņš aizbraucis uz Londonu pie zobārsta un izrāvis zobu. Cerēju, ka tas bijis dzeroklis.

Doktors bija licis teikt, ka nejūtoties īsti vesels, un, kamēr vien Agnese ar tēvu viesojās viņa mājā, viņš dienas lielāko daļu pavadīja vienatnē. Pie sava ierastā darba mēs ķērāmies tikai kādu nedēļu pēc viesu aizbraukšanas. Dienu pirms tam doktors pats ar savu roku nodeva man salocītu, bet neaizzīmogotu vēstulīti. Tā bija adresēta man, un tajā doktors dažos izjustos vārdos lūdza nekad vairs nepieminēt zināmos tā vakara notikumus. Es šo noslēpumu atklāju vienīgi savai tantei, nevienam citam. Protams, arī ar Agnesi par to nevarēja runāt, un tā Agnesei nebija ne mazākās jausmas par notikušo.

Esmu pārliecināts, ka arī misis Stronga nekā nenojauta. Aizritēja vairākas nedēļas, līdz es beidzot sāku manīt viņā kādas pārmaiņas. Tās parādījās tik lēnām, kā atpeld padebesis bezvēja laikā. Vispirms misis Strongai, šķiet, dūrās acīs doktora pārlieku saudzīgā izturēšanās pret viņu un vēlēšanās, lai viņas māte visu laiku dzīvotu vasarnīcā, tā mazinot viņai dzīves vienmuļību. Bieži vien, kad bijām aizņemti darbā un misis Stronga sēdēja turpat tuvumā, redzēju viņu pārtraucam savu nodarbošanos un vērojam vīru ar to pašu neaizmirstamo izteiksmi sejā. Nereti šādās reizēs viņas acis pieplūda asarām, viņa pietrūkās un izgāja no istabas. Pamazām tāda kā nelaimes ēna sāka klāties pār viņas skaisto seju un kļuva jo dienas jo tumšāka. Misis Mārklema tagad pastāvīgi dzīvoja pie viņiem, tomēr tā tikai pļāpāja vien bez mitas un nenomanīja nekā.

Annijai šādi pārvēršoties — un viņa taču vēl nesen bija doktora mājas saulesstars —, arī doktors pats sāka acīm redzami novecot un kļuva drūmāks, tomēr viņa gādīgais mīļums, laipnība un sirsnīgais maigums pret Armiju vēl pieņēmās, ja vien tas iespējams. Kādā agrā rītā, misis Strongas dzimšanas dienā, kad viņa bija ienākusi pasēdēt pie loga, kamēr mēs strādājam (tā viņa allaž darīja, taču pēdējā laikā mēdza ieslīdēt pie mums tik bikli un nedroši, ka es jutos gluži aizkustināts), doktors saņēma sievas galvu rokās, noskūpstīja viņu uz pieres un steidzīgi izgāja ārā, nespēdams slēpt satraukumu. Misis Stronga palika stāvam kā statuja tajā vietā, kur viņš to bija atstājis, pēc tam ļāva galvai noslīgt uz krūtīm, sažņaudza rokas un sāka rūgti raudāt — tik rūgti, ka es to nemaz nevaru izteikt.

Pēc tās reizes man dažbrīd šķita, ka misis Stronga, ja viņai gadījās palikt ar mani divatā, grib kaut ko teikt. Tomēr nekad viņa nedabūja ne vārda pār lūpām. Doktoram arvien radās jauni plāni, kā izklaidēt Anniju, liekot tai kaut kur izbraukt kopā ar māti; misis Mārklema, kas ļoti cienīja visāda veida izpriecas un ne ar ko citu dzīvē nebija mierā, lielā labpatikā pieņēma šos priekšlikumus, skaļi cildinādama tos. Annija skumja un sagurusi brauca, kurp vien viņu veda, palikdama vienaldzīga pret visu.

Es nezināju, ko īsti domāt. Nezināja arī mana tante, kas savā nemierā laikam gan nostaigāja, kopā rēķinot, daudzus simtus jūdžu. Dīvainākais no visa bija tas, ka šajā apslēptajā ģimenes dzīves traģēdijā vienīgo īsto atvieglojumu ienesa cilvēks, no kura to nepavisam nevarēja gaidīt, — misters Diks.

Ko viņš par visu to domāja un kādi bija viņa novērojumi, to man tikpat grūti pateikt — kā viņam palīdzēt man šai lietā. Tomēr, kā jau tiku minējis, aprakstīdams savas skolas dienas, mistera Dika apbrīnai pret doktoru nebija robežu; un ir taču pierādījies, ka pat zemākam dzīvniekam, ja tas pieķēries cilvēkam, piemīt ārkārtīgas nojautas spējas, kam līdzi netiek visattīstītākais prāts. Tā arī mistera Dika sirdsprātā, ja to varētu tā nosaukt, droši 'vien bija iespīdējis dažs patiesības stariņš.

Misters Diks aizvien ar lielu lepnumu izmantoja viņam piešķirto privilēģiju un savās brīvajās stundās pavadīja doktoru, kad tas pastaigājās dārzā, tāpat kā viņš to bija darījis Kenlerberijas dienās, soļodams pa Doktora aleju. Bet, tiklīdz doktora ģimenes dzīvē kļuva manāma šī pārmaiņa, misters Diks itin visu savu brīvo laiku (un viņš pat mēdza rītos celties agrāk, lai brīvā laika tiktu vairāk) veltīja šīm pastaigām. Misters Diks jutās laimīgākais cilvēks pasaulē, kad doktors lasīja viņam priekšā savu ģeniālo darbu — vārdnīcu —, un jutās nožēlojami, kamēr doktors vēl nebija izvilcis lapas no kabatas un uzsācis lasīšanu. Kad mēs ar doktoru bijām aizņemti darbā, misters Diks mēdza pastaigāties ar misis Strongu, palīdzēja apliet viņas mīļotās puķes un ravēt dobes. Jādomā, ka stundas laikā viņš varbūt desmit vārdu neizrunāja, bet klusā interese, kādu viņš parādīja doktoram un misis Strongai, viņa nopietnā seja rada atbalsi to abu sirdīs; katrs no viņiem zināja, ka otrs mīl misteru Diku, bet misters Diks — viņus abus; tā misters Diks viņiem kļuva tas, kas nevarētu būt neviens cits, — saite starp abiem.

Kad es domāju par to, kā misters Diks ar neizdibināmi gudru seju soļo uz priekšu un atpakaļ līdzās doktoram, pilns jūsmīgu šausmu par grūtajiem vārdiem grieķu vārdnīcā, kad domāju par to, kā viņš stiepj lielās lejkannas Annijai nopakaļ vai notupies ar milzīgiem, ķepainiem cimdiem rokā pacietīgi iedziļinās mikroskopiskajā darbā starp sīkajām lapiņām, savu vēlēšanos būt viņas draugam ar ikvienu darbību izpauzdams tik delikāti, kā to varbūt nav spējis neviens filozofs, — un no viņa lejkannas plūstin plūst simpātijas, uzticības un pieķeršanās jūtas —, kad domāju par to, ka viņš tomēr nekad neļāva neceļos aizmaldīties tai sava saprāta daļai, kas bija tik atsaucīga pret citu bēdām, ka viņš nekad netika ievedis doktora dārzā savu nelaimīgo karali Čārlzu, nekad nešaubījās, pildīdams šos savus pienākumus, apzinādamies, ka te kaut kas nav kārtībā un ir kas jādara, lai vērstu visu par labu, — kad domāju par visu to, man tiešām kļūst kauns, zinot, ka mistera Dika galva taču nebija gluži kārtībā, bet es ar savu pilno prātu še nebiju nekas pret viņu.

— Neviens gan nesaprot, kas viņš par cilvēku, vienīgi es to zinu, Trot, — tante mēdza lepni piezīmēt, kad mēs kādreiz runājām par to. — Diks gan vēl sevi parādīs!

Pirms pabeidzu šo nodaļu, man vēl jāpakavējas pie kaut kā cita. Kamēr pie doktora dzīvoja viņa viesi, es novēroju, ka pastnieks katru rītu atnes Orijam Hīpam divas trīs vēstules; viņš uzturējās Haigetā vēl pēc tam, kad citi bija aizbraukuši, jo laiks bija tāds pavaļīgāks; adreses visām vēstulēm bija rakstītas mistera Mikobera īpatnējā veikalnieciskajā stilā, un rokraksts viņam tagad bija izveidojies kā īstam juristam. Vērojot šo saraksti, es ar patiku iedomājos, ka misteram Aikoberam viņa darbā laikam gan veicas labi, tāpēc biju ne mazumu pārsteigts, pēc kāda laiciņa saņemdams no viņa jaukās laulātās draudzenes šādu vēstuli:

<rKentcrbcrijā, pirmdienas vakarā.

Jūs, manu dārgo Koperfīld, bez šaubām, jutīsieties pārsteigts, saņemdams šīs rakstu rindas. Vēl vairāk jūs pārsteigs to saturs. Bet visvairāk pārsteiguma gan sagādās mans lūgums, ka visam še rakstītajam jāpaliek stingrā noslēpumā. Aizvainotai savās mātes un sievas jūtās, man pašlaik trūkst atbalsta, un, tā kā es nevēlos apspriesties ar saviem tuviniekiem (kuri visu laiku izturas |oti nelabvēlīgi pret misteru Mikoberu), nezinu nevienu citu, kuram labāk varētu pavaicāt padomu, kā savu draugu un bijušo īrnieku.

Jums taču būs labi zināms, manu dārgo mister Koperfīld, ka starp mani un misteru Mikoberu (kuru es nemūžam nepametīšu) arvien valdījis savstarpējas uzticības gars. Misters AAikobers gan kādreiz tika izsniedzis parādu zīmes, neaprunājies ar mani, vai arī slēpis man termiņus, kad tās nomaksājamas. Tas dažkārt ir gadījies. Bet visā visumā misteram A\ikoberam nav bijis noslēpumu no sirds, kura viņu mīlē — te es domāju viņa sievu —, un neskaitāmas reizes, kad mēs devāmies pie miera, viņš mēdza manā priekšā atdzīvināt dienas notikumus.

Jūs gan varēsiet iztēloties, mīļo mister Koperfīld, kādam jābūt manas sirds izmisumam, ja atklāšu jums, ka misters Mikobers ir pilnīgi pārvērties. Viņš ir atturīgs, viņš ir noslēpumains. Viņa dzīve ir tumšs noslēpums viņa līdzdalībniecei priekos un bēdās — te atkal domāju viņa sievu —, un, ja es jums tagad pastāstīšu, ka par sava laulātā drauga dzīvi, izņemot to, ka tā no rīta līdz vakaram paiet kantorī, nezinu pat ne tik daudz kā par kādu, kas esot izēdies cauri putras kalniem un nonācis Leiputrijā, — tad es tikai izmantošu pazīstamu pasaku, lai izteiktu patiesus dzīves notikumus.

Bet tas vēl nav viss. Misters Mikobers ir saīdzis. Viņš ir drūms. Viņš atsvešinās no mūsu vecākā dēla un meitas, viņš nelepojas vairs ar saviem dvīnīšiem, viņš uzlūko ledainām acīm pat to nevainīgo atvasīti, kas pati pēdējā ir kļuvusi par mūsu ģimenes locekli. Pektiniārie līdzekli mūsu vajadzību segšanai, samazināti lidz pēdējam Jārtingām, no viņa izdabūjami tikai ar milzīgām grūtībām, pie kam viņš pat izsaka šausmīgus draudus, ka nobeigšot sevi (viņa paša izteiciens); un pie visa tā misters Mikobers kategoriski atsakās dot jebkādus paskaidrojumus par savu dīvaino uzvešanos.

Tas ir neciešami. Tas sirdi lauž pušu. Ja nu jūs, zinādams, kādi ir mani vājie spēki, varētu dot man padomu, kā tos vislabāk izlietot šā neparasti griitā stāvokļa atrisināšanai, jūs pievienotu vēl vienu draudzīgu pakalpojumu tiem daudzajiem, ko esat jau izdarījis. Ar mīļu sveicienu no bērniem un smaidiņu no laimīgā un nevainīgā jaunpiedzimušā palieku, dārgais mister Koperfild,

jūsu satriektā

EMMA M1KOBERA.»

Neuzdrīkstējos sievietei ar misis Mikoberas piedzīvojumiem dot citādu padomu kā vien to, lai mēģina ar pacietību un laipnību atgūt misteru Mikoberu (kaut gan zināju, ka to jau viņa tik un tā dara); tomēr šī vēstule lika man daudz ko pārdomāt par misteru Mikoberu.

## XLIII NODAĻA

Vēl viens atskats pagātnē.

Vēlreiz atļaušos pakavēties pie viena no manas dzīves neaizmirstamajiem posmiem. Gribu nostāties savrup un noraudzīties caur vieglu dūmaku pagājušo dienu virknē, kurai es pats kā ēna slīdu līdzi.

Nedēļas, mēneši, gadalaiki aizrit man garām — neko daudz garāki par vasaras dienu vai ziemas vakaru. Lūk, plašās pļavas, kur mēs ar Doru pastaigājamies, pašlaik ziedos — laistās tīrā zeltā —, un, lūk, tīreļi guļ zctn sniega segas, bet viršu neredzamie puduri izskatās kā mazi izcilniši; jautros vasaras saules staros mirgo upe, gar kuras krastiem mēs svētdienās mēdzam klaiņot, bet te jau uzpūš ziemelis, saceļas viļņu vagas vai arī zem biezas vižņu kārtas upe nevaldāmā trauksmē drāžas uz jūru.

Tikai divu mazo māsu — kanārijputniņu — namā dzīve rit bez pārmaiņām. Uz kamīna dzegas tikšķina pulkstenis, priekšnamā karājas barometrs. Ka pulkstenis, tā barometrs laiku rāda nepareizi, bet mēs tiem uzticamies ar lielu bijību.

Esmu likumīgi iegājis vīru kārtā. Esmu sasniedzis cieņas pilno divdesmit pirmo gadu, bet šāda veida cieņu var iegūt ikviens. Paraudzīsimies tad nu, ko es pats saviem spēkiem esmu sasniedzis.

So briesmīgo zvērtt — noslēpumaino stenogrāfiju — beidzot esmu savaldījis. Tā izvērtusies jau par pieklājīgu peļņas avotu. Ar savām sekmēm esmu guvis cieņu to acis, kuriem ir kāda saskare ar šo grūto mākslu, un esmu tagad viens no divpadsmit stenogrāfistiem, kas pieraksta parlamenta debates, lai tās ievietotu rīta avīzē. Vakaru pēc vakara es pierakstu pareģojumus, kas nekad nepiepildās, apliecinājumus, no kuriem vienmēr atsakās, paskaidrojumus, kuriem ir tikai viens mērķis — radit neskaidrību. Es ķepurojos vārdu mudžeklī. Britānija, šī nelaimīgā sieviešu dzimuma būtne, mūžīgi man acu priekšā un atgādina vistu, kas sagatavota cepšanai: mēs to esam no vienas vietas sadurstījuši ar savām kancelejas spalvām un sasaistījuši tai spārnus un kājas ar sarkanām lentītēm.* Es pietiekami labi pazīstu politiskās dzīves aizkulises, lai prastu to novērtēt. Es šai politikai neticu un tā arī palikšu par neticīgo.

Mans vecais draugs Tredlss arī ir izmēģinājis roku šai pašā darbā, diemžēl bez panākumiem. Viņš pats gluži omulīgi pazobojas par savu neveiksmi — viņš jau sen to zinājis, ka esot stulbiķis. Tā pati avīze, kurai es rakstu, vienu otru reizi uzdod viņam savākt kailus faktus, kurus tad raženākas galvas izpušķo un izklāsta, kā nākas. Viņš ir ieguvis tiesības praktizēties advokatūrā un ar apbrīnojamu centību un taupīgu dzīvi beidzot saskrabinājis otras simt mārciņas, ko iemaksāt notāram, kuram viņa darbība pakļauta. Ne mazums īsti karsta portvīna tika izdzerts par godu viņa uzņemšanai advokātu saimē, un, ja ņem vērā, cik tas viss maksāja, es teiktu, ka Iekšējais Templis ar šo soli daudz ieguvis.

Es esmu izmēģinājis laimi arī citā laukā. Ar bailēm un sirds drebēšanu ķēros pie rakstnieka spalvas. Paslepšus uzrakstīju vienu otru nieciņu un iesūtīju kādam žurnālam, un žurnāls to iespieda. Pēc tam man radās drosme — un es sāku rakstīt daudz tādu sīku gabaliņu. Tagad par tiem man jau kārtīgi maksā, visā visumā es nopelnu gluži pieklājīgu naudiņu; ja es skaitu savus ienākumus uz kreisās rokas pirkstiem, tad trim ir pāri un atrodas patlaban pie zeltneša vidus locītavas.*

. No Bakingemas ielas esam pārcēlušies uz glītu, mazu namiņu netālu no tā, kuru biju noskatījis savas jūsmas pirmajā straujumā. Tante tomēr negrib palikt pie manis (viņa ļoti izdevīgi pārdevusi savu Duvras īpašumu), bet jau nolūkojusi sev mazāku namiņu turpat man kaimiņos. Ko tas viss gan pareģo? Manas precības? Tā ir.

Jā! Es precu Doru! Mis Lavīnija un mis Klarisa ir beidzot devušas savu atļauju, un, ja kanārijputniņiem vispār kādreiz ir bijis, par ko uzbudināties un čivināt, tad viņām 11u ir. Mis Lavīnija, kas pārņēmusi savā virsuzraudzībā mana dārgumiņa garderobi, pastāvīgi tagad raisa kaut ko ārā no ietinamā papīra un strīdas un kaulējas ar kādu visai respektabla izskata jaunu cilvēku, kam padusē garš vīstoklis un jardu mērs. šuvēja, kuras blūzes priekšu allaž rotā adata ar ievērtu pavedienu, pagaidām tepat mājā ir gulstas, ir ceļas, un man liekas, ka viņa ne ēdot, ne dzerot, ne guļot nenomauc savu uzpirksteni. Mans acuraugs tagad pārvērsts par īstu manekenu. Ik brīdi viņu aicina kaut ko pielaikot. Vakaros mēs ne piecas minūtes nevaram pasēdēt divatā, kad jau kāds uzbāzīgs sievišķis dauza pie durvīm un sauc:

— Ak, piedodiet, mis Dora, — vai jūs nebūtu tik laipna un neuznāktu uz brītiņu augšā?

Mis Klarisa un mana tante pārstaigā visu Londonu, meklēdamas dažādus dzīvokļa iekārtas piederumus, pēc tam ved mani un Doru tos skatīt. Būtu nu viņas labāk pirkušas visu uz savu galvu, bez šās apskates ceremonijas, jo, kad mūs aizved parādīt kamīna restes vai cepamās restes, Dora ierauga mazu ķīniešu suņubūdiņu ar zvārgulīšiem uz jumta — un nu viņai nekas cits nepatīk kā vien tā. Kad būdiņa nopirkta, paiet vēl ilgs laiks, kamēr pieradinām Džipu pie viņa jaunās rezidences; kad Džips lien būdiņā iekšā vai ārā no tās, visi jumta zvārgulīši skan — un suņuks no bailēm nezina, kur likties.

Pegotija jau laikus ieradusies palīgos, un tūliņ viņai pilnas rokas darba. Viņas ziņā ir radit visur tīrību un spodrību. Viņa berž un trin katru lietu, kas vien šādai rīcībai paļaujas, līdz tā laistās tāpat kā viņas godīgā seja. Un tieši šinī laikā es šad un tad sāku manīt viņas vientuļo brāli klīstam naktīs pa tumšajām pilsētas ielām un pe.oši ielūkojamies pretimnācēju sejās. Šinīs reizēs es viņu nekad neuzrunāju. Vienmēr, kad parādās viņa sadrūvušais stāvs, es zinu labi, ko viņš meklē, no kā baidās.

Kāpēc gan Tredlss rāda tik svinīgi nopietnu seju, ierazdamies šai pēcpusdienā pie manis Doktoru apvienībā, kur es pēdējā laikā šad tad aizeju tikai formas pēc, ja atliek laiks? Mani jauno gadu sapņojumi sāk piepildīties. Eju izņemt laulības licenci.

Mazs papīra gabaliņš, bet kāds tam spēks! Tas guļ uz mana rakstāmgalda, un Tredlss to uzlūko gandrīz svētsvinīgā bijībā. Lūk, divi vārdi, pēc vecvecās jaukās paražas uz mūžu savienoti: Deivids Koperfīlds un Dora Spenlova; un turpat no stūrīša uz mūsu savienību noraugās tēvišķīgā iestāde — zīmognodevu valde, kas tik vēlīgi interesējas par visām pārmaiņām cilvēka dzīvē; un turpat ir arī Kenterberijas arhibīskaps, kas ar pāris drukātām rindiņām dod mums savu svētību un pie tam necerēti lēti.

Un tomēr es visu laiku jūtos kā sapnī, satraucošā, lai mīgā, trauksmainā sapnī. Nevaru ticēt, ka viss notiek īstenībā, kaut arī esmu pārliecināts — katrs, ko satieku ce|ā, bez šaubām, zina, ka parīt man kāzas. Arhibīskapa vietas izpildītājs, pie kura eju nodot zvērestu, mani pazīst un nokārto visu tik viegli, it kā mēs abi būtu kādas masonu biedrības locekļi. Tredlsam jau te nebūtu, ko darīt, viņš tikai tāpat atnācis man līdzi, jo vienmēr grib būt izpalīdzīgs.

—  Ceru, mīļais draugs, — es sacīju Tredlsam, — nākamreiz būs tava kārta nākt šurp. Un ceru arī, ka tas notiks drīz.

—  Pateicos, mīļo Koperfīld, par taviem labajiem novēlējumiem, — Tredlss atteica. — Es arī ceru, ka tā būs. Tomēr liels mierinājums ir apziņa, ka viņa būtu ar mieru gaidīt vai nezin cik ilgi un ka viņa tiešām ir visjaukākā meitene…

—   Kad tu iesi viņai pretī uz diližansu? — es apvaicājos.

—   Septiņos, — Tredlss atbildēja, paraudzidamies savā vecajā sudraba pulkstenī — tajā pašā, no kura vēl kādreiz skolā bija izņēmis ritenīti, lai uztaisītu ūdensdzirnaviņas. — Mis Vikfīlda taču arī iebrauc ap to pašu laiku, vai ne?

—   Mazliet vēlāk. Viņa iebrauks ap pusdeviņiem.

—   Tici vai netici, mīļo zēn, — Tredlss sacīja, — no sirds priecājos par šādu galaiznākumu, tīri tā vien liekas, ka man pašam būtu kāzas. Un es tev no visas sirds pateicos par to lielo laipnību un ievērību, ka mana Sofija personiski ataicināta uz šo priecīgo notikumu un vēl lūgta par līgavas māsu kopā ar mis Vikfīldu. Esmu ļoti iepriecināts par to.

Es klausos viņā un spiežu viņam roku, un mēs runājam, staigājam, ēdam pusdienas, darām visu ko, tomēr es neticu tam, kas notiek. Viss taču ir tikai sapnis.

Noteiktajā laikā Sofija ierodas Doras tēvmāsu mājiņā. Viņai ir ļoti patīkama sejiņa, nevarētu teikt, ka viņa būtu diezin kāda skaistule, bet neparasti pievilcīga gan, un viņa ir tik dabiska, tik vienkārša un jautra, ka iekaro visu simpātijas. Ar lielu lepnumu Tredlss stāda viņu mums priekšā, un, kad es vēlāk klusā nostūrī apsveicu draugu ar viņa izvēli, viņš pēc tam vēl desmit minūtes no vietas berzē abas rokas, turklāt katrs matiņš viņam uz galvas stāv izslējies pirkstgalos.

Atvedu Agnesi no Kenterberijas diližansa, un tagad mūs priecē arī viņas jautrā, skaistā seja. Agnese ļoti sadraudzējusies ar Tredlsu, un ir brīnum jauki noskatīties, kā viņi sasveicinās un kā staro Tredlss, iepazīstinādams Agnesi ar jaukāko meiteni pasaulē.

Un tomēr es neticu tam visam. Mēs pavadām jautru vakaru un jūtamies ļoti laimīgi, bet es joprojām nekam nespēju ticēt. Es nevaru vien attapties. Laimes pārpilnība mani apreibinājusi. Viss manām acīm šķiet neskaidrs, tā vien liekas, ka es kādā rītā pirms nedēļām divām būtu agri piecēlies un kopš tā laika nemaz nebūtu licies gulēt. Nespēju vairs apjēgt, kad tad īsti bija vakardiena. Man šķiet, ka laulības licence jau vairākus mēnešus guļ manā kabatā.

Arī nākamā dienā, kad mēs visi barā ejam apskatīt mūsu mājiņu — manu un Doras mājiņu —, es nekādi nevaru iejusties par tās saimnieku. Tā vien liekas, ka atrodos šeit ar kāda cita atļauju. Tā tikai skaties — atnāks īstais saimnieks un teiks, ka ļoti priecājas, mani sastopot. Kas tā par burvīgu mājiņu — viss spīd un laistās, viss gluži jauns; puķes uz paklāja šķiet tikko plūktas, bet zaļās lapas uz tapetēm — tikko izplaukušas; muslīna aizkari ir sniega baltumā, un rožainās mēbeles laistās vien, un Doras vasaras cepure ar zilajām lentēm jau karājas uz sava vadzīša — vai gan es spēšu aizmirst, cik brīnišķīgi jauka bija Dora tādā pašā cepurē, kad ieraudzīju viņu pirmo reizi! Un ģitāra jau jūtas mājās, pieslieta kaktiņā, un pie Džipa pagodas gandrīz katram aizķeras kāja, jo buda ir pārāk liela mazajam dzīvoklītim.

Vēl viens laimīgs vakars, tikpat neapjaušams un neti,cams kā viss, kas seko pēc tam, un es pirms promiešanas vēl ielavos Doras istabā. Doras tur nav. Jādomā, ka viņas vēl nav beigušas uzlaikošanu. Mis Lavīnija ielūkojas pa durvīm un noslēpumaini pačukst, ka nu jau gan drīz nākšot. Tomēr viņa nenāk vis drīz, tas velkas vēl ilgi, bet tad

cs sāku ieklausīties švīkoņā aiz durvīm — un kāds viegli pieklauvē.

—   Lūdzu iekšā! — es saku. Klauvējiens atkārtojas.

Eju uz durvīm, prātodams, kas gan tur varētu būt, un

sastopu starojošu acu pāri pietvīkušā sejiņā — tās ir Doras acis un Doras sejiņa, mis Lavīnija ieģērbusi jau viņu rītdienas tērpā, ar aubīti un visu, kā pienākas, lai man to parādītu. Spiežu pie sirds savu mazo sieviņu, bet mis Lavīnija iekliedzas, jo aubīte draud nokrist, un Dora raud un smejas reizē par manu priecīgo pārsteigumu, un nu es tam visam nemaz vairs nevaru ticēt.

—   Kā tev liekas, Dodij, vai ir skaisti? — Dora jautā.

Skaisti! Man lai neliktos, ka tas ir skaisti!

—   Un vai tu skaidri zini, ka tiešām mani ļoti mīli? — Dora vaicā.

Atbilde uz šo jautājumu sagādā tādas briesmas aubītei, ka mis Lavīnija atkal iekliedzas un lūgšus lūdz mani atjēgt, ka Doru drīkst vienīgi aplūkot, bet nekādā gadījumā ne aiztikt. Ta nu Dora kādu minūti daiļa savā samulsumā stāv un ļauj sevi apbrīnot, bet tad pēkšņi norauj aubiti — cik pazīstama viņa kļūst bez tāsi — un aizdrāžas projām, turēdama to rokā, lēkādama un dejodama; drīz viņa atkal jau klāt savās parastajās drēbēs un apvaicājas Džipam, vai man tiešām būšot skaista sieviņa un vai šis tai varēšot piedot, ka tā izejot pie vīra, tad nometas ceļos un pēdējo reizi savās meitas dienās liek Džipam nostāties pakaļkājās uz pavārgrāmatas.

Apšaubīdams visu, neticēdams nekam, pāreju mājās, istabiņā, ko esmu noīrējis tepat tuvumā, un nākamā rītā pieceļos jau agri jo agri, lai brauktu pakaļ tantei uz Haigetu.

Nekad vēl neesmu redzējis viņu tā uzposušos. Viņa ģērbusies lavandas krāsas zīda tērpā, ar baltu cepuri galvā — es nevaru vien attapties no pārsteiguma. Dženete, kas palīdzējusi tantei saposties, arī grozās turpat, lai paraudzītos manī. Pegotija ir jau gatavībā, lai dotos uz baznīcu un noskatītos laulību ceremonijā no kora. Misters Diks, kam jāved līgava pie altāra un jānodod tā manās rokās, šodien ir pat matus sasprogojis. Tredlss, kas pēc agrākās norunas pievienojas mums krustcelēs, savam apģērbam izvēlējies varen iespaidīgu krēma un gaišzilas krāsas kombinējumu; abi divi, viņš un misters Diks, izskatas gluži kā no galvas līdz kājām cimdos iespīlēti.

Nav šaubu — es redzu to visu, jo zinu taču, ka tā ir, tomēr esmu kā apstulbis un man liekas, ka neredzu nek'ā. Itin nekam es nespēju vēl ticēt. Tomēr, kad braucam vaļējā karietē, visas šis pasaku kāzas man sāk rādīties vismaz tik daudz patiesas, ka varu nožēlas pilnām acīm noraudzīties nabaga ļaudīs, kuri taču neņem nekādu dalību manos priekos, bet mierīgā garā uzslauka grīdas veikalos vai steidzas savā dienas darbā.

Tante sēž man līdzās un visu ceļu cieši tur manu roku savējās. Kad gabaliņu šaipus baznīcas pieturam, lai izlaistu Pegotiju, kura sēdējusi uz bukas, tante saspiež manu roku vēl ciešāk un noskūpsta mani.

—   Lai dievs tevi svētī, Trot! Pašas dēls man nevarētu būt mīļāks. Visu rītu man jādomā par nabaga bērniņu — tavu māmulīti.

—   Man tāpat. Un vēl par to, cik daudz pateicības esmu jums parādā, mīļā tante.

—   Kas par niekiem, bērnsl — tante atteic un pāri plūstošā sirsnībā pasniedz roku Tredlsam, tas savu sniedz misteram Dikam, misters Diks — man, es atkal savukārt Tredlsam; un tad jau baznīcas vārti ir klāt.

Baznīcā, protams, valda miers un klusums — to negribu apšaubīt —, bet tikpat labi te pilnā sparā varētu darboties tvaika mašīna, jo jūtos pilnīgi apstulbināts. Nespēju vairs aptvert galīgi neko.

Viss pārējais ir vienīgi nesakarīgs sapnis.

Kā sapnī es redzu, ka ieved Doru; redzu, kā baznīcas kalpotāja — baznīcsolu durtiņu slēdzēja — tīri kā seržants kareivjus izrindo mūs pareizā kārtībā pie altāra margām, un pat šai sapnī es brīnos: kāpēc gan visām baznīcu kalpotājām jābūt tik neiedomājami neglītām sievietēm — vai tiešām tās ir kādas reliģiozas bailes, ka labs garastāvoklis varētu nest nelaimi, un tāpēc arī tiek izstādīti šie etiķa podi ceļa uz debesīm?

Kā sapnī man rādās, ka ienāk mācītājs ar ķesteri, ka sarodas arī kādi laivinieki, matroži un vēl citi ļaudis, ka man aiz muguras nostājas mūžvecs jūrnieks, piedvašodams visu baznīcu ar ruma smaržu, ka sākas dievkalpojums, atskan mācītāja dobjā balss un mēs visi ļoti uzmanīgi klausāmies.

' Kā sapnī man rādās, ka tā ir mis Lavīnija — viņa arr pievienojusies līgavas māsām —, kas pirmā sāk raudāt, ar nopūtām godinādama (kā man liekas) Pidžcra piemiņu; mis Klarisa ķer pēc ožamās pudelītes; Agnese rūpējus par Doru; tante cenšas būt pats savaldības paraugs, kaut asaras viņai straumēm līst pār vaigiem, un mana mazā Dora dreb kā apšu lapiņa, mācītājam viņa atbild tikko saklausāmos čukstos.

Kā sapnī man rādās, ka mēs noslīgstam ceļos cieši viens otram līdzās, ka Doras trīsas pamazitiņām rimstas, kaut arī viņa vēl arvien cieši turas pie Agneses rokas; ka dievkalpojums beidzas svinīgā nopietnībā; kad tas ir galā, mēs raugāmies cits citā, jaukdami smaidus ar asarām gluži kā aprīļa diena, bet ģērbistabā mana jaunā sieviņa krīt histērijā un raudādama sauc pēc sava nabaga papiņa, sava mīļā papiņa.

Kā sapnī man rādās, ka galu galā Dora jau nomierinājusies un kļuvusi jautrāka, un tad mēs visi pēc kārtas parakstāmies baznīcas grāmatā. Sapņoju, ka kāpju korī meklēt Pegotiju, jo viņai jau arī jāparakstās, bet Pegotija apskauj mani klusākā kaktiņā un pastāsta, ka viņa taču savā laikā redzējusi, kā manis paša mīļo māmiņu laulājuši, — un tad jau tas viss ir garām un mēs dodamies ārā.

Kā sapnī man rādās, ka, pilns lepnuma un mīlestības, turēdams savu daiļo sieviņu zem rokas, soļoju pa baznīcas viduseju, spraukdamies garām cilvēkiem, kurus tik tikko saredzu, kā miglā eju garām kancelei, piemiņas plāksnēm, baznīcsoliem, kristāmiem traukiem, ērģelēm un baznīcas logiem, kuros man šķiet atplaiksnāmies atmiņas par manu senseno bērnības dienu baznīcu.

I\ā sapnī man rādās, ka, garām iedams, uztveru čukstus — mēs gan esot varen jauns pārītis, bet viņa — brīnum skaista sieviņa. Sapņoju, ka karietē, mājās braucot, mēs bez mitas smejamies un čalojam. Dzirdu Sofiju stāstām — kad šī ieraudzījusi, ka Tredlsam prasa laulību licenci (biju uzticējis to viņam), šī gandrīz noģībusi, jo bijusi pārliecināta, ka Tredlss to katrā ziņā pazaudējis vai ka tā viņam izrauta no kabatas. Kā sapnī redzu, ka Agnese līksmi smejas, bet Dora tā iemīlējusi Agnesi, ka neparko negrib šķirties no tās un nelaiž nemaz vaļā tās roku.

Kā sapnī man rādās, ka sēžam pie bagātīgi klāta brokastu galda — tur ir ēdieni un dzērieni, kas patīkami acij un mēlei, bet par to garšu, kā jau tas sapnī piederas, tā arī palieku pilnīgā neziņā; esmu paēdis un padzēris, kā mēdz teikt, no mīlestības, un neskaitāmie gardumi man liekas tikpat nereāli kā viss cits.

Kā sapni man rādās, ka uzstājos ar runu, tikpat murgainu kā viss pārējais, bet pašam man nav ne jausmas, ko īsti esmu gribējis teikt, vienīgi apzinos, ka to pateicis gan neesmu. Sapņoju, ka visi esam apmierināti un patiesi laimīgi (kaut ari sapnī, tomēr to atskārstu) un pat Džips dabū gabalu kāzu tortes, bet vēlāk gan izrādās, ka viņš to nepanes.

Kā sapnī man rādās, ka pie durvīm jau stāv īrētie pasta zirgi un Dora aizsteidzas pārģērbties. Sapņoju, ka tante ar mis Klarisu palikušas pie manis un mēs izejam dārzā pastaigāties; tante, kas pie brokastgalda arī teikusi runu par godu Doras tēvmāsām, omulīgi pazobojas pati par sevi, bet mazlietiņ tomēr lepojas arī.

Kā sapnī man rādās, ka Dora nu jau ceļa gatavibā un mis Lavīnija, kam žēl šķirties no jaukās paijiņas, ar kuru bijis tik patīkami rotaļāties, nevar vien beigt tekāt ap viņu. Sapņoju, ka Dorai pēkšņi rodas neskaitāmi pārsteidzoši atklājumi: viņa aizmirsusi paņemt līdzi bezgala daudz dažādu lietiņu; tad itin visi izklīst pa malu malām, lai tās sameklētu.

Kā sapnī man rādās, ka beidzot Dora sāk no visiem atvadīties un meiteņu bariņš gaišos tērpos ar krāsainām lentēm viņu apņēmis kā ziedoša puķu dobe. Sapnī redzu, ka mans dārgumiņš, reizē smiedamies un raudādams, gandrīz vai bez elpas izslīd no šā ziedu loka un iekrīt manos greizsirža apkampienos.

Kā sapnī man rādās, ka es kāroju aiznest Džipu līdz karietei (ari tas brauc mums līdzi), bet Dora man neļauj — nē, viņa pati aiznesīšot Džipu, citādi Džips vēl varot iedomāties, ka pēc kāzām viņa to vairs nemīlot, un tas sunīti galīgi satriekšot. Sapņoju, ka ejam roku rokā, bet Dora vēl apstājas un atskatās. — Ja esmu bijusi nelaipna un netaisna pret kādu, lūdzu, aizmirstiet un piedodiet to! — viņa saka un sāk liet asaras.

Kā sapnī man rādās, ka Dora atvadām māj ar roku, ka mēs ejam tālāk, bet tad viņa atkal apstājas atskatīties un metas atpakaļ pie Agneses, lai vēl un vēl apbērtu to ar vispēdējiem skūpstiem un laba vēlējumiem.

Mēs abi aizbraucam — un nu es pamostos no sava sapņa. Tagad beidzot es spēju ticēt, ka tā ir īstenība. Man līdzās taču sēž manis paša visdārgākā, mazā sieviņa, ko es tik bezgala mīlu!

— Vai nu tu esi laimīgs, manu muļķa zēn? — Dora vaicā. — Un vai tu esi pārliecināts, ka nekad nenožēlosi?

Biju nostājies savrup noraudzīties, kā paslīd man garam aizgājušo dienu sapņu tēli. Nu tie ir prom, nu varu risināt tālāk sava dzīvesstāsta pavedienu.

## XLIV NODAĻA

Mūsu saimniecība.

Neparasti un dīvaini jutos, kad beidzot bijām divi vien ar Doru savā mazajā mājiņā, kad medusmēnesis bija garām un līgavas māsas aizbraukušas; gandrīz šķita, ka esmu atlaists no darba, jo nu liekas bija kļuvušas visas saldās aušibas un lakstošanās.

Tik neparasti bija apzināties, ka Dora arvien ir pie manis. Nevajadzēja vairs steigties uz satikšanos ar viņu, nebija vairs bezcerīgi jāraizējas viņas dēļ, ne arī jāraksta viņai vēstulītes, tāpat nevajadzēja vairs lauzīt galvu un prātot, kā atkal palikt vienatnē ar viņu. Dažreiz vakaros, pacēlis acis no sava rakstāmā darba un redzēdams Doru sēžam sev pretī, es atlaidos krēslā un pārdomāju, cik tas gan savādi, ka te nu mēs esam divi vien un tas ir gluži pats par sevi saprotams, nevienam te vairs nav nekā, ko iebilst, visa romantika nomesta kaktā, lai rūs, un nevienam mums vairs nav jārauga izpatikt kā vien sev pašiem, mums atliek tikai mīlēt vienam otru — visu mūžu.

Ja kādreiz parlamentā debates ieilga un es vēlu devos mājup, mani pārņēma pavisam neparasta sajūta, iedomājoties — mājās mani gaida Dora! Vai tas nebija brīnišķīgi, ka viņa klusītēm nonāca lejā parunāties ar mani, kamēr es ēdu vakariņas! Vai tas nebija lieliski — zināt, ka viņas mati katrā ziņā būs satīti uz papīriņiem! Un vēl pārsteidzošāk — redzēt viņu to darām!

Es šaubos, vai divi jauni putnēni saprot ko vairāk par mājsaimniecību nekā es un mana daiļā Dora. Mums, protams, bija ari kalpone. Viņa bija tā, kas vadīja mūsu saimniecību. Man vēl līdz šai dienai saglabājusies pārliecība, ka viņa droši vien bija pārģērbusies misis Krapas meita, jo ar šo Mēriju Annu mēs pieredzējām īstas nedienas.

Viņas uzvārds bija Paregena*. Kad mēs viņu pieņēmām, mums apgalvoja, ka uzvārds vēl pilnīgi neatspoguļojot viņas labās īpašības. Viņai bija rekomendācijās raksts labas reklāmas lielumā; tajā bija apgalvots, ka viņa protot mājsaimniecībā darīt itin visu, par ko vien es jebkad biju dzirdējis, un arī daudz ko tādu, par ko es nekad nebiju dzirdējis. Viņa bija sieviete pašā dzīves ziedonī ar nopietnu, pabargu seju, bet vienmēr apkritusi (sevišķi rokas) ar sarkaniem izsitumiem. Viņai bija arī brālēns, kāds leibgvards, ar tik garam kājām, ka izskatījās pēc normāla cilvēka pēcpusdienas ēnas. Viņa uzspīlētā uniforma bija tikpat daudz par mazu viņam, cik viņš pats par lielu mūsu telpām. Mūsu mazo namiņu viņš padarīja vēl mazāku, jo viņa augums šķita ar to nesamērojams. Turklāt sienas bija diezgan plānas, un, kad viņš pavadīja vakarus mūsu mājiņā, mums par to allaž pavēstīja murdoņa no virtuves.

Pēc rekomendācijas spriežot, mūsu iegūtais dārgums bija augstākajā mērā saprātīgs un uzticams. Tāpēc arī esmu spiests noticēt, ka toreiz, kad viņu atradām palīdušu zem lielā ūdens vārāmā katla, viņai bija uznākusi kāda lēkme un mūsu nozudušās tējkarotes katrā ziņā bija nozadzis atkritumu savācējs.

Mūsu prātus Mērija Anna tomēr nospieda kā lietuvēns. Mēs apzinājāmies, cik nepiedzīvojuši esam, un jutāmies pilnīgi bezpalīdzīgi. Bijām padoti viņas žēlsirdībai, ja vien viņai tāda bijusi, bet Mērija Anna bija gaužām bezsirdiga sieviete. Viņas dēļ mēs arī pirmo reizi mazliet saķildojāmies.

—  Manu mīlulīt, — es reiz teicu Dorai, — kā tev šķiet, vai Mērija Anna zina, cik īsti ir pulkstenis?

—   Kā tā, Dodij? — Dora ievaicājās, paceldama nevainīgās actiņas no sava zīmējuma.

—  Mīļā, pulkstenis jau ir pieci, bet mums taču pusdienas bija jāēd četros.

Dora noraizējusies pavērās pulkstenī un piezīmēja, ka tas gan laikam ejot pārāk ātri.

—  Gluži otrādi, sirsniņ, — es paskaidroju, paskatījies savējā, — tas ir par dažām minūtēm vēlāks.

Mana mazā sieviņa pienāca, iesēdās man klēpī un, lai mani nomierinātu, novilka man ar zīmuli svītru pa pašu deguna vidu; tas gan bija visai patīkami, tomēr paēst no tā es nevarēiu.

—    Man šķiet, sirsniņ, ka tev vajadzētu Mērijai Annai ,par to aizrādīt, — es ieteicos.

—   Ai, nē, lūdzams, nē, Dodij! Es nevaru! — Dora atbildēja.

—   Kāpēc ne, mīļumiņ?

—   Nu tāpēc, ka es taču esmu tāda zostiņa un viņa to iljn labi zina.

Man likās, ka šāda sevis noniecināšana gan neiederas nevienā sistēmā, ko varētu izmantot Mērijas Annas kontrolēšanai, un es negribot mazliet saraucu uzacis.

—   Ai, kādas nejaukas grumbas mana puisēna pierē! — Dora izsaucās un, arvien vēl sēdēdama man uz ceļiem, ņēmās tās izvilkt ar zīmuli, kuru arvien apslapināja pie savām sārtajām lūpiņām, lai svītra iznāktu tumšāka; viņa nodevās šim darbam ap manu pieri tik aizrautīgi, ka es gluži negribot kļuvu jautrāks.

—   Nu tu esi jauks bērns! — Dora nopriecājās. — Nu tava seja ir daudz patīkamāka, tai var uzsmaidīt.

—   Bet, mīļā… — es centos iebilst.

—   Nē, nē, lūdzams, nē! — Dora izsaucās un noskūpstīja mani. — Nekļūsti nu par briesmīgo Zilbārdi! Neesi tik drūmsi

—   Manu jauko sievulīt, — es ieteicos, — vajag taču kādreiz būt nopietnam arī. Nāc atsēdies te uz krēsla man pavisam līdzās! Atdod man zīmuli! Tā! Un nu parunāsim nopietni. Tu taču zini, mīlulīt… — Cik gan maza bija rociņa, ko es turēju saujā, un ar tādu smalku laulības gredzentiņu pirkstā! — Tu taču zini, dārgumiņ, ka nav visai patīkami iziet no mājas bez pusdienām. Nu, vai nav tiesa?

—  J-jā, — Dora atteica vārgā balstiņā.

—   Kāpēc tu trīci, manu mīlulīt?

—   Es taču jūtu, ka tu gribi mani bārt! — Dora atsaucās lūdzoši.

—   Manu jaukumiņ, es gribu tevi tikai pamācīt!

—   Ai, pamācīšana ir vēl briesmīgāka nekā bāršanai — Dora izsaucās gluži izmisusi. — Vai tad tādēļ es apprecējos, lai mani mūžīgi pamācītu! Ja jau tu gribēji mani tikai pamācīšanai, tad tev to tūlīt vajadzēja pateikt, tu, nežēlīgais puika!

Mēģināju nomierināt Doru, bet viņa aizgrieza sejiņu prom, purināja tikai savas matu cirtas un atkārtoja: «Tu, nekrietnais, nekrietnais zēn!» — un to viņa teica tik daudzas reizes, ka es beidzot tiešām vairs nesapratu, ko darīt: apjukumā pārstaigāju dažas reizes pār istabu un atkal atgriezos pie viņas.

—   Dora, manu dārgumiņ!

—   Kas es tev par dārgumiņu! Tu taču noteikti nožēlo, ka esi mani apprecējis, vai tad citādi tu mani spīdzinātu ar savām pamācībām! — Dora atcirta.

Tik nepelnīti pārmetumi mani tā aizvainoja, ka es saņēmos un kļuvu vēl stingrāks.

—   Mīļo draudziņ, — es teicu, — tu esi tīrais bērns un runā muļķības. Tu taču atceries, ka vakar man nācās aizskriet tieši no pusdienu galda tikai pa pusei paēdušam, bet aizvakar es gandrīz saslimu, jo dabūju steigā rīt neizcepušu teļa gaļu; šodien man jāpaliek pavisam bez pusdienām — un man tīri bail tev atgādināt, cik ilgi mēs dabūjām gaidīt brokastis, turklāt arī tad tējas ūdens vēl nebija uzvārījies. Negribu tev nekā pārmest, manu dārgumiņ, bet tas tomēr nav visai patīkami.

—   Ak, nekrietno, nekrietno zēn, tagad tu gribi sacīt, ka esmu tev slikta sieva! — Dora izsaucās.

—   Bet, mīļa Dora, tu taču zini, ka es nekad to neesmu sacījisl

—   Tu sacīji, ka dzīve ar mani neesot patīkama! — Dora atcirta.

—   Es sacīju, ka mūsu mājsaimniecība nav iekārtota patīkami, — es izlaboju.

—   Tas taču ir gluži tas pats! — Dora uztraucās. Un viņa tiešām bija pārliecināta pati par saviem vārdiem, jo asaras viņai lija straumēm.

Es atkal sāku staigāt pa istabu, pilns mīlestības uz savu daiļo sieviņu un pašpārmetumu satriekts, — man nudien gribējās dauzīt galvu pret sienu. Tomēr atkal apsēdos un sacīju:

—   Es taču nevainoju tevi, Dora. Mums abiem vēl krietni daudz jāmācās. Es tikai gribu tev ieskaidrot, draudziņ, ka tev vajag… nopietni, sirsniņ, tev katrā ziņā vajag… — (biju noņēmies neparko neatkāpties no šā temata) — pieradināties uzraudzīt Mēriju Annu. Nebūtu slikti, ja arī tu pati mazliet nodarbotos mājsaimniecībā.

—   Es brinos, tiešām brīnos, kā gan tu vari sacīt man tik nepateicīgus vārdus! — Dora šņukstēja. — Tu taču labi zini, ka vēl nesen, kad tu ieminējies, ka labprāt ēstu kādu gabaliņu zivs, es pati nostaigāju vairākas jūdzes, lai dabūtu to zivi un sagādātu tev pārsteigumu.

—   Tas jau bija brīnum jauki no tavas puses, manu mīlulīt, — es atbildēju. — Es biju tik pateicīgs, ka pat neaizrādīju, ka tu taču biji nopirkusi lasi, kas gan ir pārāk liela zivs mums diviem vien. Vai arī ka tas maksāja vienu mārciņu un sešus šiliņus — un to mūsu kabata nevar atļauties.

—   Bet tu taču biji tik priecīgs… — Dora elsoja. — Un tu vēl teici, ka es esot pelīte…

—   Es to teikšu atkal, mīļumiņ, — es atsaucos, — es to atkārtošu vēl tūkstošiem reižu!

Tomēr biju tā ievainojis Doras maigo sirsniņu, ka viņa nevarēja un nevarēja nomierināties. Viņa raudāja un šņukstēja tik izmisīgi, ka es sāku justies, it kā būtu pateicis viņai nezin kādus aizskarošus apvainojumus. Man vajadzēja steigties projām; tovakar atkal paliku ilgi darbā, un visu laiku mani mocīja tādi sirdsapziņas pārmetumi, ka jutos pavisam nožēlojams. Likās, ka esmu nektrietnāks par slepkavu, mani vajāja neskaidra apziņa, it kā es būtu pastrādājis kādu briesmīgu ļaundarību.

Pulkstenis bija jau divi vai trīs pēc pusnakts, kad pārnācu mājās. Tur atradu priekšā savu tanti — viņa sēdēja un gaidīja mani.

—   Vai kas noticis? — es uztraukts ievaicājos.

—   Nekas, Trot, — viņa atbildēja. — Apsēdies, apsēdies vien! Mazais Ziediņš šodien bija sliktā omā, un es paliku pakavēt viņam laiku. Tas ir viss.

Es atspiedu galvu rokā un paliku tā sēžam, raudzīdamies kamīnā; vai to gan varēja turēt par iespējamu, ka tik drīz pēc manu visgaišāko cerību piepildīšanās jutīšos tik skumīgs un nomākts? So domu tirdīts, nejauši sastapos ar tantes acīm, kas kavējās pie manas sejas. Tajās bija lasāms tāds kā nemiers, kaut gan skatiens tūdaļ noskaidrojās.

—   Nudien, tante, — es ierunājos, — visu vakaru biju gluži nelaimīgs, domādams par Doras slikto omu. Bet man taču tiešām nebija nekādu citu nolūku kā vien mīlīgi un maigi parunāt ar viņu par mūsu mājas dzīvi.

Tante palocīja galvu, mani uzmundrinādama.

—  Tev jābūt iecietīgākam, Trot, — viņa piebilda.

—   Taisnība. Dievs liecinieks, tante, es nudien negribēju būt netaisns!

—   Nē jau, nē, — tante atbildēja. — Bet mūsu mazais Ziediņš ir ļoti vārīgs ziediņš, tāpēc vējam jābūt maigam pret to.

Sirdī biju ļoti pateicīgs savai labajai tantei par tik jauku izturēšanos pret manu sievu, un esmu pārliecināts., ka viņa to labi saprata.

—   Kā jūs domājat, tante, — es ieminējos, vēl brīdi domīgi lūkojies ugunī, — vai jūs šad un tad nevarētu mazliet palīdzēt Dorai, pamācīt viņu? Tas droši vien nāktu mums par labu.

—   Trot, — tante atsaucās uzbudināta, — nē! Neprasi no manis to!

Viņas balsī izskanēja tik dziļa nopietnība, ka es izbrīnījies pacēlu acis uz viņu.

—   Kad palūkojos atpakaļ savā dzīvē, — tante sacīja, — tad saprotu, ka man gan vajadzēja būt daudz laipnākai pret dažu labu, kas tagad jau guļ kapā. Ja es bargi nosodīju citu cilvēku kļūdīšanos laulībā, tas notika tāpēc, ka es pati biju bargi piemeklēta savā laulības dzīvē. Lai nu tas paliekt Nu jau daudzus gadus esmu bijusi īgna, asa, savdabīga sieviete. Tāda esmu vēl tagad un būšu joprojām. Bet tu un es, Trot, — mēs viens otram esam diezgan labi bijuši… it sevišķi tu man, mīļais zēn, un tāpēc tagad mūsu starpā nedrīkst rasties plaisa.

—   Plaisa starp mums! — es izsaucos.

—   Ai, bērns, bērns! — tante noteica, nogludinādama sava tērpa krokas. — To neviens pravietis nespētu pateikt, cik liela plaisa varētu rasties starp mums vai cik nelaimīgu es varētu padarīt mūsu mazo Ziediņu, ja sāktu jaukties iekšā jūsu dzīvē. Es gribu, lai šis bērniņš mani mīl un vienmēr ir jautrs un bezrūpigs kā taurenītis. Atceries pats savas bērnu dienu mājas, kā tur klājās pēc mātes otrreizējās apprecēšanās, un nekad vairs nemēģini ne man, ne Ziediņam nodarīt tādu pārestību, kādu tu nupat taisījies nodarīt.

Es tūlīt atzinu, ka tantei taisnība, un pratu arī novērtēt viņas cēlsirdīgo izturēšanos pret manu mīļo sieviņu.

—   Jūsu dzīve tikai vēl sākas, Trot, — tante turpināja, — un Roma nav uzcelta ne vienā dienā, ne ari vienā gadā. Tu pats izvēlējies, ko gribēji, — (man šķita, ka uz acumirkli mākonītis pārslīdēja tantes sejai) — un esi izvēlējies sev ļoti jauku un mīļu radībiņu. Tavs pienākums un arī tavs prieks — nemaz netaisos lasīt tev lekciju, es to visu skaidri zinu — ir cienīt un mīlēt viņu (kādu nu tu viņu esi izvēlējies) to īpašību dēļ, kādas viņai ir, nevis to īpašību dēļ, kādu viņai varbūt trūkst. Tās pēdējās tu vari mēģināt viņā attīstīt, ja vien spēj. Un, ja tas tev neizdodas, — te tante paberzēja degungalu, — tev būs vien jāmēģina iztikt tāpat. Neaizmirsti tikai vienu — visa jūsu nākotne ir vienīgi jūsu pašu rokās. Neviens jums nevar līdzēt, jums jātiek galā abiem vien. Tāda nu ir laulība, Trot. Dievs lai jūs abus svētī jūsu laulibas dzīvē, kur jūs esat iemaldījušies kā divi bērni lielā mežāl

Tante šos vārdus izrunāja ļoti jautri un, savu svētību apzīmogodama, noskūpstīja mani.

— Un tagad iededz mazo lukturīti, — viņa piebilda, — un parādi man ceļu caur dārzu uz manu būdeli. — (Caur dārzu mēs varējām nokļūt no viena namiņa otrā.) — Kad pārnāksi atpakaļ, nodod Ziediņam mīļu sveicienu no Betsijas Trotvudas un, lai nu kā, Trot, neiedomājies nostādīt te Belsiju Trotvudu putnubiedēkļa vietā, jo, kad es viņu apskatu spogulī, viņa jau tā izskatās diezgan īdzīga un barga.

To teikusi, tante pa savai paražai apsēja ap galvu lakatiņu, saņemdama stūrus galvvidū, un es pavadīju viņu uz mājām. Kad viņa palika stāvam savā dārziņā un, pacēlusi mazo lukturīti, apgaismoja man atpakaļceļu, man likās, ka viņas vaibstos atkal pavīdētu tas pats nemiers par mani, tomēr es tam neveltīju sevišķu vērību, jo mani pārāk nodarbināja domas par to, ko viņa nupat bija sacījusi, un pārāk satrauca atziņa — ko pirmo reizi patiesi atskārtu —, ka Dorai un man patiešām savs liktenis jākaļ pašiem un ka te mums neviens nevar līdzēt.

Tagad biju viesistabā viens pats, un Dora klusītiņām notecēja lejā pie manis savās mazajās rītakurpītēs, lai raudādama apskautu manu plecu un paskaidrotu: es esot bijis cietsirdīgs, bet viņa — nerātna meitene. Es, liekas, atbildēju kaut ko tādā pašā garā, un tā mēs atkal saderējām mieru, nolemdami, ka mūsu pirmā ķildošanās būs ari pēdējā un ka uz priekšu nekad vairs nestrīdēsimies, kaut arī dzīvotu simt gadu.

Turpmākās mājās dzīves nepatikšanas atkal radās kalpotāju pēc. Mērijas Annas brālēns bija dezertējis uz mūsu ogļu šķūnīti, no kurienes, mums par lielu pārsteigumu, viņu izvilka viņa paša ieroču biedri un ar dzelžos saslēgtām rokām aizveda pa mūsu dārza celiņu visu kaimiņu acu priekšā. Nu vienreiz manai pacietībai bija beigas — un es atlaidu Mēriju Annu; algu saņemot, tā rādīja tik lēnīgu seju, ka es biju tīri izbrīnījies, līdz pēdīgi atklāju tējkarošu pazušanu un arī bez kādām pilnvarām manā vārdā ietaisītos nelielos parādiņus pie apkārtējiem tirgotājiem. Pēc starpposma, ko aizpildīja misis Kidžerberija — kā man šķiet, visvecākā Kentištaunas iedzīvotāja, kas strādāja par apkopēju, kaut gan bija par nevarīgu tādam darbam, — mēs atradām citu dārgumu; tā bija ļoti piemīlīga sieviete, tikai ar vienu vājību: nesdama pa kāpnēm augšā vai lejā paplāti ar tējas traukiem, viņa arvien mēdza paklupt, un bieži vien par viņas tuvošanos vēstīja karsta ūdens straume — tā iešļācās viesistabā gluži kā pirti —, kurai sekoja tējas trauku lēvenis. Tā kā viņas biežā klupšana sagādāja mums krietnus zaudējumus, nācās atlaist arī viņu, un tad sekoja vesela rinda citu «nederīgo» (pastarpām ar misis Kidžerberiju); prātā palikusi kāda jauna, glīta meiča, kas mēdza doties uz Griničas tirgu ar Doras cepuri galvā. Pēc tās atceros vairs vienīgi garu virkni visvisādu klizmu un nepatikšanu.

Tā vien likās, ka katrs, ar kuru mums nācās saskarties, tīko mūs apmānīt. Tiklīdz mēs parādījāmies kādā veikalā, tūda| mūsu priekšā tika izliktas nederīgas preces. Ja mēs nopirkām krabi, tas katrā ziņā bija pilns ar ūdeni. Gaļa mums arvien tika sīksta, bet maizes kukulītis — neizcepis. Meklēdamies pēc gudrībām, kā īsti jāsagatavo gaļas šķēles, lai tās nebūtu ne pārcepušas, ne arī ncizcepušas, es pats ķēros pie pavārgrāmatas un atradu tur norādījumu, ka katra mārciņa gaļas jātur uz uguns ne ilgāk un jānoņem no tās ne agrāk par ceturtdaļstundu. Tomēr kaut kādu liktenīgu nejaušību dēļ mums nekad neizdevās panākt tādu toni, kas būtu kaut kur vidū starp jēlas gaļas sarkanumu un ogļu melnumu.

Jādomā, ka mūsu izdevumi šo pastāvīgo neveiksmju dēļ bija daudz lielāki, nekā tie būtu veiksmju gadījumā. Pārskatot tirgotāju rēķinus, varēja likties, ka mēs visas apakšstāva grīdas ieziežatn ar sviestu — tik lielā daudzumā šī viela mūsu saimniecībā tika patērēta. Nezinu gan, vai nodokļu pārvaldes dokumenti tajā laikā uzrādīja piparu pieprasījuma pieaugumu, bet, ja mūsu toreizējais piparu patēriņš nepaplašināja tirdzniecību ar šo preci, tad, jādomā, daža laba ģimene bija spiesta iztikt pavisam bez tiem. Tomēr brīnišķīgākais visā šai lietā bija tas, ka mūsu mājās vienmēr visa kā trūka.

I<a veļas mazgātāja ieķīlāja mūsu apģērba gabalus un tad, būdama krietnā skurbulī, nāca par to atvainoties — nu, tādi notikumi jau dažu labu reizi būs vēl arī citiem gadījušies. Tāpat notikums ar aizdegušos skursteni, vietējiem ugunsdzēšanas ratiem un nepareizo liecību no tiesas" sulaiņa puses. Tomēr jāatzīstas, ka īstā nelaimē mēs tikām, salīguši kādu kalponi, kurai bija vājība uz sirdi stiprinošiem dzērieniem; tā mēdza papildināt mūsu kārtējos rēķinus par porteri viesnīcā ar šādiem neizskaidrojamiem ierakstiem: «Ceturtdaļpudele rums augļu sula (misis K.)», «Astotdaļpudcle džins un kreicnaglini (misis K.)», «Glāze rums un peperminči (misis K )», — turklāt ieraksti iekavās norādīja uz Doru, kura tātad, cik varēja spriest, bija izlietojusi visus šos atspirdzinājumus.

Liels sasniegums mūsu saimniekošanā bija kādas pusdienas, ko sarīkojām par godu Tredlsam. Es satiku viņu pilsētā un ielūdzu to pašu vakaru pie sevis. Tā kā viņš labprāt piekrita, es tūlīt aizsūtīju Dorai zīmīti, ka atvedīšu līdzi Tredlsu. Laiks bija jauks, un pa ceļam mēs pārrunājām manu ģimenes dzīves laimi. Tredlss par to ļoti jūsmoja — jau iedomājoties vien, viņš teica, ka šim būtu tāda mājiņa, kurā viņu sagaidītu Sofija, kas pagatavojusi šim pusdienas, viņš nekā vairāk vairs nevarētu vēlēties.

Arī es nevarēju vēlēties skaistāku sieviņu par to, kas apsēdās man pretī pie galda, tomēr mazliet vairāk plašuma gan es būtu vēlējies. Nezinu, kā tas nāca, tomēr, kaut gan dzīvojām divi vien savā mājiņā, mums vienmēr bija par šauru, bet līdz ar to pietiekami daudz vietas, lai spētu pazaudēt ikvienu priekšmetu. Tas laikam notika tāpēc, ka neviena lieta mūsu mājā nestāvēja savā vietā, izņemot Džipa pagodu, kas allaž aizsprostoja mūsu galveno dzīvokļa maģistrāli. Patlaban Tredlss bija tā iespīlēts starp Džipa būdu, ģitāru, Doras molbertu un manu rakstāmgaldu, ka man radās šaubas, vai viņš maz spēs rīkoties ar nazi un dakšiņu, tomēr Tredlss, kā parasti, tikai labsirdīgi atjokoja:

— Telpas gana, Koperfīld! Kad es tev saku — vesels okeāns!

Vēl ko citu es arī būtu vēlējies — proti, lai Džipam tiktu noliegts staigāt pa galdu ēdienreizēs. Man jau sāka likties, ka viņa atrašanās uz galda vispār īsti nepiederētu pie kārtības, ja arī viņam nebijis paraduma bāzt ķepas sāls trauciņā vai kausētā sviesta bļodiņā. Sinī gadījumā viņš šķita pārliecināts, ka viņa pienākums ir stingri uzmanīt Tredlsu; viņš nebeidza riet manu veco draugu un uzbruka tā šķīvim ar tādu bezbailīgu neatlaidību, ka sarunas visu laiku gandrīz ap viņu vien grozījās.

Es tomēr noturējos un neizteicu nevienu piezīmi, labi zinādams, cik jūtīga ir mana mīļā Dora un kā viņa uztrauksies, ja tikai mazlietiņ vien aizskars viņas luteklīti. Aiz tā paša iemesla nebildu arī ne vārdiņa par to, ka trauki tika bīdīti, kā pagadās, ka sinepju, sāls un piparu trauciņi stāvēja šķībi un greizi kā piedzerušies un ka iTredlsam apkārt visu laiku tika krauti apmaināmie šķīvji, b|odas un krūzes. Kad mums pasniedza sutinātu jēra cisku, ko man vajadzēja sadalīt šķēlitēs, es klusībā nevarēju vien nobrīnīties, kālab gan mūsu mājās visi gaļas gabali jr tik neredzēta veida — vai tiešām mūsu miesnieks noslēdzis līgumu par visu kroplo aitu uzpirkšanu, kādas vien rodas pasaulē; tomēr ari šīs pārdomas es labāk neizteicu skaļi.

—   Alilulīt, — es vaicāju Dorai, — kas tev atrodas tur tanī bļodā?

Nevarēju iedomāties, kāpēc Dora allaž uzsmaida man tik jauki un izstiepj tādas lūpiņas, it kā mani skūpstīt gribēdama.

—  Austeres, mīļais, — Dora pabailīgi atbildēja.

—   Vai to tu izdomāji? — es priecīgi iesaucos.

—  J-jā, Dodij, — Dora atbildēja.

—   Tas nu gan ir lieliski! — es sacīju, nolikdams cepeša griežamo nazi un dakšiņu. — Tredlss ir liels austeru cienītājs.

—   J-jā, Dodij, — Dora turpināja, — es jau arī nopirku veselu mazu muciņu, un pārdevējs sacīja, ka tās esot ļoti labas. Bet es… man liekas, ka ar tām viss nav tā, kā vajag. Tādām tām it kā nevajadzētu izskatīties. — Te Dora papurināja galviņu, un viņas acīs pamirdzēja dimantiņi.

—   Tām taču vēl abas čaulas virsū, — es aizrādīju. — Noņem virsējo čaulu, mīlulīti

—   Bet nevar nekādi noņemt, — Dora atteica, pūlēdamās saņemties, tomēr izskatīdamās ļoti nelaimīga.

—   Vai zini, ko, Koperfīld, — Tredlss ieminējās, jautrā garā pētīdams austeres bļodā, — tas gan laikam būs tāpēc… austeres jau ir lieliskas, bet es domāju, virsējo čaulu nevar noņemt tāpēc, ka tās nemaz nav attaisītas vaļā.

Tās tiešām nebija attaisītas, bet mums nebija austeru atveramā naža, un, ja ari mums tas bijis, mēs tikpat neprastu to lietot. Tā mēs raudzījāmies uz austerēm un ēdām jērgaļu. Vismaz apēdām to daļu, kas bija izcepta un sagatavota ar kaperiem. Ja vien es to būtu pieļāvis, vgru vai apzvērēt, ka Tredlss miju prātu būtu pārvērties mežonī un apēdis veselu šķīvi jēlas gaļas, lai izteiktu ar to savu prieku par pacienāšanu, bet es negribēju ne dzirdēt par šādu upuri uz draudzības altāra, un mums taču vēl galu galā bija arī šķiņķis — par laimi, tas atradās pieliekamajā.

Mana nabaga sieviņa bija trīcējusi bailēs, domādama, ka es dusmošos uz viņu, toties jo lielāks bija viņas prieks, kad es to nedarīju, tā ka nepatikšanas drīz vien izgaisa mums no prāta un mēs pavadījām jauku vakaru. Dora sēdēja man līdzās, nolikusi roku uz krēsla atzveltnes, kamēr mēs ar Tredlsu dzērām pa glāzei vīna, un katrā izdevīgā brīdī čukstēja man ausī, cik gan viņa priecīga, ka es šoreiz nebijis nejauks, cietsirdīgs zēns. Vēlāk viņa mums pagatavoja tēju, un man bija prieks noskatīties, kā viņa to darīja — tīri kā rotaļādamās ar leļļu traukiem —, un pagatavotā dzēriena garša kļuva nesvarīga. Pēc tam mēs ar Tredlsu izspēlējām pāris partiju kribidžā, un Dora mums visu laiku dziedāja, pavadīdama uz ģitāras; šajā brīdī man likās, ka visu mūsu pirmo mīlas laiku un laulības esmu tikai nosapņojis un vēl arvien ir tas pats vakars, kad pirmo reizi dzirdēju Doru dziedam.

Kad Tredlss aizgāja un es, pavadījis viņu, atgriezos viesistabā, Dora piebīdīja savu krēslu pie manējā un nosēdās man līdzās.

—   Man tiešām žēl, ka tā iznāca, — viņa teica. — Vai tu mani nepamācītu mazliet, Dodij?

—   Man pašam vēl jāmācās, Dora, — es atbildēju.

—   Esmu tikpat nepiedzīvojis kā tu, mīlulīt.

—1 A, bet tev jau viegli iemācīties, — Dora atteica,

—  jo tu taču esi ļoti gudrs cilvēks.

—   Nieki, mānu pelit! — es atsmēju.

—  Cik labi būtu bijis, — mana sieva atsāka pēc ilgākas klusēšanas, — ja es kādu gadu būtu padzīvojusi provincē pie Agneses!

Viņa atspieda zodu pret savām rokām, kas bija saņemtas man uz pleca, un zilās acis mierīgi lūkojās manējās.

—   Kādēļ tā? — es ievaicājos.

—   Man šķiet, viņa mani būtu pārveidojusi, un no viņas es, jādomā, varētu daudz ko mācīties, — Dora paskaidroja.

—  Viss nāks ar laiku, manu mīlulīt. Agnese daudzus gadus ir vadījusi sava tēva saimniecību — to taču tu atceries. Viņa bija vēl pavisam maza meitenīte, kad jau bija tāda pati Agnese, kādu mēs viņu pazīstam, — es atbildēju.

—  Vai tu esi ar mieru saukt mani tādā vārda, kāds man patiktos? — Dora vaicāja, nepaceldama galvu.

—   Kāds tad tas būtu? — es jautāju smaidīdams.

—   Tas ir muļķīgs vārds, — viņa atteica, sapurinādama savas cirtas. — Meitenīte-sieva.

Smiedamies vaicāju savai meitenītei-sievai, kālab viņa sev izvēlējusies šādu vārdu. Viņa atbildēja nepakustēdamas, tikai mana roka, ar ko biju viņu apskāvis, varbūt pievilka šīs zilās acis man tuvāk.

—   Es jau nemaz nevēlos, tu, muļķa zēn, lai tu lietotu šo vārdu Doras vietā. Es tikai gribu, lai tu domās mani par tādu turētu. Kad tu taisies dusmoties uz mani, tad pasaki pats sev: «Bet tā taču ir mana meitenīte-sieva!» Kad es uzvedos slikti un tevi sāpinu, saki: «Vai nu es to jau nezināju, ko var gaidīt no tādas meitenītes-sievas!» Ja es neesmu tāda, kādu tu vēlētos mani redzēt un kāda es laikam gan nekad nebūšu, tad saki: «Un tomēr mana aušīgā meitenīte-sieva mii mani!» Jo es no visas tiesas mīlu tevi.

Es toreiz viņai atbildēju nenopietni, bet tikai tagad es zinu, cik nopietni viņa pati visu to domāja. Tomēr mani vārdi, ko viņai teicu, nāca no sirds dziļumiem, tie darīja šo mīlošo bērnu tik laimīgu, ka manas Doras seja sāka smaidīt, pirms vēl acis bija nožuvušas. Drīz viņa jau arī patiesi bija mana meitenīte-sieva: nosēdusies uz grīdas pie ķīniešu būdiņas, viņa citu pēc cita ņēmās skandināt visus zvārgulīšus, lai sodītu Džipu par tā pirmītējo slikto uzvedību; Džips pa to laiku gulēja būdiņas durvīs, galvu izbāzis laukā, mirkšķināja acis un bija tik slinks, ka nepūlējās pat saprast rājienu.

Tomēr Doras lūgums atstāja uz mani dziļu iespaidu. Paraugoties atpakaļ uz to laiku, par kuru rakstu, es vēlētos izsaukt no pagātnes ēnām un tumsas nevainīgo būtni, kuru es tā mīlēju, lai viņa atkal pagriež savu mīlīgo galviņu pret mani, un varu droši apliecināt, ka šī viņas mazā runa nekad man nav izgaisusi no atmiņas. Varbūt es neattaisnoju Doras cerības — biju taču tik jauns un nepiedzīvojis —, tomēr es nepaliku nedzirdīgs pret viņas nemāksloto lūgumu.

Drīz pēc tam Dora man pastāstīja, ka gribot kļūt priekšzīmīga saimniece. Sajā apņēmībā viņa nospodrināja tāfelītes, noasināja zīmuļus, sadabūja milzīgu burtnīcu, kurā ierakstīt rēķinus, rūpīgi sašuva un sastiprināja kopā visas pavārgrāmatas lapas, kuras Džips bija izplēsis, un vi6iem spēkiem centās «būt laba», kā viņa pati izteicās. Tomēr cipariem piemita tā pati vecā, nelāgā īpašība — tie neļāvās saskaitīties. Kad Dora ar lielām mokām bija izdarījusi divus trīs ierakstus savā saimniecības grāmatā,

Džips jau čāpoja pa tās lapām, vēdinādams asti un sasmērēdams visu uzrakstīto. Doras pašas labās rokas vidējais pirksts līdz pat locītavai bija melns no tintes, un, man šķiet, tas arī bija viss šo grūto pūliņu redzamais iznākums.

Dažreiz vakaros, kad biju mājā un strādāju pie sava rakstāmgalda — es tagad daudz rakstīju un pamazām kļuvu jau pazīstams kā rakstnieks —, mēdzu nolikt spalvu un noraudzīties savā meitenītē-sievā, kā viņa cenšas būt laba. Vispirms viņa atnes lielo rēķinu grāmatu un, smagi nopūzdamās, noliek uz galda. Tad, atvērusi to tanī vieta, kur Džips vakarvakarā visu padarījis nesalasāmu, viņa piesauc pašu Džipu, lai parāditu tam viņa nedarbus. Tā kā Džips pretojas, tad viņa degungals tiek nosmērēts ar tinti — laikam par sodu. Tad Dora liek šunelim nekavējoties nogulties uz galda un «rādīt lauvu» — tas ir viens no Džipa trikiem, kaut gan es nevaru apgalvot, ka līdzība ar lauvu būtu sevišķi manāma, — un, ja šunelim ir labs garastāvoklis, viņš dažreiz arī paklausa. Pēc tam Dora paņem spalvu, bet, tiklīdz sāk rakstīt, atrod tajā matiņu. Tad viņa paņem otru spalvu un sāk rakstīt, bet izrādās, ka no šīs sprakst tinte. Tad viņa paņem trešo spalvu un sāk rakstīt, bet tūliņ jau nosaka klusā balstiņā: — Ai, šī spalva pārāk tirkšķ, tā traucēs Dodiju! — Tad šis neizdevies darbs tiek atmests pavisam un viņa aiznes rēķinu burtnīcu atkal projām, vispirms vēl izlikdamās, ka grib nospiest ar to «guļošo lauvu».

Vai atkal kādu citu reizi, kad Dora noskaņota sevišķi nopietni un prātīgi, viņa nosēžas pie savām tāfelitēm, paņemdama blakus mazu groziņu ar rēķiniem un citiem dokumentiem, kuri gan vairāk atgādina matu uztinamos papīriņus, un mēģina no tiem saskaitīt kopā kādu galīgo summu. Vairākkārt viņa pārcilā un salīdzina šos papīriņus citu ar citu, kaut ko atzīmē uz tāfelītes, nodzēš, tad atkal un atkal skaita uz kreisās rokas pirkstiem — uz priekšu un atpakaļ —, līdz beidzot ir pavisam apmulsusi un nelaimīga, tā ka man kļūst žēl noraudzīties drūmajā mākonī pār gaišo sejiņu — tas viss manis dēļ! — un es klusītiņām pieeju klāt un apvaicājos:

—   Kas tad nu vainas, Dora?

Dora paceļ uz mani bezcerīgu skatienu un atbild:

—   Neiznāk un neiznāk pareizi. Man no šiem cipariem jau galva sāp. Nekad tur neiznāk tik, cik es gribu!

Tad es saku: -( i

— Nu pamēģināsim abi kopā. Es tev parādīšu, Dora!

Iesākas praktiska apmācība, kurai Dora ar dziļu uzmanību seko varbūt minūtes piecas, bet tad jau viņa ir tik šausmīgi nogurusi, ka, gribēdama atvieglināt šo darbu, sāk tīņāt manas matu šķipsnas sev ap pirkstiem vai locīt lejup manas apkaklītes stūrus, vērodama, kāda šinī gadījumā izskatīsies mana seja. Ja es klusēdams šo rotaļu pārtraucu un turpinu apmācību, Dora izskatās tik iztrūkusies un samulsusi un kļūst arvien nemierīgāka, tā ka man pašam sirds iesāpas, atceroties, cik jautra viņa bija, kad pirmo reizi šķērsoju viņas ceļu, un ka tā taču ir mana meitenite-sieva; es nometu zīmuli un uzaicinu Doru paspēlēt ģitāru.

Daudz man bija darba, daudz arī rūpju, bet aiz tiem pašiem apsvērumiem es tās paturēju pie sevis. Neesmu vairs nemaz pārliecināts, vai mana toreizējā rīcība bija pareiza, bet es taču gribēju savai meitenltei-sievai tikai labu. Atveru sirdi un uzticu tās noslēpumus šim papīram tādus, kādi tie patiesībā ir. Arī vecajai, nepatīkamajai sajūtai, ka man kaut kā trūktu, ka esmu ko zaudējis, bija vēl viela manā sirdī — tā man tagad šķiet —, tomēr ne tādā mērā, ka tā sarūgtinātu manu dzīvi. Kad jaukā laikā viens pats soļoju pa ceļu, es atcerējos pagājušās vasaras dienas, kad viss gaiss bija pilns manu jauneklīgo sapņu, un noskārtu, ka šie sapņi pilnībā nav kļuvuši par īstenību, tomēr domāju arī par to, ka tas ir visa pagājušā maigais mirdzums, kas tos apstaro un kāda trūkst tagadējām dienām. Kādreiz es arī mazu brītiņu paprātoju, ka būtu ļoti jauki, ja es būtu ieguvis savā sievā padomdevēju, ja viņai būtu nobriedušāks raksturs un vairāk gribasspēka — tad viņa spētu mani atbalstīt un stiprināt —, ja viņa prastu aizpildīt to tukšumu, kas manī vēl dažbrīd it kā sajūtams, — bet es atskārtu arī, ka tā jau būtu tāda ideāla laime, kāda zemes virsū nepastāv un nevar pastāvēt.

Pēc saviem gadiem es arī biju pavisam jauns vīrs. Nekādas citas bēdas un pārdzīvojumus, kuru pieredze būtu varējusi darīt mani iecietīgāku, nebiju pazinis kā vien tos, kas aprakstīti šinīs lappusēs. Ja es ko darīju nepareizi, kā tas bieži vien notika, manu kļūdu cēlonis meklējams, aplamā mīlestībā un izpratnes trūkumā. Runāju vistīrāko patiesību. Neko es vairs nepanāktu, ja mēģinātu sagrozīt to, kas bijis.

Un tā nu iznāca, ka visas ģimenes dzīves rūpes un atbildību uzņēmos es viens pats, man nebija biedra, ar ko tanis dalīties. Mēs dzīvojām tāpat kā līdz šim, arvien vēl nenokārtojuši savu saimniecību, bet es pie tā visa jau biju pieradis un priecājos, ka Dora arvien retāk ir noraizējusies. Viņa, tāpat kā agrāk, bija jautra un bērnišķīgi priecīga, mīlēja mani no sirds un rada mierinājumu tais pašās vecajās bērnu spēlītēs.

Kad debates parlamentā bija pārāk nogurdinošas — es domāju, garuma, nevis grūtuma ziņā, jo grūts šis darbs bija arvien, — un es pārnācu mājās vēlu, Dora, dzirdēdama manus soļus, vienmēr nonāca lejā man pretī. Kad mani vakari netika ziedoti arodam, kas tik daudz pūļu bija prasījis, kamēr to iemācījos, un es nodarbojos mājās ar rakstīšanu, Dora vienmēr, lai cik vēls, sēdēja manā tuvumā, izturēdamās tik klusu, ka man reizēm šķita — viņa jau aizmigusi. Tomēr, pacēlis galvu, sastapos ar viņas zilajām acīm, kas lūkojās manī ar to kluso uzmanību, kuru jau minēju.

—  Ai, cik noguris zēns! — Dora sacīja kādu vakaru, kad es, aizvērdams rakstāmgaldu, atkal sastapos ar viņas acīm.

—  Cik nogurusi meitene! — es attraucu. — Tā būs pareizāk. Citus vakarus gan tev jāiet gulēt, mana mīļā. Nav labi, ka tu tik ilgi paliec augšā.

—  Nē, nē, nesūti mani gulēt! — Dora lūdzās, pienākdama man klāt. — Lūdzu, nedari tā!

—     Dora!

Biju pārsteigts, kad sajutu viņas asaru valgmi sev uz kakla.

—   Tu slima, mīlulīt? Nelaimīga?

—   Pavisam vesela un ļoti laimīgai — Dora atsaucās.

—   Tikai apsoli, ka tu nedzīsi mani prom un ļausi skatīties, kā tu raksti.

—   Kas tur nu ko skatīties tik spulgām actiņām vēlā nakts stundā! — es atbildēju.

—   Spulgas, tu saki? — Dora smiedamās prašņāja.

—  Cik jauki, ka tās ir spulgas!

—   Mazā iedomība! — es atteicu.

Tā tomēr nebija iedomība, tikai nevainīga sajūsma par manu apbrīnu. Es jau to zināju pats bez Doras apliecinājuma.

—      Ja jau manas acis tev liekas skaistas, tad saki, lai palieku arvien pie tevis un skatos, kā tu raksti! — Dora sacīja. — Vai tu tiešām domā, ka tās ir skaistas?

—   Brīnum skaistas.

—   Ļauj tad man vienmēr palikt un raudzīties, kā tu raksti!

—  Bet es baidos, ka no tā gan tās spulgākas nekļūs, Dora.

—   Kļūs, kļūs! Jo tu taču, manu gudro zēn, tad neaizmirsīsi mani arī tajos brīžos, kad tev galva pilna ar fantāzijas tēliem. Vai tu neņemsi ļaunā, ja es pateikšu kaut ko ļoti, ļoti muļķīgu… vēl muļķīgāku nekā parasti? — Dora taujāja, pāri manam plecam cenzdamās ielūkoties man acīs.

—   Kas tā gan varētu būt par tik brīnišķīgu lietu? — es ievaicājos.

—  Atļauj man asināt spalvas! — Dora lūdzās. — Kaut ko man taču vajag darīt visas šīs garās stundas, kad tu tik nopietni strādā. Ļausi man asināt spalvas?

Atceroties, ar kādu prieku Dora uzņēma manu «jā», asaras aizmiglo acis. Nākamo reizi, kad es sēdos pie galda, — un pēc tam katrreiz, kad vien tas notika, — Dora sēdēja savā parastajā vietā ar lielu saišķi spalvu līdzās. Tagad viņa lepojās ar apziņu, ka palīdz man strādāt, un katrreiz, kad es palūdzu jaunu spalvu — to es pasāku darīt ļoti bieži —, viņas seja laistījās priekā; tā man atkal radās jauna iespēja iepriecināt savu meitenītisievu. Reizēm es arī izlikos, ka man vajag pārrakstīt dažas manuskriptu lappuses. Tad Dora bija sajūsmas kalngalos. Kā viņa gatavojās šim lielajam darbam, kā pārmainīja priekšautu, kā sanesa no virtuves veselus klēpjus lupatu, ar ko susināt spalvas, — un kur vēl milzīgais laiks, kas pagāja rakstot, neskaitāmās pauzes, kad viņa smiedamās tērzēja ar Džipu, itin kā tas arī visu saprastu, apziņa, ka darbs nebūs pilnīgi pabeigts, ja viņa apakšā neparakstīs savu vārdu, veids, kādā viņa man to pasniedza — kā skolēns domrakstu —, lai tad, kad es to paslavēju, mestos man ap kaklu, — visas tās man ir aizkustinošas atmiņas, lai cik vienkāršas un nenozīmīgas tās liktos kādam citam.

Drīz vien Dora ņēma savā pārziņā visas mājas atslēgas un, piesējusi tās mazā groziņā sev pie jostas ap Slaido vidukli, staigāja, tās žvadzinādama, pa visām istabām. Es reti manīju, ka jelkāda vieta, kurai atslēga piederīga, būtu noslēgta, šīs atslēgas noderēja vienīgi Džipam par rotaļlietu — citas nozīmes tām nebija —, tomēr Dora bija priecīga, un es priecājos līdz ar viņu. Viņa bija pilnīgi apmierināta ar šo iedomāto saimniekošanu un līksmoja tā, it kā visa mūsu mājiņa būtu vienīgi rotaļām celts leļļu namiņš.

Tā ritēja mūsu dzīve. Dora bija pieķērusies manai tantei gandrīz tāpat kā man un bieži stāstīja tai par to laiku, kad viņa to iedomājusies ka sirdīgu večiņu. Nekad agrāk nebiju redzējis, ka tante var būt pret kadu tik mīļa un laipna. Viņa glaudīja Džipu, kaut arī tas nekad neatbildēja uz viņas laipnību, diendienā spēja klausīties ģitāru, kaut gan nebija mūzikas mīļotāja, ne reizi nerājās ar «nederīgajām», lai gan iemeslu tam bija vairāk, nekā vajadzīgs, brīnum tālus gabalus nostaigāja kājām, vienīgi lai iegādātos kādu nieciņu, par kuru domāja, ka Dorai tāds patiktu, un nekad viņa neienāca no dārza istabā, neizgāja no istabas ārā, neapstājusies kāpņu galā un neizsaukusics priecīgā balsī, kas pāršalca visu māju:

— Kur ir mazais Ziediņš?

## XLV NODAĻA

Misters Diks attaisno tantes cerības.

Nu jau bija pagājis labs laiks, kopš es pie doktora vairs nestrādāju. Dzīvojot tuvos kaimiņos, mēs tomēr redzējāmies diezgan bieži. Reizes divas trīs mēs visi aizgājām arī pie viņiem uz pusdienām vai tēju. Vecais Zaldāts nu pastāvīgi dzīvoja doktora mājā. Viņa bija gluži tāda pati kā senāk. Arī tie paši nemirstīgie tauriņi vēl plivināja spārnus uz viņas cepures.

Tāpat kā vienai otrai mātei, ar kādām savā mūžā esmu sastapies, misis Mārklemai daudz vairāk patika izpriecas nekā viņas meitai. Viņa meklēja, kur tikai varētu uzjautrināties, bet, kā jau daždien vecs zaldāts, bija viltīgi gudra un, pali savas tieksmes apmierinādama, izlikās uzupurējamies meitas labā. Tas, ko doktors visvairāk vēlējās — lai Annija pēc iespējas vairāk izklaidētos —, šai viscēlākajai no mātēm tatad bija varen pa prātam, un viņa arī nevarēja vien diezgan izcildināt znota saprātu.

Ka tādējādi viņa vienmēr no jauna uzplēš doktora brūci — to viņa tiešām neapzinājās, par to es nešaubos. Nekas cits kā vieglprātība un egoisms, kas dažam labam piemīt pat vēl cienījamā vecumā, šķiet, bija tie, kas skubināja viņu slavēt doktora labo nodomu — atvieglot savai jaunajai sievai viņas smago dzīves nastu —, bet doktorā tas arvien vairāk nobriedināja pārliecību, ka Annijai tiešām ir smaga dzīve ar viņu un ka īsta mīlestība viņu sirdis nevar vienot.

—   Miļo, labo doktor, — misis Mārklema kādu dienu sacīja manā klātbūtnē, — jūs taču saprotat, ka tas būtu mazliet mu|ķīgi — prasīt, lai Annija te sēž visu laiku kā ieslēgta.

Doktors tikai vēlīgi pameta ar galvu.

—   Kad viņa nāks savas mātes gados, — misis Mārklema turpināja, pavēcinādama vēdekli, — nu, tad būs pavisam cita lieta. Mani bāziet kaut vai cietumā — ja tik man tur patīkama sabiedrība un kārtis, es nemaz ārā nevēlētos tikt. Bet, kā zināt, es neesmu Annija — un Annija nav viņas māte.

—   Ir jau tiesa, ir tiesa, — doktors atteica.

—   Jūs esat labākais cilvēks pasaulē… nē, nē, ļaujiet man runāt, lūdzu… — doktors te noraidoši sakustējās,

—   ko es runāju jums aiz muguras, tas man jāpasaka arī acīs: jūs esat labākais cilvēks pasaulē, bet, protams, jūs taču nevarat… vai ne… jūs taču nevarat iejusties Annijas… jums taču nevar būt ar viņu vienādas domas un tieksmes?

—   Nē, — doktors skumji noteica.

—   Protams, nē, — Vecais Zaldats vēl atkārtoja.

—    Ņemsim, par piemēru, to jūsu vārdnīcu. Cik derīga tāda vārdnīcai Cik nepieciešama! Zināt, ko katrs vārds nozīmē! Nebijis mums doktora Džonsona vai kāda cita no tiem pašiem vārdnīcu vīriem, mēs varbūt vēl šobaltdien cepamrestes sauktu par roku dzelžiem. Bet mēs taču nevaram gaidīt, lai tāda vārdnīca — it sevišķi, ja tā vēl nav gatava, — interesētu arī Anniju, — vai ne?

Doktors papurināja galvu.

—     Nu, lūk, tāpēc jau es arī apbrīnoju jūsu gudro prātu, — misis Mārklema sacīja, ar aizvērto vēdekli paplikšķinādama doktoram pa plecu. — Jūsu rīcība liecina, ka jūs neesat tāds kā daudzi citi padzīvojuši vīri, kas uz jauniem pleciem vēlas redzēt vecu galvu. Jūs esat centieŠ iepazīt Annijas sirdi, un jūs to arī saprotat. Lūk, tas, pēc manām domām, ir tas apburošākais!

Kā likās, pat doktora Stronga mierīgā, pacietīgā seja savilkās sāpēs zem šādas komplimentu krusas.

—  Un tāpēc, manu mīļo doktor, — Zaldāts sacīja, atkal draudzīgi paplikšķinādams, — parīkojiet tikai mani, kad vien vēlaties. Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, lešu ar Anniju uz operu, uz koncertiem, uz izstādēm, uz visām tādām vietām, un jūs nekad neredzēsiet mani piekusušu. Pienākums, mī|o doktor, pirmajā vietā! Tas stādāms augstāk par visiem citiem apsvērumiem pasaulē.

Un viņa turēja solījumu. Misis Mārklema piederēja pie tiem jaudīm, kurus izpriecas nenogurdina, šai ziņā viņa parādīja tiešām lielu izturību. Reta bija tā reize, kad viņa avīzē neatrada neko tādu, kas Annijai nebūtu katrā ziņā jāredz (atlaidusies vismīkstākajā krēslā, ar lorneti pie acīm viņa katru dienu stundas divas urbās pa avīzēm). Gluži veltīgi Annija sūrojās, ka viņai jau sen tas viss apnicis. Viņas māte katrreiz šādas ierunas atvairīja ar vienu un to pašu:

—   Varbūt tu pati to nesaproti, mīļo Annij, bet man tomēr tev jāaizrāda, ka tu ar nepateicību atmaksā doktora Stronga laipnību.

Tā parasti viņa runāja doktora klātbūtnē, un, kā man likās, tas arī bija galvenais iemesls, kāpēc Annija piekāpās, ja ari kādreiz iedomājās protestēt. Bet visā visumā viņa paklausīja mātei bez kurnēšanas un gāja, kurp vien Vecais Zaldāts viņu veda.

Misters Meldons tagad viņām piebiedrojās reti. Dažreiz viņas aicināja nākt līdzi manu tanti un Doru, un tās šo uzaicinājumu arī pieņēma. Dažreiz aicināja Doru vienu pašu. Bija laiks, kad man šādi uzaicinājumi nebūtu patikuši, bet nesenā nakts scēna doktora kabinetā bija izkliedējusi manas kādreizējās šaubas. Es ticēju, ka doktoram taisnība, un man vairs nebija nekādu jaunu aizdomu.

Dažreiz, kad gadījās palikt ar mani vienatnē, tante berzēja sev degunu, teikdama, ka viņa netiekot gudra, kas tur īsti notiekot, bet laimīgi viņi neesot un šī arī nedomājot, ka mūsu militārā draudzene (tā viņa vienmēr sauca Veco Zaldātu) tur spēšot ko līdzēt. Vēl tante izteicās, ka, pēc viņas domām, «ja mūsu militārā draudzene norautu tos tauriņus no cepures un uzdāvinātu tos skursteņslauķim, ar ko izpušķoties pavasara svētkos, tad varētu domāt, ka viņa sāk jau nākt pie saprašanas».

Tomēr visas cerības viņa lika uz misteru Diku; šo vīru, viņa teica, ir apsēdusi kāda doma, un, ja tik viņam palaimēsies to apjaust, kas gan nenāksies viegli, viņš liks mums vēl visiem mutes atplest.

Nemaz nenojauzdams, kas no viņa tiek gaidīts, misters Diks palika tajās pašās pozīcijās pret doktoru un misis Strongu kā līdz šim. Ne viņš virzījās uz priekšu, nc atkāpās — kā nams uz stingriem pamatiem viņš šķita stāvam uz vietas. Un, jāatzīstas, tāpat kā es neticēju, ka nams var pacelties no saviem pamatiem, es neticēju arī, ka viņš tiks par soli tālāk.

Tad kādu vakaru dažus mēnešus pēc manām kāzām misters Diks pabāza galvu viesistabā, kur es viens pats strādāju (Dora ar tanti bija aizbraukušas pie kanārijputniņiem tēju dzert), un, zīmīgi iekāsēdamies, sacīja:

—        Es gan laikam traucēju jūs, Trotvud, bet vai es varētu mazliet parunāties?

—       Protams, mister Dik, — es atteicu, — nāciet tik iekšā!

—       Trotvud, — misters Diks sacīja, pielikdams pirkstu pie deguna, kad bija paspiedis man roku, — pirms apsēžos, at|aušos vienu piezīmi. Jūs taču pazīstat savu tanti?

—   Mazliet pazīstu, — es atteicu.

—  Viņa ir apbrīnojamākā sieviete pasaulē, ser!

Šautin izšāvis no sevis šo paziņojumu, it kā bijis ar

to pielādēts, misters Diks apsēdās un uzlūkoja mani daudz lielākā nopietnībā nekā parasti.

—        Bet nu, manu zēn, — viņš sacīja, — gribu jums kaut ko jautāt.

—  Jautājiet, cik vien jums patīk, — es atteicu.

— Par ko jūs mani turat, ser? — misters Diks jautāja, sakrustodams rokas.

—   Par savu mīļu, vecu draugu, — es atbildēju.

—       Paldies, Trotvud, — misters Diks attrauca smiedamies un lielā priekā sniedzās pēc manas rokas, lai to paspiestu. — Bet es, manu zēn, domāju, — par ko jūs mani turat, lūk, šai ziņā? — Viņš pielika pirkstu pie pieres un kļuva atkal nopietns.

Es nezināju, ko atbildēt, bet viņš pats nāca man palīgā.

—   Pavājš? — viņš jautāja.

—   Nu, varbūt mazliet, — es nedroši atteicu.

—        Taisni tā! — misters Diks iesaucās, likdamies gluži sajūsmināts par manu atbildi. — Redziet, Trotvud, kad viņi izņēma raizes… jūs zināt, no kā galvas, un ielika tās… jūs jau zināt, kur, tad tur notika… — Te nu misters Diks sāka ļoti ātri vīstīt vienu roku ap otru, tad sasita plaukstas un atkal vīstīja vienu ap otru, lai parādītu, kāds juceklis tad izcēlies. — Tad lūk, ko viņi man nodarīja I Vai ne?

Es viņam pamāju ar galvu — un viņš man tāpat.

—   Vārdu sakot, manu zēn, — misters Diks turpināja, pāriedams čukstā, — es esmu pamuļķis.

Es gribēju ko iebilst pret tādu secinājumu, bet viņš neļāva man runāt.

—   Pamuļķis gan! Viņa apgalvo, ka neesmu. Viņa to pat dzirdēt negrib, bet tā ir. Es zinu, kāds esmu. Ja viņa nebijusi mans draugs, ser, es atrastos aiz atslēgas un būtu mocījies visus šos daudzos gadus. Bet es par viņu gādāšu! Es nekad netērēju to naudu, ko saņemu par pārrakstīšanu. Es to noglabāju lādītē. Es jau uzrakstīju testamentu. Es to viņai visu novēlēju. Viņa būs bagāta… diža lēdija!

Misters Diks izņēma mutautu un noslaucīja acis. Tad viņš to rūpīgi atkal salocīja, nogludināja abām rokām, iebāza atpakaļ kabatā, un likās, it kā viņš kopā ar to būtu noglabājis kabatā arī pašu tanti.

—   Jūs, Trotvud, esat skolots cilvēks, — misters Diks turpināja. — Jūs esat ļoti izglītots. Jūs zināt, kāds mācīts vīrs, kāds liels zinātnieks ir doktors. Jūs zināt, kādu godu viņš man parāda. Ne mazākās uzpūtības viņa gudrībā. Tik vienkāršs, tik vienkāršs… viņš pat ir vēlīgs pret nabaga Diku, kas ir pamuļķis un nezina nekā. Es uzrakstīju viņa vārdu uz papīriņa un ar aukliņu nosūtīju pūķim gaisā, kad tas tur lidinājās kopā ar cīruļiem. Pūķis bija ļoti priecīgs, kad to saņēma, un debesis tūdaļ kļuva gaišākas.

Viņš jutās ļoti apmierināts, kad arī es apliecināju, ka doktors pelnījis visaugstāko cieņu un cildinājumu.

—   Un viņa skaistā sieva — tā ir zvaigzne! — misters Diks jūsmoja. — Mirdzoša zvaigzne! Esmu redzējis, kā viņa mirdz, ser. Bet… — te viņš pievilka savu krēslu tuvāk un uzlika roku man uz ceļgala, — mākoņi, ser… mākoņi …

Es pakratīju galvu, un mana seja pauda tādu pašu neziņu un bažas kā viņējā.

—   Kas tic ir par mākoņiem? — misters Diks jautāja.

Viņš uzlūkoja mani tik skumjām, pētījošām acīm, viņam

tik ļoti gribējās zināt un saprast, ka es pieliku visas pūles, lai atbildētu viņam lēni, skaidri, kā parasti mēdz runāt ar maziem bērniem, ja tiem grib kaut ko ieskaidrot.

—   Viņu attiecībās ir radies tāds kā svešums, — es sacīju. — Ir kāds iemesls, kas radījis šo plaisu starp viņiem, bet, kas, to mēs nezinām. Varbūt šo atsvešināšanos var izskaidrot ar viņu gadu starpību, bet varbūt tā radusies kāda tīrā nieka dēļ.

Pēc katra mana noteikuma misters Diks domīgi pamāja ar galvu. Kad biju beidzis, viņš vēl brīdi, acis no manis nenovērsdams, sēdēja un kaut ko pārdomāja; viņa roka joprojām gulēja uz mana ceļgala.

—   Doktors taču nav dusmīgs uz viņu, Trotvud? — misters Diks ievaicājās.

—   Nē. Mīl viņu no sirds.

—   Nu, tad, zēn, es tai nelaimei esmu uz pēdām! — misters Diks izsaucās.

Šī pēkšņā sajūsma, ar kādu viņš uzsita man pa celi, ar kādu atgāzās savā krēslā un sarauca uzacis tik augstu, cik vien tas iespējams, pavedināja mani domāt, ka viņa prāts nu aptumšojies vairāk nekā jebkad. Tikpat pēkšņi viņš kļuva atkal nopietns un, apsēdies krēslā taisni — iepriekš izņemdams mutautiņu tik godbijīgi, it kā tas patiešām simbolizētu manu tanti, — sacīja:

—   Visapbrīnojamākā sieviete pasaulē, Trotvud! Kāpēc viņa nekā nav darījusi, lai vērstu visu atkal par labu?

—   Pārāk grūta un delikāta lieta, lai iejauktos no malas, — es atteicu.

—   Tik skolots cilvēks! — misters Diks pieskārās man ar pirkstu. — Kāpēc viņš nekā nav darījis?

—  Tā paša iemesla dēļ, — es atbildēju.

—   Nu es visu saprotu, zēn! — misters Diks apgalvoja.

Viņš pietrūkās kājās vēl lielākā jūsmā nekā pirināk, ņēmās kratīt galvu un dauzīt sev pa krūtīm ar tādu spēku, ka likās — cilvēks tepat vai dzīvību izdauzīs sev ārā.

—   Nabaga plānprātiņš, ser, — misters Diks sauca, — tukšgalvis, beidzamais aunapiere, zināt, tas pats, kas stāv jūsu priekšā… — te viņš atkal sāka dauzīt sev pa krūtīm, — …var izdarīt to, ko tādi apbrīnojami ļaudis nevar izdarīt. Es viņus atkal savedīšu kopā, zēn! Es pamēģināšu. Uz mani viņi nedusmosies. Man neko nepārmetīs. Neliksies zinis, ja es arī ko aplam izdarīšu. Es taču esmu tikai misters Diks. Bet kas ir Diks? Diks nav nekas! Puf! — Viņš izpūta tik nicīgi šo «puf», it kā gribēdams pats sevi aizpūst pa gaisu.

Par laimi, viņš jau bija paspējis atklāt man savus slepenos nodomus, jo dzirdējām, ka pie mazajiem dārza vārtiņiem noklust ratu troksnis — bija pārbraukušas mājās tante un Dora.

—  Ne vārda, zēni — viņš vēl paspēja pačukstēt. — Lai visa atbildība krīt uz Diku… uz pavieglo Diku… uz muļķa Diku… Man jau sen likās, ka nojaušu, ser, bet nu man ir skaidrs. Pēc tā, ko jūs man teicāt, man viss kļuva skaidrs. Būs labi!

Misters Diks vairs neieminējās par šo lietu, toties uz pusstundu pārvērtās īstā telegrāfā (tantei par lielu uztraukumu) un raidīja man visādas zīmes, atgādinadams svēti glabāt noslēpumu.

Es nobrīnījos, ka pagāja nedēļas divas trīs, bet nekas šai lietā nebija dzirdams, kaut man ļoti gribējās zināt, kas iznāks no mistera Dika plāniem; lēmumu pieņemot, viņam galvā taču bija kaut kas no skaidra prāta — un par viņa labsirdību, labajiem nodomiem nebija nemaz ko runāt, tie viņam bija piemituši allaž. Pēdīgi es sāku domāt, ka viņš savā vieglajā, svārstīgajā prātā būs vai nu aizmirsis, vai atmetis savus nodomus.

Kādā jaukā vakarā mēs ar tanti — Dorai toreiz negribējās nākt līdzi — divi vien aizstaigājām uz doktora namu. Bija rudens, parlamentā debates nenotika, un nekas mani netraucēja pastaigāties un paelpot vakara gaisu; es vēl atceros, ka nobirušo lapu smarža man atgādināja mūsu dārzu Blanderstonā un vēja nopūtas apvēdīja ar seno dienu skumjām.

Jau krēsloja, kad nokļuvām pie mērķa. Misis Stronga patlaban nāca ārā no dārza — tur misters Diks vēl rīkojās ar nazi, palīdzēdams dārzniekam nodrāzt mietiņus. Pie doktora kabinetā sēdēja kāds apmeklētājs, bet misis Stronga lūdza mūs palikt un pagaidīt, jo viesis drīz aiziešot. Mēs kopā ar viņu iegājām viesistabā un apsēdāmies pie loga, aiz kura biezēja krēsla. Mūs uzņemot, nekādās ceremonijas neievēroja, jo mēs taču bijām tik seni draugi un turklāt vēl kaimiņi.

Nebijām ne pāris minūšu pasēdējuši, kad pie mums iedrāzās misis Mārkjefna ar avīzi rokā — viņa bieži par kaut ko satraucās — un aizelsusies izdvesa:

—  Vai manu dieniņ, Annij, kāpēc tu man nepateici, ka tur kāds ir kabinetā?

—   Bet, mīļo māmiņ, — mis Stronga mierīgi atbildēja, — kā tad es varēju zināt, ka tevi tas interesē?

—      Vai mani interesē? — misis Mārklema atkārtoja, atslīgdama uz dīvāna. — Savu mūžu nebiju kaut ko tādu pieredzējusi!

—   Tad jau tu esi bijusi iekšā kabinetā? — Annija jautāja.

—   Bijusi kabinetā, ak dievs! — misis Alārklema uztraucās. — Protams, biju! Es uzgrūdos virsū šim mīļajam cilvēkam… mis Trotvud un Deivid, jūs nevarat iedomāties, ko es izjutu… viņš pašlaik sastādīja savu testamentu!

Viņas meita aši atrāva galvu no loga un atskatījās.

—   Jā, sastādīja testamentu, — misis Mārklema atkārtoja, ar abām rokām gludinādama avīzi, ko bija izklājusi uz ceļiem kā galdautu. — Ak, mīļais! Cik viņš tālredzīgs, un cik liela viņa mīlestība! Man jums jāpastāsta, kā tas viss bija. Lai izteiktu cieņu un apbrinu savam mīļajam, mīļajam doktoram — patiešām! — man nudien vajag jums visu izstāstīt. Jūs varbūt zināt, mis Trotvuda, ka šinī mājā neiededzina sveces, kamēr acis no pieres neveļas laukā, avīzi lasot. Un visā mājā nav neviena krēsla, kurā apsēdies cilvēks varētu avīzi izlasīt — vismaz ne tā, kā es saprotu lasīšanu, — ja neņem vērā vienu doktora kabinetā. Tāpēc es arī gāju uz kabinetu, kad ieraudzīju tur gaismu. Atvēru durvis. Pie mīļā doktora tur bija vēl divi sveši vīrieši, acīm redzami amatpersonas; visi trīs viņi stāvēja pie galda, un mīļajam doktoram bija spalva rokā. «Tātad ar šo es apliecinu,» doktors sacīja.'.. Annij, manu mīlulīt, ielāgo katru vārdu, «… ar šo es apliecinu, džentlmeņi, pilnīgu uzticību misis Strongai un novēlu viņai visu bez jebkādiem noteikumiem.» Viens no amatvīriem atkārtoja: «Un novēlat viņai visu bez jebkādiem noteikumiem.» Varat iedomāties, ko sajuta mana mātes sirds! Es tikai iesaucos: «Ak dievs! Piedodiet, lūdzu!» — gandrīz paklupu uz sliekšņa un aizbēgu no turienes pa šauro gaiteni, pa to, kas ved uz pieliekamo kambari.

Misis Stronga atvēra stikla durvis un izgāja verandā, kur arī palika stāvam, atbalstījusies pret kolonnu.

—   Bet nu sakiet, mis Trotvuda, — vai tas nevar… Deivid, padomājiet tik — vai tas nevar sirdi pacilāt, — misis Mārklema turpināja, visu laiku paturēdama acīs Anniju, — ja tu redzi, ka cilvēkam doktora Stronga ga-

' dos var būt tik liels garīgs spēks, lai tādas lietas spētu izdarīt? Tas tikai pierāda, ka man ir bijusi taisnība. Es teicu Annijai jau toreiz, kad doktors parādija tik lielu godu un ieradās pie manis, lai atklātu savu sirdi un izlūgtos viņas roku… es teicu: «Mīļais bērns, ciktāl tas atliecas uz tavas labklājības nodrošināšanu, es nešaubos, ka šai ziņā doktors darīs vairāk, nekā solās.»

Sai brīdī noskanēja zvans — un mēs dzirdējām, ka doktora apmeklētāji aiziet.

— Nav šaubu — tas nu ir padarīts, — Vecais Zaldāts sacīja, kad aizgājēju soļi vairs nebija dzirdami. — Sis jaukais cilvēks nu ir testamentu parakstījis, aizzīmogojis, nodevis glabāšanā, un sirds nu viņam ir mierīga. To viņš arī pelnījis. Kas par cēlu dvēseli! Annij, mīlulīt, es eju uz kabinetu ar savu avīzi, jo bez jaunām ziņām es esmu tikpat kā pazudusi. Mis Trotvuda un Dcivid, lūdzu, nāciet, nu jūs varat parunāties ar doktoru.

Mēs sekojām viņai; iedams ievēroju, ka misters Diks, ierāvies istabas krēslainajā strūrī, pašlaik savāž savu nazi, ka tante nikni berzē degunu, laikam tā izrādīdama savas dusmas un neiecietību pret mūsu militāro draudzeni, bet, kurš no mums iegāja kabinetā pirmais vai kā misis Mārklema vienā mirkli jau varēja atrasties savā atpūtas krēslā un kāpēc mēs ar tanti tūļājāmies pie durvīm (varbūt viņai ir bijusi redzīgāka acs nekā man un viņa mani aizturējusi), to esmu aizmirsis, ja vispār kādreiz esmu zinājis. Taču to es atceros — ka doktoru, kas, galvu rokās atspiedis, mierīgi sēdēja pie rakstāmgalda un nolūkojās savos iemīļotajos foliantos, mēs ieraudzījām pirmāk nekā viņš mūs, ka tajā pašā brīdī mēs ieraudzījām arī misis Strongu, kas gluži nobālusi, trīcēdama ieslīdēja istabā, ka misters Diks viņu atbalstīja, pieturēdams pie rokas, ka otru roku viņš uzlika doktoram uz pleca un tas pacēla uz viņa neko neredzošu skatienu un ka tai brīdī, kad doktors pacēla galvu, misis Stronga nokrita ceļos pie viņa kājām, pacēla lūdzošās rokas un uzlūkoja viņu ar to dīvaino skatienu, kuru es nemūžam neaizmirsīšu, un ka misis Mārklemai, to ieraugot, izkrita avīze no rokām un viņas seja ieguva tādu izteiksmi, kāda nekam citam tik labi nebūtu piederējusies kā skulptūrai kuģa priekšgalā — un šim kuģim būtu vajadzējis saukties «Apstulbotais».

Doktora laipno skatienu, viņa izbrīnu, misis Strongas kā lūgšanā ceļos noslīgušā stāva cēlumu, mistera Dika maigo gādību, dziļo nopietnību, ar kādu tante noteica pie sevis: «Un tas cilvēks esot vājprātīgs!» (šais vārdos izskanēja lepnums par to, no kāda posta tā viņu paglābusi) — visu to es patlaban, rakstīdams šīs rindas, redzu un dzirdu tik-' pat spilgti kā tobrīd.

—   Doktor! — misters Diks ieteicās. — Kas gan īsti noticis jūsu starpā? Paraugieties šurp!

—   Annij! — izsaucās doktors. — Pie manām kājām! Nē, tūlīt piecelies, mīļā!

—   Nē! — Annija atbildēja. — Es jūs visus ļoti lūdzu — neatstājiet neviens šo istabu. Ai, mans vīrs un tēvs, dari reiz galu šai klusēšanai! Mums abiem jāzina, kas tas ir, kas mūs atsvešinājis!

Pa šo laiku misis Mārklema bija atguvusi runasspēju un, gribēdama glābt ģimenes cieņu un godu, mātes sirds sašutumā iesaucās:

—   Annij, uz vietas celies augšā un nedari kaunu saviem piederīgiem, tik muļķīgi uzvezdamās, ja negribi, lai es prātu zaudēju!

—   Veltīgi ir tavi vārdi, māmiņ, jo mans lūgums ir domāts tikai manam vīram un pat tev tur nav nekādas daļas, — Annija atbildēja.

—   Nekādas daļas! — misis Mārklema vaimanāja. — Man neesot nekādas daļas! Tas bērns jau tīri negudrs! Lūdzu, dodiet man glāzi ūdens!

Visa mana uzmanība bija pievērsta doktoram un viņa sievai, un es nemaz nepūlējos izpildīt misis Mārklemas lūgumu, tāpat arī neviens cits neņēma vērā viņas vārdus — tā Vecajam Zaldātam atlika vienīgi elsot, valbīt acis un apvēdināties ar vēdekli.

—  Annij! — doktors sacīja, maigi apskaudams sievas plecus. — Mana mīļā! Ja mūsu laulības dzīvē ar laiku ir radušās nenovēršamas pārmaiņas, tu, bērns, tur neesi vainojama. Vainīgs esmu es, vienīgi es. Mana pieķeršanās tev, mana cieņa pret tevi, mana apbrīna nav kļuvusi mazāka. Mana vienīgā vēlēšanās — padarīt tevi laimīgu. No sirds es tevi mīlu un cienu, draugs. Piecelies, Annij, lūdzama, celies augšā!

Viņa tomēr necēlās. Brīdi viņa noraudzījās vīrā, tad pieplaka viņam vēl ciešāk, uzmetās ar elkoni uz viņa ceļiem un, galvu rokā atbalstījusi, uzrunāja pārējos:

—    Ja starp jums te ir kāds draugs, kas var teikt jel .Vārdiņu manis vai mana vīra labā, ja te ir kāds draugs,

kas spēj izteikt ļaunās aizdomas, kuras brīžam iezogas man sirdī, ja te ir kāds draugs, kas ciena manu vīru vai kaut tikai mazlietiņ žēlo mani, kas varbūt zina kaut ko — vienalga, ko, — kā varētu izklīdināt miglu, kas sabiezējusi starp mums, — no sirds lūdzos, lai šis draugs runā!

Mēms klusums. Brīdi šaubās cīnījies pats ar sevi, es beidzot pārtraucu šo klusumu.

—   Misis Stronga, — es ierunājos, — man ir kaut kas zināms, ko es līdz šim pašam vakaram esmu noklusējis, jo doktors Strorigs tā vēlējās. Taču tagad, man šķiet, es aplam saprastu goda jēdzienu, ja mēģinātu vēl ilgāk to noklusēt; jūsu lūgums mani atbrīvo no dotā vārda.

Uz mirkli misis Stronga pagrieza seju pret mani, un es jutu, ka rīkojos pareizi. Viņas lūdzošajam skatienam gan es nebūtu spējis nepaklausīt, ja arī mana pārliecība bijusi citāda.

—   Mūsu nākotnes miers varbūt ir jūsu rokās, — viņa sacīja. — Uzticos jūsu godprātībai un ceru, ka neko neslēpsiet. Jau iepriekš varu apgalvot, ka nekas, ko jūs vai kads cits varētu pateikt, nespēs manās acīs aptumšot mana vīra cēlo dvēseli. Ja jūs varbūt baidāties mani apvainot, varat būt mierīgs. Pēc tam es runāšu par sevi sava vīra un dieva priekšā.

Uzklausījis šo karsto lūgumu, es vairs pat negaidīju doktora atļauju — sīki jo sīki aprakstīju nekrietno ainu, kas bija notikusi tovakar šinī pašā istabā, neko ne atņemdams, ne pielikdams, varbūt tikai mazliet mīkstinādams Ūrijas Hīpa riebīgos izteicienus. Misis Mārklemas acu šaudīšanos mana stāsta laikā un asos, skaļos starpsaucienus, ar kādiem viņa mani neskaitāmas reizes pārtrauca, nav iespējams aprakstīt.

Kad biju beidzis, Annija vēl dažus mirkļus palika tāpat klusēdama, noliektu galvu kā pirmāk. Tad viņa satvēra doktora roku (viņš sēdēja gluži tāpat, kā mēs viņu ieraudzījām, ienākdami istabā) un, pārklājusi to skūpstiem, spieda pie savām krūtīm. Misters Diks maigi un saudzīgi palīdzēja viņai piecelties, un, drauga atbalstīta, viņa tagad stāvēja, raudzīdamās lejup uz savu viru, no kura viņas acis vairs nenovērsās, kamēr vien viņa runāja.

—   Visu, kas norisis manā dvēselē, kopš apprecējos, — misis Stronga sacīja klusā, maigi padevīgā balsī, — visu, visu es gribu tev atklāt. Pēc tā, ko dzirdēju, es nespētu vairs dzīvot, glabādama sevī kaut visniecīgāko noslēpumu.

—   Nē, Annij, — doktors kautri iebilda, — nekad neesmu šaubījies par tevi, bērns. Tam nav nozīmes, nevajag, mana mīļā.

—  Tam ir liela nozīme, — viņa atteica tāpat kā pirmāk.

—  Man ir nepieciešams parādīt visu savu sirdi tai augstsirdīgajai, cēlajai dvēselei, kuru es, dievs mans liecinieks, gadu no gada, dienu no dienas arvien vairāk mīlu un cienu.

—   Nudien, — misis Mārklema viņu pārtrauca, — ja man ir kaut mazākā sajēga par diskrētu atturību, tad…

(— Un tās tev nav, plušķe tāda! — tante nicinoši noņurdēja sevī.)

—   …tad man gribētos piezīmēt, ka nav gan nekādas vajadzības iedziļināties tādos sīkumos.

—   Par to var spriest vienīgi mans vīrs un neviens cits, mamma, — Annija atbildēja, nenolaizdama acis no doktora. — Viņš mani uzklausīs. Ja tas, ko es sacīšu, sagādās tev sāpes, māt, tad piedod man. Man pašai daudz un ilgi nācies ciest.

—   Vai tas nu dzirdēts! — misis Mārklema nostenējās.

—   Kad es vēl biju gluži jauniņa, — Annija teica,

—  pavisam vēl meitenīte, manas pirmās atmiņas par visu, kas jauks, saistījās ar domām par manu pacietīgo draugu un skolotāju — mana nelaiķa tēva draugu —, kas man arvien bija mīļš. It visas zināšanas, kādas vien man ir, nākušas no viņa. Viņš ir tas, kas uzkrāja manā prātā pirmos dārgumus un uzspieda tiem sava gara zīmogu. Man liekas, nekad tie nevarētu būt tik vērtīgi, ja cita rokas man tos sniegušas.

—   It kā māte nebūtu nekas! — misis Mārklema nogaudās.

—  Tā es to nedomāju, māmiņ, — Annija paskaidroja,

—   es tikai izsaku savu atzinību, kam tā pienākas. Tas man ir jādara. Kad paaugos, ari tad viņš manā sirdī ieņēma to pašu vietu. Biju lepna par viņa uzmanību un pieķēros viņam dziļā sirsnībā un pateicībā. Grūti pateikt, kas viņš man īsti bija — tēvs, ceļavadonis, cilvēks, kura uzslava man bija dārgāka par katru citu, cilvēks, kuram es varētu uzticēties, uz kuru varētu paļauties arī tad, ja sāktu apšaubīt itin visu citu pasaulē. Tu, māmiņ, pati zini, cik jauna un nepiedzīvojusi es biju, kad tu man pēkšņi stādiji viņu priekšā kā manas rokas tīkotāju.

—   Par to es vismaz reizes piecdesmit jums visiem te esmu stāstījusil — misis Mārklema apgalvoja.

(— Tad, dieva dēļ, pievaldi mēli un nesāc stāstīt vēl vienreiz! — nomurmināja tante.)

—   Tā bija par daudz spēja pārmaiņa, — Annija turpināja tai pašā balsi un ar to pašu skatienu, — un pirmajā bridi tas man šķita tik liels zaudējums, ka biju galīgi samulsusi. Biju taču vēl pavisam meitene, un doma, ka turpmāk viņš man būs jāuzlūko gluži citādām acīm nekā līdz šim, mani sāpināja. Tomēr tagad nekas viņu vairs nespētu padarīt tādu kā agrāk, un es arī lepojos ar to godu, ka viņš mani tur sevis vērtu; tā mēs salaulājāmies.

—   Sentelfedža baznīcā Kcnterbcrijā, — misis Mārklema papildināja.

(— Ka viņu vilkos, to sievišķi! Neparko nevar palikt klusu! — tante piktojās.)

—   Nekad es nedomāju ne par kādiem pasaulīgiem labumiem un ērtībām, kādas man varētu sagādāt vīrs, — Annija stāstīja tālāk, viegli pietvīkdama. — Manā sirdī nebija vietas tādiem nožēlojamiem aprēķiniem. Piedod man, māmiņ, bet man jāteic, ka tu biji pirmā, kas iesēji manā sirdī nojautu, ka mani un viņu var turēt šādās zemiskās aizdomās.

—   Es! — misis Mārklema iebrēcās.

(— Hā! Nu protams, tu! — tante piebilda. — Vēdinies, cik gribi, — to tu no sevis prom neaizvēdināsi, mana militārā draudzene!)

—   Tās bija pirmās bēdas manā jaunajā dzīvē, — Annija turpināja. — Tas arī bija cēlonis visām manām turpmākajām ciešanām. Pēdējā laikā tādu sāpīgu brīžu ir bijis tik daudz, ka nespēju tos visus uzskaitīt, bet ne jau tā iemesla dēļ, ko tu domā, mans augstsirdīgais laulātais draugs! Jo manā sirdī nav nevienas domas, nevienas atmiņas vai cerības, kas būtu šķirama no tevis!

Viņa pacēla acis, sakrustoja rokas un izskatījās šai mirklī tik skaista un tīra kā eņģelis. Doktora acis tagad tikpat neatlaidīgi vērās viņā kā viņas acis doktorā.

—   Māti vainot nevar, — Annija turpināja, — viņa nekad neuzmācās tev ar lūgumiem sevis labā, viņai vispār nekad nav bijis ļaunu nolūku, par to esmu pārliecināta, bet, kad es redzēju, ka tevi mūžīgi apstāj ar šādiem tādiem uzbāzīgiem lūgumiem, it kā manis dēļ, ka no tevis šo un to izprasa it kā manā vārdā, kad redzēju tavu augstsirdību un tava patiesākā drauga mistera Vikfīlda neapmierinātību ar to, tad es pirmo reizi īsti atskārtu, ka mani tur par tādu, kas pārdevusi savu mīlestību — un pārdevusi tieši tev, nevienam citam pasaulē —, un šī apziņa mani bezgala pazemoja, jo šis apkaunojums jau krita arī uz

tevi. Es nespēju tev pateikt — un māte nespēj pat iedomāties —, cik tas ir šausmīgi: visu laiku nest šo negodu un arvien apzināties savā sirdī, ka kāzu dienā taču es vainagoju savu vistīrāko mīlestību, ka tā bija manas dzīves gods un slava.

—   Lūk, kāda ir pateicība par to, ka tu, cilvēks, rūpējies par savu ģimeni! — misis Mārklema izsaucās, izpluzdama asarās. — Kaut labāk es bijusi turks!

(— Es arī no sirds vēlētos, kaut tu bijusi turks un dzīvotu savā zemē! — tante noteica.)

—  Tas bija ap to laiku, kad māmiņa sevišķi raizējās par manu brālēnu Meldonu. Man viņš kādreiz patika, — Annija runāja paklusu, bet bez kādas stomīšanās, — ļoti patika. Mēs, bērni būdami, bijām tīri samīlējušies. Ja nebūtu noticis citādi, es varbūt vēl būtu pārliecinājusi sevi, ka patiesi viņu mīlu, mēs apprecētos — un es kļūtu nclaimiga. Nav laulībā lielākas nesaderības kā tad, ja trūkst domu un centienu vienprātības.

Piešiem vārdiem es domās paliku kavējamies, tomēr uzmanīgi sekodams ari tam, kas tālāk notika, — man likās, ka tiem dīvainā kārtā ir kāds sakars arī ar manu dzīvi, bet netiku pie skaidrības, kāds īsti. «Nav laulībā lielākas nesaderības kā tad, ja trūkst domu un centienu vienprātības…», «Nav laulībā lielākas nesaderības kā tad, ja trūkst domu un centienu vienprātības…».

—   Mums nebija nekā kopīga, — Annija turpināja. — Par to jau es sen biju pārliecinājusies. Ja arī nebūtu visā tā daudzā, par ko esmu pateicīga savam vīram, es varētu būt viņam pateicīga jau par to vien, ka viņš pasargājis manu nesaprātīgo sirdi no šās pirmās neapsvērtās aizraušanās.

Viņa vēl arvien tāpat stāvēja doktora priekšā un runāja tik izjusti, ka viņas vārdi mani aizkustināja pašos dvēseles dziļumos. Tomēr balss viņai bija tikpat klusa un mierīga.

—   Kad viņš tā labprāt gaidīja tavu gādību, ko tu viņam tik bagātīgi parādīji manis dēļ, un es pati biju tik nelaimīga par savtīgo lomu, ko man piedēvēja, tad tikai atskārtu, ka viņam gan būtu pienācies pašam izlauzt savu

.dzīvēs ceļu. Man šķita — ja es bijusi viņa vietā, es katrā ziņā būtu tā darījusi, lai arī kādas grūtības būtu jāpārvar. Tomēr ļaunu es par viņu nedomāju līdz pat tam vakaram, kad viņš devās ceļā uz Indiju. Tovakar es pārliecinājos par viņa nekrietno un nepateicigo sirdi. Es sapratu

mistera Vikfilda divdomīgo skatienu, kas vērsās uz mani. Tad es pirmoreiz atskārtu, kāda tumša aizdomu ēna krīt par manu dzīvi.

—  Aizdomu, Annij! — doktors izsaucās. — Nē, nē, nēl

—   Tavā sirdī nebija aizdomu, es zinu, mans draugs, — Annija atbildēja. — Kad es tovakar ienācu pie tevis, es gribēju novelt no savas sirds visu šo kauna un negoda nastu, bet, tiklīdz gribēju sākt runāt par to, ka zem tava jumta mans bērnības draugs, kuram tu, mani mīlēdams, esi tik daudz laba darījis, ir uzdrošinājies teikt man tādus vārdus, kuriem nebūtu vietas pat tad, ja es būtu tā vieglā un pērkamā sieviete, par kādu viņš mani turēja, — tad man aizrāvās elpa visas šās netīrības priekšā. Vārdi pamira man uz lūpām, un es neesmu varējusi tos izrunāt līdz pat šim brīdim.

Misis Mārklema izdvesa īsu kunkstienu, atlaidās atzveltnī un aizklāja seju ar vēdekli, it kā būtu nodomājusi tā palikt uz visiem laikiem.

—   Kopš tā laika nekad ar viņu neesmu runājusi citādi kā vien tavā klātbūtnē un tikai tad, kad bija nepieciešami izvairīties no paskaidrojuma, ko tagad sniedzu. Gadi jau pagājuši, kopš esmu viņam paskaidrojusi, kāds ir viņa stāvoklis šinī mājā. Viss tas labais, ko tu paklusām darīji, viņam izpalīdzēdams, un pēc tam pastāstīji man, domādams ar to mani pārsteigt un iepriecināt, — vari man ticēt, tas tikai padarīja smagāku manu bēdu un noslēpuma nastu.

Atkal viņa klusi noslīga pie doktora kājām, kaut gan viņš visiem spēkiem centās to aizkavēt, un, caur asarām viņu uzlūkodama, sacīja:

—   Nesaki man vēl nekā! Ļauj man vēl ko pateikt! Vai tas labi vai slikti, bet vienu es jūtu: ja viss būtu jāsāk no gala, es atkal darītu tāpat. Tu nevari iedomāties, ko nozīmē būt uzticīgai un padevīgai, bet nest sevī šādu noslēpumu, zināt, ka tevi tur tumšās aizdomās, un redzēt visapkārt apstāk|us, kas pilnam attaisno šādas aizdomas. Es biju tik jauna, un man nebija neviena, kas dotu padomu. Māte uz tevi skatījās pavisam no cita viedok|a nekā es. Ja noslēdzos sevī un slēpu no tevis negodu, kādu man piedēvēja, tad vienigi tāpēc, ka tevi tik ļoti cienīju un gribēju, lai ari tu mani cienītu.

—   Annij, mana skaidrā sirds! — doktors sacīja. — Manu mīļo bērniņ!

—   Vēl mazliet! Vēl tikai dažus vārdus! Es arvien mēdzu pārdomāt, ka tu gan būtu varējis atrast sev labāku sievu,

kas nesagādātu tev tik daudz raižu un rūpju un tavu māju būtu vērtusi cienījamu. Es bažījos, ka labāk gan būtu bijis, ja es palikusi tikai tava skolniece, tava audzēkne. Es baidījos, ka nepavisam neesmu piemērota tādam gudram un mācītam vīram kā tu. Ja tas viss pamudināja mani noslēgties sevī (kā tas arī notika), nevis atklāt tev savu sirdi, tad vienīgi tāpēc, ka dziļi cienīju tevi un cerēju — reiz pienāks diena, kad būšu tavas cieņas vērta,

—   Sī diena jau sen pienākusi, Annij, — doktors atbildēja, — tai var sekot vairs tikai bezgalīga nakts, mana mīļā.

—  Vēl kādu vārdu! Vēlāk es nodomāju — es stingri nolēmu un apņēmos viena pati iznest tās apziņas smagumu, ka nevērtīgs ir bijis cilvēks, pret kuru tu biji tik labs. Un nu vēl pēdējo vārdu, mans dārgākais un labākais no draugiem! Tavu pārmainīšanos pēdējā laikā, kurā es noskatījos ar sāpēm un ciešanām, es reizēm izskaidroju ar savām agrākajām bažām, reizēm ar nojautām, kas bija tuvākas patiesībai, — un šovakar nu es to īsti izprotu; pie tam vēl nejaušs gadījums man šovakar nāca palīgā, lai atsegtu pilnībā tavu cēlo uzticēšanos man, pat neraugoties uz to pārpratumu, kas bija mūsu starpā. Nemaz neceru, ka pat vispatiesākā mīlestība un uzticība, ko varu tev sniegt pretī par to, spēs jebkad padarīt mani tavas bezgalīgās uzticēšanās cienīgu, un tomēr, apzinādamās visu to, drīkstu pacelt acis, lai lūkotos sejā cilvēkam, kuru godāju kā tēvu un mīlu kā vīru, kurš ir man dārgs draugs jau no bērnības, un ar skaidru sirdi varu apliecināt: pat ne ar visniecīgāko domu es neesmu grēkojusi pret tevi, nekad nekas nav apēnojis manu mīlestību un uzticību, kādu esmu tev parādā.

Viņa apvija rokas doktoram ap kaklu, un doktors pielieca savu galvu pie viņējās; sirmie mati saplūda ar tumšbrūnajām cirtām.

—   Spied mani pie savām krūtīm, mans laulātais draugs! Neatstum mani! Nekad vairs nedomā par nesaderību starp mums, jo tādas nav — ir vienīgi manas rakstura vājības. Ar katru gadu esmu to atskārtusi arvien labāk — un tu man kļuvi arvien dārgāks. Ai, spied mani pie sirds,mīļais virs, jo mana mīlestība ir dibināta uz klints un pastāvēs mūžīgi!

Klusuma brīdī, kas iestājās pēc tam, mana tante svinīgiem, nesteidzīgiem soļiem piegāja pie mistera Dika, apkampa viņu un skaļi noskūpstīja. Un to viņa, par laimi, izdarīja īstajā brīdī, citādi misters Diks būtu vēl paspējis sakompromitēties, jo es manīju, ka viņš tieši tai mirklī gatavojās nostāties uz vienas kājas, lai tā izteiktu savu prieku par notikušo.

—   Tu esi varens cilvēks, Dik! — tante sacīja nesatricināmā pārliecībā. — Nemaz nemēģini izlikties, ka tā nav, es tevi pazīstu labāk.

To teikusi, tante saņēma viņu aiz piedurknes un pameta man ar acīm; mēs visi trīs klusītiņām atstājām istabu un devāmies mājup.

—   Lai vai kā, bet mūsu militārā draudzene nu gan ir pamatīgi izsviesta no segliem, — ce|ā uz māju tante ieminējās. — Jau tādēļ vien es šonakt varētu mierīgi gulēt, ja arī cita nekā nebūtu, par ko priecāties.

—   Man šķiet, viņa bija gluži izmisusi, — misters Diks sacīja ļoti noraizējies.

—   Blēņas! Vai tu esi kādreiz redzējis krokodilu izmisušu? — tante atteica.

—   Laikam gan es vispār nekad neesmu redzējis krokodilu, — misters Diks atzinās.

—   Vienīgi šā vecā abinieka vainas dēļ jau arī sākās Šīs ģimenes likstas, — tante pārliecināta apgalvoja. — Būtu ļoti vēlams, lai daža laba māte atstātu savu meitu mierā, pēc tam kad tā izgājusi pie vīra, nevis pastāvīgi urdītu to. Tā vien liekas, ka viņas domā — sak, ja reiz viņa laidusi pasaulē tādu nelaimīgu jaunu sievišķi — lai dievs žēlīgs, it kā tāda meitene nu pati būtu gribējusi nākt pasaulē! — tad vienīgais atalgojums par to ir pilnīga brīvestība atkal izēst šo no pasaules! Ko tu pašlaik domā, Trot?

Es domāju par to, ko biju dzirdējis. Man neizgāja no prāta daži misis Strongas izteicieni. «Nav laulībā lielākas nesaderības kā tad, ja trūkst domu un centienu vienprātības», «Nesaprātīgas sirds pirmā neapsvērtā aizraušanās», «Mana mīlestība ir uz klints dibināta». Taču mēs jau bijām mājās; zem kājām čabēja nobirušās lapas, un ap mums gaudoja rudens vējš.

## XLVI NODAĻA

Vēstis.

Apmēram gadu biju jau precēts vīrs — ja mani neviļ atmiņa, kurai attiecībā uz gadskaitļiem ne visai droši varu uzticēties, — kad es kādu vakaru, atgriezdamies mājup no vientuļas pastaigas un pārdomādams jauno darbu, ko biju sācis rakstīt — mani pūliņi rakstniecībā nepalika bez panākumiem, un toreiz jau rakstīju savu pirmo romānu —, gāju garām misis Stīrfortas mājai. Kopš dzīvoju Haigetā, biju jau agrāk bieži gājis lai garām, gan tikai tad, ja nevarēju izvēlēties citu ceļu. Tomēr citu ceļu dažkārt nebija viegli atrast, lai nemestu lielu likumu, un tā galu galā man ļoti bieži nācās izvēlēties to pašu.

Labi ja paviršu skatienu es uzmetu šai mājai, ātriem soļiem steigdamies tai garām. Tā arvien bija tumša un drūma. Neviena no labakajām istabām neatradās ceļa pusē; šaurie, veclaicīgie, biezu aplodu ietvertie logi, kas arī agrak nekādos apstākļos nebija rādījuši jautru vaigu, tagad, cieši aizvērti, ar nolaistiem aizkariem izskatījās vēl skumjāki. No nelielā, bruģētā pagalma veda apjumta taka uz ieejas durvīm, kas tagad netika vairs lietotas; virs tām bija apaļš lodziņš, pilnīgi nepieskaņots visam pārējam un vienīgais bez tumšiem aizkariem, bet ari tas rēgojās kā akla acs. Ne reizi neatceros šai namā redzējis gaismu. Bijis es nejaušs garāmgājējs, droši vien būtu nodomājis, ka tur iekšā guļ nomiris kāds vientuļš cilvēks. Ja šī rnāja būtu man sveša, laikam gan, tik bieži redzēdams to šai nemainīgajā stāvoklī, es būtu ļāvis fantāzijai vaļu un aizdomājies nezin kādos dīvainos minējumos.

Tomēr tā nebija, un es cik spēdams vairījos domāt par to; mans prāts nevarēja tik viegli paiet tai garām, kā pagāju garām es pats; šās mājas izskats parasti pamodināja manī bezgala daudz pārdomu. Vakarā, kuru tikko minēju, tās man uzmācās sevišķi skaudri, saplūzdamas ar bērnības atmiņām un vēlākām fantāzijām, ar pusapjaustu cerību fragmentiem un paša tikko atskārstas un izprastas neskaidras vilšanās ēnām, ar to, kas pieredzēts vai tikai izsapņots — atkarībā no mana katrreizējā domu gājiena. Tā iedams, biju iegrimis drūmos prātojumos, kad mani iztraucēja kāda balss tieši līdzās.

Tā bija sievietes balss. Es tūlīt pazinu, ka runātāja ir misis Stīrfortas mazā istabene, tā pati, kas reiz mēdza valkāt aubi ar koši zilām lentēm. Tagad viņa tās bija noņēmusi un iesējusi pāri tumši brūnu pušķīšu, domājams, pielāgodamās pašreizējai drūmajai noskaņai mājās.

— Lūdzu, ser, vai jūs nebūtu tik laipns un neienāktu parunāt ar mis Dārtlu?

—   Vai mis Dārtla lika jums mani saukt? — es vaicāju.

—   Pašlaik ne, bet tas jau vienalga. Mis Dārtla vakar vai aizvakar redzējusi jūs garām ejam. Viņa lika rnari paņemt darbu un sēdēt uz kāpnēm, un, ja es redzu jūs atkal garām ejam, palūgt, lai ienākat iekšā parunāties ar

viņu.

Es griezos atpakaļ un, iedams meitenei Ildzi, apvaicājos, kā klājas misis Stīrfortai. Viņa atbildēja, ka kundze jūtoties pavisam slikti un lielāko tiesu istabā vien sēžot.

Kad bijām jau nonākuši pie mājas, istabene pateica tikai, ka mis Dārtla atrodoties dārzā, un man nu pašam vajadzēja pieteikt viņai savu ierašanos. Viņa sēdēja uz sola terases galā, no kurienes pavērās plašs skats uz milzu pilsētu. Vakars bija nemīlīgs, debesis bālgani pelēkas, un pār ainavu tālumā sedzās jau krēsla, caur kuru vietvietām vairs blāvi rēgojās tikai lielāku celtņu kontūras, un man šķila, ka šās nežēlīgās sievietes atmiņām drūmā ainava ir īsli piemērots fons.

Viņa pamanīja manu tuvošanos un uz mirkli piecēlās, lai apsveicinātos. Mis Dārtla man šķita vēl bālāka, vēl vājāka kļuvusi nekā tolaik, kad redzēju viņu pēdējo reizi; liesmainās acis dega vēl kvēlāk, rēta izcēlās vēl spilgtāk.

Mūsu tikšanās nebija sirsnīga. Pēdējo reizi mēs bijām šķīrušies naidīgi, un arī tagad viņa izturējās nicīgi, nemaz necenzdarnās to slēpt.

—   Man teica, ka jūs vēloties runāt ar mani, mis Dārtla, — es sacīju, stāvēdams viņai ieblakām, uzlicis roku uz sola atzveltnes; mis Dārtlas mājienam, lai apsēžos, es nepaklausīju.

—   Kā vēlaties, — viņa atbildēja. — Sakiet, lūdzu, — vai tā skuķe ir atrasta?

—   Nē.

—   Bet viņa ir aizmukusi!

Redzēju, kā, mani uzlūkojot, viņai raustās lūpas, it kā tās alktu apbērt nabaga Emiju pārmetumiem.

—   Aizbēgusi? — es atkārtoju.

—  Jā, no viņa, — mis Dārtla atteica un iesmējās. — Ja viņa nav atrasta, varbūt nekad arī neatradīs. Varbūt viņa jau ir mirusi.

Tik cietsirdīgas un ļaunā priekā zalgojošas acis vēl nebiju redzējis nevienam citam cilvēkam.

—      Varbūt nāve ir tas labākais, ko sieviete viņai var novēlēt, — es atbildēju. — Man prieks, mis Dārtla, ka laiks tomēr ir atmaidzinājis jūsu sirdi.

Viņa neturēja par vajadzīgu man atbildēt, bet, atkal nicīgi iesmiedamās, sacīja:

—   šās cēlās, tik dzi|i apvainotās jaunās lēdijas draugi ir arī jūsu draugi. Jūs esai viņu dedzīgs aizstāvis un viņu tiesību sargātājs. Vai vēlaties dzirdēt, kas par viņu ir zināms?

—  Jā, — atteicu.

Ar ļaunu smīnu uz lūpām viņa piecēlās, pagāja pāris soļu līdz mežrožu dzīvžogam, aiz kura atradas sakņu dārzs, un skaļā balsī uzsauca: — Šurp! — it kā nešķīstu zvēru aicinādama.

—   Domājams, mister Koperfīld, ka jūs šinī gadījumā nemēģināsiet uzstāties par aizstāvi un atriebēju? — viņa sacīja, atskatīdamās pār plecu uz mani ar to pašu smīnu sejā.

Es pamāju ar galvu, kaut arī nesapratu, ko mis Dārtla ar to grib teikt, bet viņa, vēlreiz uzsaukusi: — šurp! — griezās atpakaļ, un viņai pa pēdām sekoja respektablais misters Litimers, kas palocījās pret mani tikpat respektabli kā arvien un nostājās viņai aiz muguras. Viņas grācija, viņas acis, kas dzirkstīja ļaunā uzvaras priekā, — un, dīvaini, viņā bija kaut kas arī īsti sievišķīgi valdzinošs, kad viņa noraudzījās manī, nosēzdamās uz sola starp mums abiem, — bija nudien kā ļaunajai princesei pasakā.

—   Un nu, — viņa sacīja pavēloši, uz Litimeru pat nepaskatīdamās un ar roku pieskardamās rētai, kas šoreiz varbūt raustījās nevis aiz sāpēm, bet aiz prieka, — pastāstiet misteram Koperfildam par to bēgšanu!

—   Misters Džeimss un es, kundze…

—   Lūdzu, neuzrunājiet mani! — viņa pārtrauca, saraukdama uzacis.

—   Misters Džeimss un es, ser …

—  Arī mani ne, — es sacīju.

Misters Litimers nebūt neapmulsa, tikai viegli palocījās, likdams mums saprast, ka tas, kas mums pa prātam, ir pa prātam arī viņam, un turpināja:

—; Misters Džeimss un es kopā ar jauno sievieti dzīvojām ārzemēs — visu to laiku, kopš mistera Džeimsa apsardzībā viņa atstāja Jārmutu. Mēs bijām daudzās pilsētās, izbraukājām daudzas svešas zemes. Mēs bijām Francijā, Šveicē, Itālijā, vārdu sakot, gandrīz visur.

Viņš noraudzījās uz sola atzveltni, it kā tieši tai savu stāstu veltīdams, un klusām bungoja pa to ar pirkstiem, it kā bez skaņas spēlēdams klavieres.

—   Tas bija taisni pārsteidzoši, kā misters Džeimss pieķērās šai jaunajai sievietei, un ilgu laiku viņš uzvedās tik prātīgi, tik savaldīgi kā vēl nekad, kopš es kalpoju pie viņa. Jaunā sieviete bija ļoti apdāvināta un iemācījās runāt visādās valodās; neviens vairs neteiktu, ka tā ir tā pati lauku meitene, kas agrāk. Es novēroju, ka visur, kur vien mēs parādījāmies, visi viņu pavadīja apbrīna pilniem skatieniem.

Mis Dārtla piespieda roku pie sirds. Es redzēju, ka Litimers viņu paslepus uzlūko un pavīpsnā.

—   Jā, viņu, šo jauno sievieti, tiešām ļoti apbrīnoja. Redziet, varbūt to darīja viņas tērpi, varbūt svaigais gaiss un saule, varbūt tas, ka viņu apveltīja ar tādu uzmanību un gādību, varbūt šis, varbūt tas vai vēl kas cits, bet kaut kas bija, ar ko viņa pievilka vispārēju uzmanību.

Uz brīdi Litimers apklusa. Rozas Dārtlas nemierīgās acis maldijās tālē, viņa iekoda apakšlūpu zobos, lai savaldītu lūpas, kas nemitīgi raustījas.

Novērsies no sola atzveltnes un sakrustojis rokas sev priekšā, misters Litimers ieņēma brīvāku stāju, pastiepa kaklu, mazliet piešķieba savu respektablo galvu un, acim zemē urbdamies, turpināja:

—   Tā nu kādu laiku jaunā sieviete, šķiet, jutās itin labi, bet tad vienu otru reizi es viņu jau redzēju nospiestā garastāvoklī, Iidz beidzot, kā man likās, misteru Džeimsu viņas skumjas un grūtsirdība sāka jau nogurdināt — un dzīve vairs neritēja tik patīkami. Misteru Džeimsu atkal bija pārņēmis nemiera gars. Jo viņš kļuva nemierīgāks, jo viņa vērtās skumjāka, un pašam par sevi man jāsaka — grūts laiks tas bija ar viņiem abiem. Tomēr stāvokli atkal un atkal kaut kā saglāba, attiecības no jauna uzlabojās, un visumā man liekas, tas viss vilkās ilgāk, nekā to varēja gaidīt.

Mis Dārtla novērsa acis no tālās ainavas un atkal uzlūkoja mani tāpat kā pirmāk. Misters Litimers, aizlicis roku mutei priekšā, respektabli noklepojās, pamīņājās no vienas kājas uz otru un runāja tālāk:

—   Pēdīgi, kad par visu to jau bija ne mazums vārdu un pārmetumu šķiests, misters Džeimss kādu rītu aizbrauca no Neapoles (mums Neapoles apkaimē bija noīrēta villa, jo jaunā sieviete ļoti mīlēja jūru), solīdamies pēc pāris dienām aigriezties, bet man uzdeva viņai pateikt, ka visu ieinteresēto personu labā… — te atkal misters Lītimers noklepojās, — viņš aizbraucot uz visiem laikiem. Man jāteic, ka misters Džeimss vēl izturējās ļoti augstsirdīgi, jo viņš ieteica, lai jaunā sieviete apprecoties ar kādu ļoti cienījamu cilvēku, kas bija ar mieru raudzīties caur pirkstiem uz viņas pagātni un kas bija vismaz tikpat labs kā ikviens cits, pēc kāda varētu tīkot šī jaunā sieviete, ja arī viņas gods būtu neaptraipīts, — jo viņa taču ir vienkāršu ļaužu.

Viņš atkal pamīņājās no vienas kājas uz otru un aplaizīja lūpas. Es biju pārliecināts, ka nelietis šeit domā pats sevi, un mis Dārtlas sejā lasīju to pašu pārliecību.

—  Man bija uzdots arī šo priekšlikumu viņai paziņot. Es biju ar mieru darīt visu ko, lai palīdzētu misteram Džeimsam izkļūt no grūtā stāvokļa un lai atjaunotu veco, labo saskaņu starp viņu un māti, kuras mīlestībai viņš uzlicis tik smagu pārbaudījumu. Lūk, tāpēc es uzņēmos šo grūto misiju. Kad jaunā sieviete dabūja zināt, ka viņš vairs neatgriezīsies, tās trakošana bija neaprakstāma. Viņa kļuva pilnīgi ārprātīga, un viņu nācās savaldīt ar spēku, citādi, ja viņai negaditrs nazis pie rokas vai viņa nespētu nokļūt pie jūras, viņa sašķaidītu galvu pret marmora grīdu.

Mis Dārtla atslīga pret sola atzveltni, un viņas seia staroja jūsmā; likās, ka šā subjekta vārdos viņa klausās kā saldā mūzikā.

—  Bet tikai tad, kad es nonācu pie otra uzdevuma, kas man bija uzticēts, — misters Litimers turpināja, nervozi berzēdams rokas, — un šinī sakarā katram gan vajadzētu atzīt, ka misters Džeimss vadījies pēc vislabākajiem nodomiem, — jaunā sieviete parādīja savu īsto seju. Tik traku sievišķi vēl nebiju redzējis. Viņa uzvedās šausmīgi, neiedomājami. Viņai nebija vairāk pateicības, vairāk jūtu, vairāk iecietības, vairāk saprāta kā koka gabalam vai akmenim. Nebijis es pietiekami modrs, viņa būtu mēģinājusi atņemt man dzīvību.

—  Tas viņu tikai ceļ manās acīs, — es sacīju, iedegdamies dusmās.

Misters Litimers pielieca galvu, kas aptuveni varēja nozīmēt: «Tiešām, ser? Bet jūs jau vēl esat tik jauniņš…» — un atsāka savu stāstījumu:

—  Vārdu sakot, vajadzēja uz kādu laiku novākt pie malas visu, ar ko tā varētu nodarīt ko ļaunu sev vai kādam citam, un pašu turēt aiz atslēgas. Un tomēr kādu nakti viņa aizbēga: izlauza logam režģus, kurus es pats tam biju aizlicis priekšā, pa vīnogulāju stīgām nolaidās lejā, un, cik man zināms, neviens viņu pēc tam nav redzējis, ne ari par viņu ko dzirdējis.

—   Varbūt viņa jau sen beigta, — mis Dārtla sacīja ar tādu smīnu sejā, it kā viņa spārdītu kājām bojā gājušās meitenes ķermeni.

—   Viņa varbūt noslīcinājusies, mis, — misters Litimers sacīja, notvēris izdevīgu mirkli, kad viņam nevarēja pārmest, ka viņš uzrunājis kādu atsevišķi. — Tas ļoti iespējams. Varbūt ari viņai palīdzēja zvejnieki vai zvejnieku sievas un bērni. Viņa, mis Dārtla, kā jau cēlusies no vienkāršiem ļaudīm, bieži jūrmalā ar tiem sarunājās un sēdēja pie laivām. Kad mistera Džeimsa nebija mājās, es pats tiku redzējis, ka viņa tur nosēdēja augām dienām. Misters Džciinss nebūt nejutās iepriecināts, kad reiz nez kā bija dabūjis dzirdēt, ka viņa bērniem stāstījusi — šī arī esot zvejnieka meita un bērnībā savā dzimtenē tāpat esot skraidījusi pa jūrmalu kā tie.

Ak, Einijl Tavs nelaimīgais skaistums! Man skaidri notēlojās acu priekšā: viņa sēž svešumā jūras krastā, ap viņu bērni, tādi paši nevainīgi, kāda viņa reiz bija, viņa klausās mazo balstiņās, kas būtu varējušas saukt viņu «mārniņ», bijusi viņa nabadzīga vīra sieva… viņa klausās bargajā jūras balsī, kas šalc savu mūžīgo «nekad vairs».

—  Tiklīdz kļuva skaidrs, ka nekas nav darāms, mis Dārtla…

—  Vai es neteicu, lai jūs neuzrunājāt mani! — ar lielu nicinājumu balsī mis Dārtla viņu pārtrauca.

—   Jūs uzrunājāt mani, mis, — Litimers atteica. — Lūdzu, atvainojiet! Mans pienākums ir paklausīt.

—  Tad pildiet savu pienākumu, — viņa atcirta, — beidziet savu stāstu un ejiet!

—   Tiklīdz kļuva skaidrs, ka viņa nav atrodama, — Litimers turpināja, ar vislielāko respeklablumu un pazemību palocīdamies, — es tūdaļ devos pie mistera Džeimsa uz to vietu, kurp viņš man lika rakstīt, un pastāstīju, kas noticis. Mums iznāca vārdu sadursme, un mana pašcieņa prasīja, lai aizeju no viņa dienesta. Es varēju daudz paciest un ne mazumu esmu ari pacietis no mistera Džeimsa, bet šoreiz nu bija par daudz. Viņš mani aizskāra. Zinādams, cik nelaimīgā kārtā viņš sagājis naidā ar māti, un saprazdams, kādu uztraukumu tas var sagādāt mātei, es atļāvos atgriezties Anglijā un izstāstīt…

—  .Tāpēc ka es viņam par to maksāju, — mis Dārtla sacīja man.

—   Gluži pareizi, kundze… un izstāstīt visu, ko zinu. Un tas nu laikam arī būtu viss, — bridi padomājis, misters Litimers noteica. — Patlaban esmu bez darba un būtu ļoti priecīgs, ja dabūtu kādu respektablu vietu.

Mis Dārtla pameta acis uz mani, it kā vaicādama, vai man vēl būtu kas jautājams. Tā kā man tieši šai brīdi kas iešāvās prātā, es atbildēju:

—   Es gribētu dzirdēt no šā… subjekta, — (mēle neraisījās pieklājīgākam vārdam), — vai viņi ir noķēruši vēstuli, kas viņai rakstīta no mājām, jeb vai iespējams, ka viņa to saņēmusi.

Litimers palika kluss un mierīgs, acis nolaidis un rokas salicis tā, ka katrs viņa labās rokas pirksta gals delikāti pieskārās katram kreisās rokas pirksta galam.

Mis Dārtla nicīgi pagrieza galvu pret viņu.

—   Lūdzu piedošanu, mis, — Litimers sacīja, pamozdamies no savām pārdomām, — lai cik jums esmu padevīgs, man tomēr ir savs stāvoklis dzīvē, kaut ari sulaiņa stāvoklis. Jūs, mis, un misters Koperfilds neesat viens un tas pats. Ja misters Koperfilds vēlas ko uzzināt no manis, es atļaušos atgādināt misteram Koperfīldam, ka viņš var jautāt man. Arī man ir sava patmīlība.

Brīdi cīnījies, es pārvarēju sevi, paskatījos uz viņu un sacīju:

—   Jūs dzirdējāt manu jautājumu. Pieņemiet, ka esmu vaicājis jums, ja jums tā labpatīk. Ko jūs atbildēsiet?

—   Scr, — viņš sacīja, ik pa brīdim attālinādams savus pirkstgalus citu no cita un atkal salikdams kopā, — pilnīgi noteiktu atbildi es jums nevaru dot. Pievilt mistera Džēimsa uzticību viņa mātes dēļ un pievilt to jūsu dēļ ir divas dažādas lietas. Manuprāt, misters Džeimss diezin vai varēja atbalstīt šādu vēstuļu saņemšanu, kas, ļoti iespējams, padarītu jauno sievieti vēl grūtsirdīgāku un radītu nesaskaņas viņu starpā. Vairāk izteikties šai lietā es nevēlētos, ser.

. — Vai tas būtu viss? — mis Dārtla vaicāja man.

Es atbildēju, ka vairāk man nav, ko teikt.

—   Vienīgi tas vēl… — es pasteidzos piebilst, redzēdams, ka viņš sakustas uz aiziešanu, — es gluži labi saprotu, cik lielu līdzdalību šis nelietis ņēmis visā šai neķītrajā lietā, un es to, protams, darīšu zināmu tam godavīram, kas bijis viņai tēva vietā kopš bērnu dienām, tāpēc es ieteiktu šim nelietim daudz nerādīties ļaudīs.

Tiklīdz es sāku runāt, misters Litirncrs apstājās un klausījās manī aukstasinīgi kā vienmēr.

—   Pateicos, ser! Tomēr atļaujiet aizrādīt, ser, ka mūsu zemē nav ne vergu, ne vergu uzraugu un likumu pārkāpšana nevienam nav atļauta. Un, ja kāds to dara, tas, manuprāt, viņam pašam ir bīstamāk nekā citiem. Tātad, ser, es nemaz nedomāju baidīties un iešu, kurp vien man labpatiks.

Ar šiem vārdiem uz lūpām viņš pieklājīgi palocījās pret mani, tad pret mis Dārtlu un aizgāja pa to pašu spraugu dzīvžogā, pa kuru bija ienācis. Mēs ar mis Dārtlu kādu brīdi uzlūkojām viens otru klusēdami. Kā viņa izturējās, pirms bija saukusi šo cilvēku, tāpat izturējās arī tagad.

—   Bez tam viņš vēl stāstīja, — viņa ierunājās, mazliet sašķiebusi lūpas, — ka viņa kungs, kā viņš dzirdējis, apbraukājot tagad Spānijas krastus; pēc tam, domājams, viņš nodosies savai jaunajai kaislībai — kuģošanai —, protams, tik ilgi, kamēr apniks. Bet tas jūs nevar interesēt. Plaisa starp šiem diviem augstprātīgajiem cilvēkiem — māti un dēlu — tagad kļuvusi vēl dziļāka nekā agrāk, jo viņi pēc dabas abi ir vienādi, un laiks viņus norūda vēl cietākus un valdonīgākus. Arī tas jūs nevar interesēt, tas ir tikai ievads tam, ko gribu sacīt. Sātans, kuru jūs iztaisāt par eņģeli, — es runāju par to nekrietno skuķi, kuru viņš izvilka no jūras glemiem, — te viņa mani atkal apdzeldīja ar savām melnajām acīm un brīdinoši pacēla pirkstu, — varbūt ir vēl dzīvs, jo šādi kāju pamesli tik viegli nemaz nemirst. Ja viņa patiešām dzīva, jūs, bez šaubām, gribēsiet šo dārgo pērli atrast un noglabāt. Mēs vēlamies to pašu — lai viņš gadījumā atkal nekristu tai par laupījumu. Tiktāl mums ir kopīgas intereses. Lūk, tāpēc es sūtīju pēc jums, lai jūs visu to dzirdētu, k6 dzirdējāt, kaut gan es viņai labprāt sagādātu tādas ciešanas, ka tās spētu sajust pat tik rupjš radījums kā viņa.

Ievērojis pārmaiņas mis Dārtlas sejā, es noskārtu, ka man no aizmugures kāds tuvojās. Tā bija misis Stīrforta. Viņa pasniedza man roku vēsāk nekā kādreiz un izskatījās vēl majestātiskāka, bet es ievēroju — un tas mani aizkustināja —, ka viņa vēl nav aizmirsusi manu kādreizējo pieķeršanos viņas dēlam. Misis Stīrforta bija ļoti pārmainījusies. Viņas staltais augums bija mazliet sagumis, skaistajā sejā iegulušas dziļas rievas un mati jau sudrabaini. Tomēr, kad viņa apsēdās uz sola, viņa vēl izskatījās skaista lēdija — un cik labi es atcerējos šo spulgo acu valdonīgo skatienu, kas skolas gados pat sapņos bija mani apmirdzējis!

—  Vai misteram Koperfīldam viss zināms, Roza?

—  Jā.

—  Vai viņš to dzirdēja no paša Litimera?

—  Jā. Es pateicu, kāpēc jūs to vēlējāties.

—   Jūs esat laba meitene. Es paretam sarakstos ar jūsu bijušo draugu, ser, — to viņa sacīja man, — bet tas viņam nav licis atcerēties savu pienākumu, dēla pienākumu pret māti. Lūk, kāpēc man arī šoreiz nav cita nolūka kā vien tas, ko jums pateica Roza. Ja tas varētu atvieglot sirdi šim lāga cilvēkam, kuru jūs šurp atvedāt (man viņa žēl — vairāk man nav, ko teikt), un reizē paglābt manu delu, lai tas atkal neieskrien viltīgās ienaidnieces izliktās lamatās, tad labi.

Viņa saslējās taisni un brīdi sēdēja nekustīgi, raudzīdamās tālumā.

—   Kundze, — es sacīju goddevīgi, — es saprotu. Ticiet, man nav ne mazākās vēlēšanās nepareizi iztulkot jūsu motīvus. Bet man jāaizrāda — pat jums —, ka es jau kopš bērnības pazīstu šo apkaunoto ģimeni, un, ja jūs domājat, ka šī tik negodīgi apsmietā meitene netika savaldzināta un apmāta, jūs rūgti maldāties. Ticiet — viņa tagad simtkārt labāk ies nāvē nekā pieņems kaut krūzīti ūdens no jūsu dēla rokām.

—   Lai nu paliek, Roza, lai! — misis Stīrforta atturēja Rozu. kad tā tiecās iejaukties sarunā. — Tam nav nozīmes. Lai jau būtu tā! Jūs esat apprecējies, ser, man stāstīja?

Atteicu, ka tiešām ne visai sen esmu apprecējies.

—   Jums laikam veicas labi? Es te dzīvoju klusu, noslēgtu dzīvi, maz ko dzirdu, bet arī līdz manām ausīm atskanējis, ka jūs kļūstot slavens.

—   Man ir palaimējies, — es sacīju, — manu vārdu sāk minēt ar atzinību.

t — Mātes jums nav? — balss ieskanējās maigāk. ' — Nav.

—  Zēl. Viņa būtu lepojusies ar jums. Arlabvakaru!

Majestātiska, nesatricināma kā vienmēr — viņa pasniedza man roku — vēsu, mierīgu roku, it kā viņas sirdī mājotu pats klusums un rnicrs. Viņas lepnums varēja likt pat sirdspukstiem apstāties, tā man likās, un pārsegt sejai to rēno miera plīvuru, caur kuru nupat sēdēdama viņa bija raudzījušies tālē.

Projām ejot, so|odams gar terasi, es vēl noskatījos uz viņām: viņas sēdēja kā sastingušas, joprojām raudzīdamās plašajā ainavā, kuras robežas, krēslai sabiezējot, pamazām sašaurinājās. Sur tur jau tālumā pilsētas ielās pamirdzēja pirmās laternas, bet rieta pusē debesīs vēl rotājās gaiša blāzma. Un plašā ieleja, kas stiepās līdz pat pilsētai, miglas vāliem ceļoties un saplūstot ar tumsu, kā jūra viļņoja viņu priekšā — likās, ka šie viļņi tūlīt abas ieraus dzelmē. Ne velti es to atceros un bijīgās drausmās nodrebu, jo, pirms es viņas abas atkal redzēju, trakojoša jūra pavērās pie viņu kājām.

Pārdomājis vēl visu, ko biju dzirdējis, es atzinu par pareizu pastāstīt to arī misteram Pegotijam. Jau nākamo vakaru es devos uz Londonu viņu sameklēt. Viņš arvien vēl klaiņoja apkārt ar vienīgo nolūku — atrast savu māsasmeitu —, tomēr visvairāk uzturējās Londonā. Pēdējā laikā bieži jo bieži biju viņu redzējis dziļā naktī klīstam pa ielām — ar pukstošu sirdi viņš vēroja šās vēlās stundas nedaudzās gājējās, cerēdams starp tām varbūt ieraudzīt arī to, kuru meklēja un baidījās satikt.

Hangefordas tirgus laukumā viņš īrēja istabiņu, kuru jau vairākkārt esmu minējis un no kuras viņš uzsāka savu svētceļojumu. Turp es arī devos tagad. Kad apvaicājos pēc viņa, mājas ļaudis man pateica, ka viņš vēl esot savā istabiņā virs pārtikas preču veikala.

Misters Pegotijs patlaban lasīja, sēdēdams pie loga, uz kura bija daži puķupodi. Istabiņa bija uzposta, ļoti mājīga. Es tūliņ nopratu, ka tā vienmēr tiek turēta kārtībā, lai varētu uzņemt viešņu, un ka viņš nekad neiziet no mājas, nelolodams cerību pārvest arī viņu. Manu klauvējienu viņš nebija dzirdējis un pacēla acis tikai tad, kad uzliku roku viņam uz pleca.

—   Māsters Deivijs! Lai jums veselība, seri No sirds priecājos par šo apciemojumu. Piesēstiet nu! Vai, kāds mīļš ciemiņš!

—   Mister Pegotij, — es sacīju, paņemdams krēslu, kuru viņš man piedāvāja, — negaidiet neko daudz, bet man ir kaut kas, ko jums pastāstīt.

—   Par Emijul

Viņš nervozi ķēra ar roku pie lūpām, nobāla un nenolaida vairs acu no manis.

—   Kur Emija patlaban atrodas, to nezinu, bet pie viņa tā vairs nav.

Saspringti mani uzlūkodams, misters Pegotijs kluss un mēms klausījās manā stāstā. Es labi vēl atceros, cik cēla, pat skaista man šķita viņa dziļas nopietnības apdvestā seja, kad, beidzot novērsies no manis, viņš, pieri rokā atspiedis, raudzījās grīdā. Viņš ne reizi mani nepārtrauca, bet visu laiku izturējās pavisam klusu. Likās, ka stāsta laikā Emijas tēls slīd viņa acu priekšā, aizēnojot ikvienu citu tēlu, it kā to nemaz nebūtu. Kad biju jau beidzis, viņš aizklāja seju ar roku un klusēja joprojām. Es kādu bridi raudzījos logā un aplūkoju puķes.

—  Nu, ko jūs, māster Deivij, par visu to domājat? — viņš pēdīgi ievaicājās.

—   Man liekas, ka viņa ir dzīva, — es atteicu.

—  Nevar vis zināt. Varbūt pirmais sitiens bija tik stiprs un viņa savā neprātā… Tur bija tie zilie ūdeņi, par kuriem viņa vienmēr tika runājusi… Vai tādēļ viņa tik daudzus gadus par tiem domāja, ka tiem bija kļūt par viņas kapa vietu?

Soļodams uz priekšu un atpakaļ pa mazo istabiņu, misters Pegotijs it kā pats ar sevi sarunājās klusā, satrauktā balsī.

—  Un tomēr, māster Deivij, — viņš piebilda, — man visu laiku ir bijusi tāda sajūta, ka viņai jābūt dzīvai… ir nomodā, ir sapņos es zināju, ka viņu atradīšu… Sī pārliecība mani tā uzturēja, deva man spēkus… ka… es nevaru ticēt, ka tā būtu mani piekrāpusi. Nē! Emija ir dzīva!

Viņa roka smagi nogula uz galda, un saulē nodegusi seja pauda nesatricināmu pārliecību.

—  Mana māsasmeitiņa Emija ir dzīva, ser! — viņš stingri noteica. — Es nezinu, no kurienes, es nezinu, kā, bet kāda balss man arvien teic, ka viņa ir dzīva.

Kamēr misters Pegotijs to runāja, viņš man šķita gandrīz kā apgarots. Es pagaidīju, kamēr viņš spēja mani mierīgi uzklausīt, un tad piesardzīgi paskaidroju, kā, pēc .manām domām, tagad visprātīgāk būtu rīkoties — tas man iepriekšējā vakarā bija ienācis prātā.

—   Bet tagad, mans dārgais draugs… — es iesāku.

—  Tencinu, mīļi tencinu, ser, — viņš sacīja, ar abām rokām satverdams manējo.

—   Ja viņa ieradīsies Londonā — tas ]oti iespējams, jo kur gan cilvēks vēl tik labi var paslēpties, ja ne šai milzu pilsētā, bet paslēpties taču viņa gribēs, ja nedomā atgriezties mājās..,

—   Nē, uz mājām viņa nebrauks, — misters Pegotijs pārtrauca mani un skumji pakratīja galvu. — Ja viņa pati no brīva prāta būtu atstājusi šo, tad… varbūt, bet tagad — nē, nekad!

—   Ja viņa gadījumā ierastos šeit, — es turpināju, — ir kāds cilvēks, es zinu, kas varētu viņu atrast ātrāk nekā jebkurš cits. Vai jūs atceraties… uzklausiet mani mierīgi… neaizmirstiet savu lielo mērķi… vai jūs atceraties Martu?

—   No mūsu pilsētas?

Viņa sejā es jau lasīju atbildi.

—   Vai jūs zināt, ka viņa ir Londonā?

—   Esmu viņu kādreiz manījis klīstam pa ielām, — viņš atbildēja nodrebēdams.

—   Bet jūs nezināt, — es sacīju, — ka Emija sniedza viņai palīdzīgu roku, turklāt ar Hema ziņu, pirms tam, kad pati aizbēga no mājām. Arī to jūs nezināt, ka tovakar, kad mēs satikāmies un iegājām tur tajā traktierī otrpus ielas parunāties, viņa klausījās aiz durvīm.

—   Māster Deivij! — viņš izsaucās izbrīnījies. — Tovakar, tai lielajā sniegputenī?

—   Jā, tovakar. Kopš tā laika neesmu viņu vairs redzējis. Atvadījies no jums, es steidzos vēl atpaka|, lai viņu sastaptu, bet viņa bija jau aizgājusi. Toreiz man negribējās par viņu jums ieminēties, man tas nav patīkami arī tagad, bet viņa ir tas cilvēks, par kuru es runāju un ar kuru mums būtu jāsatiekas. Vai jūs saprotat?

—   Pārāk labi, ser, — misters Pegotijs atteica.

Mēs runājām līdz šim gandrīz čukstus un tādā pašā klusā balsī arī turpinājām.

—   Jūs teicāties viņu redzējis. Vai jūs domājat, ka varētu viņu atkal satikt? Man tas varētu būt tikai laimes gadīj ums.

—   Man liekas, māster Deivij, es zinu, kur viņu meklēt.

—   Metas jau tumšs. Pašlaik esam abi kopā — vai nepamēģināsim jau šovakar viņu atrast?

Misters Pegotijs bija ar mieru un sāka rīkoties, lai varētu mani pavadīt. Nelikdams manīt, ka es novēroju, ko viņš dara, visu tomēr redzēju: viņš vēl rūpigi piekopa mazo istabiņu, nolika sveci un šķiltavas pa rokai, sakarfoja gultu, pēdīgi izņēma no kumodes kādu Emijas kleitu (atceros, biju to redzējis viņai mugurā), salocītu kopā ar dažiem citiem tualetes piederumiem, cepuri — un nolika to visu uz krēsla. Viņš nekā man nesacīja par šiem sieviešu apģērba gabaliem, arī es neko nejautāju. Droši vien tie jau daudzas, daudzas naktis bija gaidījuši savu valkātāju.

—   Bija laiks, māster Deivij, — viņš sacīja, kad gājām jau pa kāpnēm zemē, — kad es šo meiteni, šo pašu Martu, turēju netīrāku par dubļiem zem manas Emijas kājām. Lai dievs man to piedod! Tagad ir citādi.

Ceļā es apvaicājos par Hemu — pa daļai tādēļ, lai ierosinātu viņu uz sarunām, pa daļai tāpēc, ka tiešām gribēju par jaunekli ko uzzināt. Misters Pegotijs atbildēja man gandrīz ar tiem pašiem vārdiem kā agrāk: Hems esot tāds pats kā arvien, «velk savu dzīvi pacietīgi, bet, it kā tā viņam nebūtu neko vērta, ne par ko nežēlojas, un visi viņu labi ieredz».

Apvaicājos, kā, pēc viņa domām, Hems izturētos pret to cilvēku, kas izpostījis viņa dzīves laimi. Vai viņš domā, ka ir pamats baidīties? Ko, piemēram, darītu Hems, ja viņi ar Stīrfortu vēl kādreiz sastaptos?

—   Es nezinu, ser, — misters Pegotijs atteica. — Bieži pats par to esmu domājis, bet nekā neesmu varējis izdomāt… Ko tas ar līdzētu!

Es viņam atgādināju to rītu, kad pēc Emijas aizbēgšanas mēs visi trīs bijām staigājuši pa liedagu.

—  Vai atceraties, — es vaicāju, — kādām ārprātīgām acīm viņš raudzījās uz jūru, piebilzdams, ka «tur visam būs beigas»?

—   Kā nu lai neatcerētos! — viņš atbildēja.

—   Kā jums šķiet, ko viņš ar to gribēja teikt?

—   Māster Deivij, — viņš atteica, — neskaitāmas reizes pats esmu sev to vaicājis, bet atbildi neesmu atradis. Viens gan ir savādi — kaut viņš tik labs pret mani, es tomēr nekad nevarētu ar viņu pašu ierunāties par to un izdibināt viņa domas. Nekad viņš nav izmetis man ne vārda, kas nebūtu godbijībā teikts, un es neticu, ka viņš kādreiz varētu citādi runāt. Tomēr tie nav sekli ūdeņi, kur viņa

domas slēpjas. Tie ir dziļi, ser, un es tiem cauri nevaru saredzēt.

—  Jums taisnība, — es sacīju, — un taisni tāpēc man brīžam uznāk bailes.

—     Arī man, māster Deivij, — misters Pegotijs piekrita. — Tas mani biedē vēl vairāk nekā viņa neapdomīgā pārdrošība, kaut arī tāds viņš kļuvis tikai pēc šās pārmaiņas dzīvē. Nezinu, vai viņš varētu zināmos apstākļos pacelt roku pret kādu, bet es ceru, ka viņu ceļi nekad vairs nekrustosies.

Caur Tempļa vārtiem mēs nonācām Sitijā. Mēs vairs nesarunājāmies, un misters Pegotijs soļoja man blakus, nododamies domām par to vienīgo mērķi, kuram bija ziedojis savu dzīvi, un tā bija iegrimis pārdomās, ka šķita vientulis ļaužu barā. Mēs nebijām vairs tālu no Blekfraiersas tilta, kad pēkšņi viņš pagrieza galvu un norādīja man uz vientuļu stāvu, kas steidzīgiem soļiem gāja otrpus ielas. Es pazinu — tā bija sieviete, kuru meklējām.

Mēs arī pārgājām pāri ielai un gribējām viņu panākt, bet tad man ienāca prātā, ka viņa kā sieviete varbūt parādīs lielāku līdzjūtību nabaga kaunā kritušajai meitenei, ja mēs ar viņu parunāsimies kādā klusākā vielā, kur nav ļaužu drūzmas un kur mūs neviens nevar novērot. Tāpēc es devu padomu savam biedram pagaidām viņu neuzrunāt, tikai klusi sekot; turklāt man ļoti gribējās zināt, kurp viņa iedama.

Misters Pegotijs bija ar mani vienis prātis, un mēs gājām viņai nopakaļus, ne bridi neizlaizdami no acīm, bet arī nepieiedami pārāk tuvu, jo viņa bieži skatījās atpakaļ. Reiz viņa apstājās, lai paklausītos orķestra mūziku, un apstājāmies arī mēs.

Viņa gāja ilgi. Mēs joprojām sekojām. Pēc tā, kā viņa izvēlējās ceļu, bija skaidri nomanāms, ka viņa dodas uz zināmu, noteiktu vietu. Tāpēc nospriedu, ka pareizi esmu rīkojies, viņu tūdaļ neapturēdams; turklāt viņa arvien izvēlējās visdzīvākās ielas, un, lai kā, šāda sekošana tomēr rada pievilcīgu noslēpumainību. Beidzot viņa iegriezās kādā tumšā, klusā ieliņā, kur vairs nebija trokšņa un burzmas.

— Tagad mēs varam ar viņu runāt, — es ieteicos, un mēs paātrinājām soļus, lai viņu panāktu.

## XLVII NODAĻA

Marta.

Mēs bijām nonākuši Vestminsterā. Te pamanījām, ka Marta mainījusi virzienu un nāk mums pretī; palaiduši viņu garām, mēs atkal pagriezāmies un sekojām viņai.

Pie Vcstminsteras katedrāles viņa nogriezās no apgaismotajām, dzīvajām ielām. Kad vairs netraucēja ļaužu straume, kas plūda uz tiltu un no tilta atpakaļ, viņa gāja ļoti ātri un aizsteidzās mums labu gabalu priekšā. Mēs viņu atkal panācām aiz tilta netālu no Milbenka*. Sai mirklī viņa pāršāvās ielai pāri un, laikam izdzirdusi soļus tuvu aiz sevis, sāka iet vēl ātrāk.

Ieraudzījis upi, kas pamirdzēja aiz kāda tumša pagalma, kur uz nakti bija novietoti preču rati, es sāku iet lēnāk. Bridinoši pieskāros sava biedra plecam; mēs negājām ielai pāri, bet palikām savā pusē un itin klusu sekojam viņai, slēpdamies namu ēnā, turēdamies tuvumā.

Sās piekrastes ieliņas galā bija — un arī tagad vēl ir — veca, neliela koka būda, jādomā, kādreizējais pārcēlāja miteklis. Būda atrodas tieši tai vietā, kur ieliņa izbeidzas un sākas ceļš, kas ved starp namu rindu un pašu upi. Nonākusi līdz šejienei un ieraudzījusi ūdeni, viņa apstājās, it kā ceļa mērķis būtu sasniegts, un pēc maza brīža lēnām gāja tālāk gar krastu, nenovērsdama acu no ūdens.

Visu ceļu es domāju, ka viņa iet uz kādu zināmu māju, un gandrīz jau sāku cerēt, ka šī māja būs pieturas punkts, kās palīdzēs mums atrast pazudušās meitenes pēdas. Taču, ieraudzījis caur nojumi tumšo upi, es instinktīvi nojautu, ka tālāk viņa neies.

Tolaik šī apkaime bija drūms, vientulīgs nostūris — nakts stundās kā izmiris, baigi kluss un tukšs, kā jau visas Londonas nomales. Tuksnesīgajā piekrastē, kur ceļš vienmuļi aizstiepās gar milzīgo, gludo cietuma mūri, nebija ne kuģu piestātņu, ne namu. Cietumu iejoza piesērējis, dūņains grāvis. Miklajā zemē kupli zēla tikai nezāles. Vienpus ceļa trūdēja un puva jaunbūvju skeleti — kādā nestundā šie nami bija sākti celt, bet tā arī palikuši neuzcelti. Otrā pusē — vesels klājiens visvisādu sarūsējušu dzelzs ērmu: tvaika katli, riteņi, kloķvārpstas, caurules, ēzes, enkuri, ūdenslīdēju zvani, kā arī airi, vējdzirnavu spārni un kas zin kādi vēl dīvaini priekšmeti, kurus te bija savācis kāds uzpircējs; tie gulēja drazās, un lietainā laikā izskatījās, it kā tie, paši zem sava svara zemē grimdami, veltīgi nopūlētos paslēpties. Upes otrā krastā pacelās dažas spožās ugunīs mirdzošas fabrikas, kuru dārdoņa un kvēle satrauca visu naksnīgo apkaimi; mierīgi un nesatricināmi šķita vienīgi smagie dūmu stabi, kas vēlās no to skursteņiem. Gļotainas renes un glumas takas, izlocīdamās starp vccicm pāļiem, kas bija aplipuši dūņām kā zaļiem matiem un sludinājumu strēmelēm — tas solīja atlīdzību tiem, kas izvilks krastā jūras bangu izskalotos slīkoņus, — veda lejup pa slideno krastu lidz pat bēguma līnijai. Tautā vēl saglabājies nostāsts, ka te kaut kur esot bedre, kurā lielā mēra laikā* aprakti miroņi, un likās, ka tā uzpūtuši nāves dvesmu visam šim apvidum. Varēja gan arī būt, ka baigo drausmu ēnu tam bija parsegusi sagānītā upe, ik gadus pārplūzdama un izmezdama te savus netīrumus.

it kā piederīga pie šiem atkritumiem, ko upe izmetusi, lai trūd un pūst, sieviete, kurai sekojām, nogāja paša upes malā un palika stāvam vientuļa un nekustīga šai naksnīgajā ainavā, raudzīdamās ūdenī.

Tur atradās arī dažas dūņās iestigušas laivas un baržas, kuru aizsegā mēs varējām nemanīti pieiet viņai tik tuvu, ka mūs šķīra vairs tikai pāris jardu. Devu zīmi misteram Pegotijam, lai paliek tur, kur viņš ir, un pats izgāju no paslēptuves, lai uzrunātu Martu. Ne bez sirds drebēšanas tuvojos šai vientuļajai sievietei, kas nu bija sasniegusi sava drūmā ceļa galamērķi, un, redzot viņu tur tā stāvam, ierāvušos dzelzs tilta melnajā ēnā un raugāmies uguņu atblāzmā, kas greizi plaiksnījās straujās upes ūdeņos, mani pārņēma šaušalas.

Man likās, ka viņa sarunājas pali ar sevi. Acis no ūdens nenovērsdama, viņa noņēma šalli no pleciem un tīņāja to ap rokām, vairāk atgādinādama mēnessērdzīgu nekā cilvēku nomodā. Es zinu un nekad nespēšu aizmirst, ka visā viņas rīcībā pavīdēja kaut kas tuvs ārprātam, tā ka nebiju drošs, vai tikai viņa manu acu priekšā negāzīsies iekšā upē, — un tad es jau biju satvēris viņas roku.

Tai pašā brīdī es izsaucos: — Martai

Pār viņas lūpām izlauzās šausmu kliedziens, un viņa sāka raisīties no manis vaļā ar tādu spēku, ka šaubos, vai es viens būtu spējis viņu saturēt, bet roka, stiprāka par manējo, jau bija atsteigusies palīgā; pacēlusi baiļu pilnās acis un ieraudzījusi to, kam piederēja šī stiprā roka, meitene vēlreiz mēģināja izrauties, bet pēc tam sabruka pie mūsu kājām. Tālāk no ūdensmalas atradās daži sausi akmeņi; mēs aiznesām raudošo un kunkstošo sievieti turp. Pēc brīža viņa piecēlās sēdus un abām rokām spieda savu nelaimīgo galvu.

— Ak, upe, upe! — viņa vaimanāja. — Upe, upe!

—   Rimstiet nu, rimstict! — cs viņu uzrunāju. — Nomierinieties!

Viņa tomēr nerimās un bez mitas atkārtoja vienu un to pašu:

—   Ak vai, upe, upe! Es zinu, — viņa iesaucās, — tā ir tāda pati ka es! Es zinu, es piederu tai. Es zinu, ka tā ir īstā sabiedrība tādiem kā es! Tā nāk no pļavām, no laukiem, kur kādreiz tīri un dzidri bija tās ūdeņi… un te, lūk, viņa lodā pa šausmīgajām ielām netīra, nožēlojama… un, gluži kā mana dzīve, tā traucas uz plašo jūru, kas nepazīst miera… es zinu, ka man jādodas tai līdzi!

Nebiju vēl dzirdējis tādu izmisumu, kāds izskanēja šajos vārdos.

—   Es netieku no tās vaļā. Es nespēju to aizmirst. Dienu un nakti tā mani vajā. Tā vienīgā visā pasaulē vēl man palikusi, tā vienīgā mani neatgrūstu. Ak, briesmīgā upei

Man prātā pazibēja doma, ka sava biedra sejā, kad viņš mēms un nekustīgs noraudzījās nelaimīgajā, es būtu varējis izlasīt viņa māsasmeitas dzīvesstāstu, ja arī vēl nezinājis to. Ne īstenībā, ne gleznā vēl nebiju redzējis, ka sejā var reizē atspoguļoties tik lielas šausmas un tik dziļa līdzjūtība. Viņš sagrīļojās, it kā nespētu vairs kājās noturēties, un viņa roka — cs saņēmu to, jo viņa izskats mani biedēja, — bija auksta kā mironim.

_— Viņa tagad murgo, — es čukstēju. — Drīz viņa runās citādi.

Nezinu, ko misters Pegolijs gribēja man atbildēt. Viņš sakustināja lūpas un laikam domājās runājam, bet patiesībā tikai norādīja ar roku uz sēdošo sievieti.

Viņai uznāca jauna raudu lēkme, atkal viņa paslēpa seju starp akmeņiem, un pie mūsu kājām elsās raustījās nožēlojams ķermenis — īsts pazemojuma un posta iemiesojums. Saprazdams, ka veltīgi būtu uzsākt sarunas, kamēr viņa atrodas šādā stāvoklī, es atturēju sava biedra roku, kad tā dzirās viņu pacelt. Ne vārda nepārmīdami, rnēs klusu stāvējām, līdz viņa it kā sāka nomierināties.

—   Marta, — es pēdigi uzrunāju meiteni, noliekdamies un palīdzēdams viņai piecelties; viņa, kā likās, cēlās ar nodomu no mums aiziet, bet bija tik nespēcīga, ka atspie-

, dās ar muguru turpat pret laivas malu. — Vai jūs pazīstat, kas ir šis vīrs man blakus?

—  Jā, — viņa atbildēja vārgā balsī.

—   Vai jūs zināt, ka mēs šovakar jau labu laiku jumā sekojām?

Marta papurināja galvu. Viņa neskatījās ne uz vienu, ne otru, bet stāvēja nožēlojamā izskatā — vienā rckā, laikam pati to neapjauzdarna, turēja cepuri un šalli, ar otru, dūrē savilktu, spieda deniņus.

—   Vai esat kaut cik jau nomierinājusies? — es ievaicājos. — Vai mēs varētu parunāties par to, kas jūs tā interesēja — lai dievs jums to atmaksā! — tajā sniegputeņa naktī?

Viņa atkal sāka runāt un kaut ko neskaidri nomurmināja, pateikdamās par to, ka nebiju viņu toreiz aizraidījis projām.

—   Par sevi es negribu neko sacīt, — pēc brīža viņa ierunājās. — Esmu nekrietna, esmu pazudusi! Es ne uz ko vairs neceru. Bet pasakiet viņam, ser, — viņa sarāvās un atkāpās nostāk no mistera Pegotija, — ja jums ir tik daudz iecietības pret mani, pasakiet, ka viņa nelaimē es neesmu vainīga.

—   Neviens jūs nekad nav turējis par vainīgu, — atteicu ar tādu pašu nopietnību kā viņa.

—   Tas bijāt jūs, ja atmiņa mani neviļ, — Marta sacīja aizlauztā balsī, — kas ienācāt virtuvē tovakar, kad viņa parādīja man tik lielu līdzjūtību; viņa bija tik laipna, nevairījās no manis kā visi citi, un no viņas rokām es saņēmu tik sirsnīgu atbalstu. Jūs tas bijāt, ser?

—   Tas biju es, — es atbildēju.

—   Sen jau es gulētu šās upes dibenā, — Marta sacīja, pamezdama uz to šausmu pilnu skatienu, — ja kaut tikai domās viņai būtu ko ļaunu nodarījusi. Nevienu vienīgu nakti es nebūtu varējusi nodzīvot, ja mana sirds nebūtu tīra no šā grēka.

—   Kādēļ viņa aizbēgusi, tas visiem ļoti labi zināms, — es atbildēju. — Jūs itin nekur neesat vainojama, mēs par to esam pārliecināti — ticiet man.

—    Ai, es būtu varējusi kļūt daudz labāka, pateicoties viņai, ja vien man bijusi labāka sirds! — meitene iesaucās nožēlas pilnā balsī. — Jo viņa taču arvien bija tik laba pret mani! Viņa nekad nerunāja ar mani citādi kā vien laipni un patiesi. Vai tad es būtu varējusi vēlēties, lai ,viņa kļūst tāda pati kā es, ja es taču tik labi zinu, kas esmu! Kad man pietrūka visa tā, kas dzīvei dod vērtību, visļaunākais bija tas, ka man uz mūžīgiem laikiem nācās šķirties no viņas!

Misters Pegotijs, kas stāvēja nodurtām acīm, ar vienu roku balstīdamies uz laivas malas, tagad pacēla otru, lai ar to aizsegtu seju.

—   Kad pirms tās sniegputeņa nakts kāds cilvēks no mūsu pilsētas man pastāstīja par notikušo, — Marta izsaucās, — es izmisumā nodomāju, ka ļaudis, atcerēdamies viņas laipno izturēšanos pret mani, katrā ziņā sācis, ka es esmu viņu novedusi no ceļa! Tikai dievam zināms, ka es labprāt ietu nāvē, ja tikai spētu ar to viņai atdot viņas neaptraipīto vārdu!

Viņa sen vairs nevaldīja pār sevi, un šausmas pārņēma, redzot, kā viņa mokas nožēlā un sirdsparmeturnos.

—   Ko es saku? Kas gan man nāve — es pat dzīvot būtu ar mieru! — viņa izsaucās. — Es būtu ar mieru dzīvot lidz sirmam vecumam un klīst pa šīm pretīgajām ielām… tumsā un visu atstumta… un redzēt, kā aust diena pār šīm briesmīgajām namu rindām, un atcerēties, kā šie paši saules stari kādreiz modināja arī mani manā istabā… pat to es būtu ar mieru darīt, lai glābtu viņu!

Noslīgusi uz akmeņiem, viņa sagrāba dažus rokā un spieda, cik vien spēka, it kā gribēdama tos sašķaidīt. Ne acumirkli viņa nespēja palikt vienā stāvoklī: te viņa drudžaini izstiepa rokas, te spieda tās pie sejas, it kā gribēdama laupīt savām acīm pēdējo gaismas stariņu, te atkal ļāva galvai noslīgt, it kā pārsmagā atmiņu nasta to spiestu pie zemes.

—   Ko gan lai iesāku! — viņa izsaucās šajā izmisuma cīņā. — Kā lai dzīvoju tāda, kāda esmu, — viens vienīgs riebums pati sev un pretīga katram, kam tuvojos! — Pēkšņi viņa pievērsās manam biedram: — Saminiet mani, nogaliniet! Kad viņa bija jūsu lepnums, jums būtu licies, ka apgānu viņu, ja uz ielas būtu tai nejauši piedūrusies. Jūs taču nevarat ticēt — kā gan lai jūs to spētu? — nevienam vārdam, kas nāk pār manām lūpām. Ari tagad jums būtu aiz kauna jānosarkst, ja es ar viņu pārmītu kādu vārdu. Es negaužos par to. Es pat nedomāju salīdzināt viņu ar sevi… zinu, kāds bezdibenis ir starp mums. Gribu tikai pasacīt, ka arī tagad, kad kauns un negods gulst pār manu galvu, esmu viņai no sirds pateicīga un mīlu viņu arvien. Ai, nedomājiet, ka es vairs nespēju mīlēt! Atgrūdiet mani, tāpat kā visi pasaulē mani atgrūž! Nogaliniet mani par to, ka es kādreiz uzdrošinājos viņu pazīt, bet nedomājiet, ka es vairs nespēju mīlēt!

Drūmām, sāpju pilnām acīm misters Pegotijs noraudzījās meitenē, kamēr viņa runāja; kad viņa aplusa, viņš to saudzīgi piecēla.

—   Marta, — misters Pegotijs ierunājās, — dievs sargi, lai es būtu tavs soģis! Vai gan es tevi tiesāšu, nabaga bērns! Tu nezini, kadas pārmaiņas laika gaitā manī notikušas, ja vari tā domāt. Tā ir! — Viņš apklusa uz bridi, tad turpināja: — Tu laikam nesaproti, par ko es un šis džentlmenis te gribējām runāt ar tevi. Tu jau nezini, kas mums prātā. Tad paklausies!

Viņa vārdiem bija liels iespaids uz meiteni. Sarāvusies viņa stāvēja tā priekšā, it kā baidītos ieskatīties tarn acīs, bet viņas kaislais izmisums bija aprimis un kluss.

—   Ja jau tu dzirdēji, — misters Pegotijs runāja tālāk, — par ko mēs ar māsteru Deiviju runājām tai naktī, kad tas lielais sniegputenis plosījās, tad tu arī zini, ka es klīdu pa pasauli, meklēdams savu māsasmeitu. Savu mīļo māsasmeitiņu, — viņš svarīgi atkārtoja, — jo tagad, Marta, viņa man ir vēl mīļāka, nekā jebkad bijusi.

Marta aizklāja seju ar rokām, bet citādi palika klusa un mierīga.

—   Cik man zināms, viņa ir stāstījusi, — misters Pegotijs turpināja, — ka tu jau agri esot zaudējusi tēvu un māti, bet tev nebijis neviena tāda drauga, kas varētu tevi audzināt viņu vietā — lai arī bez lielas mīļošanas, kā jau jūrnieki to mēdz. Bijis tev tāds draugs, gan tu viņu ar laiku būtu iemīļojusi, tāpat kā mana ināsasmeitiņa iemīļoja mani un kļuva man tikpat kā paša bērns.

Marta neteica ne vārda, tikai drebēja, un viņš pacēla no zemes šalli, lai apsegtu meitenes plecus.

—   Tāpēc es arī zinu, ka viņa sekotu man līdz pasaules galam, ja vien atkal mani sastaptu, bet tāpat es arī zinu, ka viņa bēgtu līdz pasaules galam, lai tikai nevajadzētu mani sastapt. Viņa itin nemaz nešaubās par manu mīlestību, nē, nešaubās, — viņš atkārtoja mierīgi un ar dziļu pārliecību, — tikai šis kauns ir nostājies starp mums un šķir mūs vienu no otra.

Katrs viņa vārds, viņa vienkāršais, izjustais izteiksmes veids liecināja, ka šo jautājumu viņš dziļi pārdomājis un vispusīgi apsvēris.

'— Tā arī mēs abi nospriedām, — misters Pegotijs turpināja, — āre, māsters Deivijs un es, ka gan jau kādu dienu nelaimīgās vientules ceļš atvedīs viņu uz Londonu. Visi mēs ticam — māsters Deivijs, es un visi mūsu pazīstamie —, ka tu tai nelaimē, kas viņai uzbrukusi, esi tikpat nevainīga kā bērns mātes miesās. Tu saki, ka viņa ar tevi bijusi laipna, mīlīga un laba. Es par to nešaubos — dievs lai viņu svētī! Tāda viņa vienmēr bija ar visiem. Tu esi viņai pateicīga, tu viņu mīli. Palīdzi mums viņu atrast — un dievs to tev atdaris!

Pirmo reizi Marta uzmeta viņam ašu skatienu, it kā neticēdama viņa vārdiem.

—   Vai jūs man to uzticat? — viņa vaicāja klusā, pārsteiguma pilnā balsī.

—   Pilnīgi un droši! — misters Pegotijs atteica.

—   Un es drīkstu ar viņu runāt, ja gadījumā viņu atradīšu, piemitināt pie sevis, ja vien man pašai būs kāds miteklis, kur viņu ievest, un tad, viņai nezinot, atnākt pie jums un savest jūs kopā? — Marta steigšus jautāja.

Mēs abi vienā balsī atbildējām: — Jā!

Marta pacēla acis augšup un svinīgi apsolījās tagad veltīt savu dzīvi tikai šim uzdevumam, veicot to uzticīgi un dedzīgi. Viņa meklēšot nepagurdama un neatkāpšoties no sava mērķa, kamēr vien būšot kāds cerības stariņš. Ja viņa šim solījumam kļūstot neuzticīga, tad lai šis jaunatrastais dzīves mērķis, kas beidzot viņu tuvina kaut kam labam, pametot viņu vēl vientuļāku, vēl vairāk izmisušu, ja vien tas vēl iespējams, nekā viņa bijusi pirmīt tur upes malā; tad lai dievs un cilvēki atsakoties no viņas uz mūžīgiem laikiem!

Balss viņai gandrīz nebija stiprāka par elpu, viņa neuzrunāja mūs, bet sacīja savus vārdus nakts debesim; beigusi viņa nogrima dziļā klusēšanā, raudzīdamās drūmajā ūdens straumē.

Mēs nolēmām tagad pastāstīt viņai visu, ko zinām; šo uzdevumu uzņēmos es. Viņa klausījās manī ar lielu uzmanību, izteiksme viņas sejā ik brīdi mainījās, bet stingrā apņēmība no tās neizzuda ne uz mirkli. Acis viņai brīžiem pieplūda ar asarām, bet viņa atturēja tās. Visa viņas būtne šķita pilnīgi pārvērtusies, un viņa izturējās pavisam mierīgi.

Kad biju beidzis, Marta apvaicājās, kur varot mūs sastapt, ja gadījumā viņai sekmējoties. Piegājis pie blāvās laternas ceļmalā, es uzrakstīju mūsu abu adreses uz piezīmju grāmatas lapiņas, izplēsu to un iedevu viņai; viņa to noglabāja pie savām sāpju pilnajām krūtīm. Apvaicājos, kur viņa pati dzīvo. Bridi klusējusi. Marta atbildēja, ka nevienā vietā neuzturoties ilgi. Esot labāk, ka mēs to nezinot.

Misters Pegotijs iečukstēja man ausi kaut ko, kas gan arī man pašam jau bija ienācis prātā, un es izņēmu maciņu, tomēr Marta nebija pierunājama pieņemt kādu mazumiņu naudas un noteikti noraidīja visus mūsu piedāvājumus izmantot mūsu palīdzību kādu citu reizi. Mēģināju viņai iegalvot, ka misters Pegotijs nekādā ziņā vairs nav uzskatāms par trūcīgu cilvēku un ka mums ļoti nepatīkami pierunāt viņu uz meklēšanu, nedodot viņai nekādus līdzekļus. Viņa palika pie sava. Šoreiz arī misteram Pegotijam nebija lielāki panākumi kā man. Viņa tam sirsnīgi pateicās, bet nebija pierunājama.

—  Varbūt es atradīšu kādu nodarbošanos, — viņa paskaidroja. — Pamēģināšu.

—  Vismaz līdz tam laikam pieņemiet mazu pabalstu, — es ieminējos vēlreiz.

—  Es nespētu darīt par naudu to, ko solīju, — Marta atbildēja. — Nespētu pieņemt naudu, kaut man arī badā būtu jāmirst. Pieņemt naudu būtu man tas pats, kas zaudēt jūsu uzticību, zaudēt ieroci, ko jūs man ieiikāt rokās, zaudēt to, kas vienīgais vēl spēj mani glābt no upes.

—  Tā soģa vārdā, kura priekšā jūs un mēs visi stāvēsim viņa dusmu dienā, atmetiet tās šausmīgās domas! Katrs mēs spējam darīt labu, ja vien gribam, — es sacīju.

Marta atkal sāka drebēt, lūpas viņai raustījās un seja nobāla, kad viņa atbildēja:

—  Varbūt jums ir lemts glābt no pazušanas nelaimīgu radījumu, lai tas nožēlotu savus grēkus! Mani tāda doma biedē, tā man šķiet pārdroša. Ja man izdosies labu darbu izdarīt, man vēl var mosties kāda cerība, jo līdz šim visi mani darbi nesuši tikai ļaunu. No šā briža es atkal uz ilgiem laikiem varēšu samierināties ar savu dzīvi tā uzdevuma pēc, ko jūs man uzticējāt. Vairāk es nezinu, vairāk man nav, ko teikt.

Atkal Marta apvaldīja uzplūdušo asaru straumi; izstiepusi trīcošu roku, viņa pieskārās misteram Pegotijam, it kā no viņa dziedinošu spēku smeldamās, un aizgāja pa vientulīgo ceļu. Viņa droši vien ilgu laiku bija gulējusi Slima. Tuvāk viņu aplūkojot, es biju ievērojis, cik noliesējusi un novārgusi viņa izskatas un ka no viņas iekritušajām acīm runā trūkums un ciešanas.

Gabaliņu nopakaļus mēs sekojām viņai, jo arī mums bija tas pats ceļš ejams, līdz atkal iznācām apgaismotās un ļaužu pilnās ielās. Es tik ļoti ticēju Martas solījumam, ka ieminējos misteram Pegotijam, vai tas neizskatīsies pēc neuzticēšanās, ja mēs vēl ilgāk sekosim viņai. Misters Pegotijs bija tajās pašās domās, un tā mēs ļāvām viņai iet savu ceļu, bet paši nogriezāmies pa citu Haigetas virzienā. Viņš mani pavadīja krietnu gabalu; kad pēdīgi mēs šķīrāmies, izteikdami vēlēšanos, kaut nu jel šis jaunais pasākums izdotos, redzēju viņa sejā neparasti domīgu līdzjūtības izteiksmi, ko itin labi spēju izprast.

Bija jau pusnakts, kad pārnācu mājā. Nonācis līdz sava dārza vārtiņiem, apstājos noklausīties Svētā Pāvila baznīcas dobjajos zvanos, kuru skaņu pazinu starp visiem citiem; nejauši paskatījies uz tantes mājiņu, pārsteigts ieraudzīju durvis vaļā un pa tām no priekšnama dārzā krītam blāvu gaismas staru.

Domādams, ka tantei atkal uznākušas vecās bailes un viņa palikusi nomodā, lai vērotu tālumā kādu ugunsgrēku, kas patiesībā deg tikai viņas iedomās, es devos ar viņu parunāties. Milzīgi izbrīnījos, ieraudzījis viņas dārziņā stāvam kādu vīrieti.

Tas turēja rokā pudeli un glāzi un patlaban dzesēja slāpes. Es spēji apstājos netālu aiz biezā dzīvžoga lapotnes — mēness bija jau uzlēcis, kaut arī mākoņiem segts, — pazinu svešajā to pašu vīrieti, kuru agrāk biju uzskatījis par mistera Dika fantāzijas augli, bet tad reiz kopā ar tanti saticis pilsētas ielās.

Viņš ne vien dzēra, bet arī ēda, turklāt ar izsalkuša cilvēka apetīti. Likās, ka viņš lielā ziņkārē apskata namiņu, it kā redzēdams to pirmo reizi. Pieliecies, lai noliktu zemē pudeli, viņš pameta acis logos un paraudzījās apkārt, it kā juzdams nepacietību un gribēdams drīzāk tikt no šejienes projām.

Uz mirkli kāds aizsedza gaismu durvīs — un iznāca tante. Viņa izskatījās uztraukta un ielika vīrietim rokā naudu. Es dzirdēju to nošķindam.

—   Ko tad lai ar šitik vien iesāk? — vīrietis noprasīja.

—   Vairāk es nevaru atlicināt, — tante atbildēja.

—  Tad es neiešu projām! — viņš atcirta. — Se! Vari saņemt šito atpakaļ!

—  Ak tu, nekrietnais cilvēks! — tante izsaucās, stipri uzbudināta. — Kā tu drīksti mani tā izmantot! Bet ko nu tur runāt! Tu dari tā, jo zini manu vājību. Ko citu cs varu darīt, lai uz visiem laikiem atbrīvotos no taviem apmeklējumiem, kā vien pamest tevi tavam posta liktenim?

—   Kāpēc tad tu nepamet mani manam posta liktenim? — svešais atjautāja.

—   Un tu vari vēl vaicāt, kāpēc! — tante uztraucās. — Tev gan nav sirds!

Viņš stāvēja īgns, naudu skandinādams un galvu purinādams, pēdīgi ieteicās:

—   Tātad tas ir viss, ko tu esi nodomājusi man dot?

—   Tas ir viss, ko es varu tev dot, — tante atteica. — Tu zini, ka es cietu lielus zaudējumus un tagad esmu daudz nabagāka, nekā biju agrāk. Es taču tev to jau stāstīju. Nu, naudu tu esi dabūjis — ko tu vēl stāvi, lai es nomokos, tevi aplūkodama, kāds tu esi kļuvis?

— Esmu kļuvis diezgan skrandains, ja to tu gribēji teikt, — vīrietis atbildēja. — Dzīvoju taču tīro ūpja dzīvi.

—   Tu esi izputinājis lielāko daļu manas mantas, — tante sacīja. — Tu nocietināji manu sirdi pret visu pasauli — gadiem ilgi. Tu esi mani negodīgi, nepateicīgi un bezsirdigi piekrāpis. Ej un nožēlo savus grēkus! Nepievieno vēl vienu pārestibu tam daudzajām, ko tu man jau esi licis pārciest.

—   Ak tā! — viņš atsaucās. — Jauki, jauki! Nu, lai notiek! Būs vien pagaidām jālūko apmierināties ar to pašu, ko lai daral

Liekas, pret paša gribu viņu tomēr mazliet bija aizkustinājušas tantes dusmu asaras, un lempīgā gaitā viņš iznāca no dārza. Paspēris dažus ātrus soļus, es viņu satiku tieši dārza vārtos, it kā nupat tikai būtu tos sasniedzis, un, palaidis viņu garām, iegāju pa tiem. Iedami tuvu viens otram garām, mēs apmainījāmies visai nelaipniem skatieniem.

—   Tante, šis cilvēks atkal jūs traucē! — es steigdamies sacīju. — Ļaujiet man parunāt ar viņu! Kas viņš tāds ir?

—   Bērns, — tante atbildēja, saņemdama mani pie rokas, — nāc iekšā un desmit minūtes nerunā ar mani ne vārda!

Mēs apsēdāmies mazajā viesistabā. Tante aizslēpās aiz vecā, zaļā saules aizsarga, kas tagad bija piestiprināts pie ķrēsla atzveltnes, un sēdēja kādu ceturtdaļstundu, brīdi pa brīdim noslaucīdama acis. Tad viņa piecēlās no turienes un apsēdās man blakus.

—   Tas ir tnans virs, Trot, — tante mierīgi teica.

—   Jūsu vīrs? Es domāju, ka viņš miris.

—   Man viņš ir miris, — tante atbildēja, — lai arī īstenībā dzivs.

Klusā pārsteigumā paliku nekustīgi sēžam.

—   Betsija Trotvuda gan neliekas radīta maigām jūtām, — tante savaldīgi turpināja, — tomēr bija laiks, kad viņa pilnīgi uzticējās šim cilvēkam. Kad viņa to mīlēja, Trot, no visas sirds. Kad tai nekāds upuris nelikās neiespējams viņa dēļ. Viņš atmaksāja ar to, ka izputināja tās mantu un gandrīz saplosīja tās sirdi. Tad viņa arī visas maigās jūtas uz visiem laikiem noguldīja kapā, apbēra ar smiltīm un nolīdzināja līdz ar zemi.

—   Mīļā, labā tantei

—   Es šķīros no viņa augstsirdīgi, — tante turpināja, kā arvien uzlikusi savu roku uz manējās. — Pat pēc tik daudziem gadiem, Trot, varu teikt, ka esmu šķīrusies no viņa augstsirdīgi. Viņš izturējās pret mani tik nežēlīgi, ka varēju dabūt šķiršanos ar visizdevīgākajiem noteikumiem sev par labu, bet es to nedarīju. Viņš drīz vien aizlaida visu, ko biju viņam iedevusi, grima aizvien dziļāk un dziļāk, tad apprecējās otrreiz, kā man liekas, kļuva pēdīgais palaidnis, kāršu spēlmanis un blēdis. Kas viņš iagad, to pats redzi. Bet viņš gan bija skaists vīrietis, kad izgāju pie viņa! — tante noteica, un viņas balsī ieskanējās agrākā lepnuma un jūsmas viegla atbalss. — Un tolaik man likās — kāda gan es biju muļķe! — ka viņš ir pats godīguma iemiesojums!

Viņa paspieda manu roku un papurināja galvu.

—   Tagad, Trot, viņš man vairs nav nekas, galīgi nekas. Tomēr es nealkstu, lai viņš saņem sodu par saviem grēka darbiem (šinī apvidū dzīvojot, viņam no tā nebūtu iespējams izbēgt), tāpēc dodu viņam vairāk naudas, nekā mani apstākļi atļauj, kad viņš reizi pa reizei pie manis atnāk, — lai viņš tiktu projām no šejienes. Es biju muļķe, apprecēdamās ar viņu, un tai ziņā es vēl arvien esmu nedziedināma muļķe, ka, atceroties, kāds viņš man kādreiz likās, man gribas saudzēt pat šo savu muļķīgo iedomu ēnu. Jo es viņu tā mīlēju, Trot, kā vien sieviete spēj mīlēt.

Tante pabeidza savu stāstu, smagi nopūzdamās, un nogludināja apģērba krokas.

—   Tā nu tas ir, mīļais, — viņa noteica. — Nu tu zini sākumu, vidu un beigas — visu, kas par to sakāms. Nepieminēsim šo notikumu vairs nekad, un nestāsti arī nevienam citam par to. Tāds nu ir tās īdzigās, dīvainās sievas dzīvesstāsts, un mēs paturēsim to pie sevis, Trot!

## XLVIII NODAĻA

Alājas dzīve.

Daudz nopietna darba stundu es ziedoju savai grāmatai, tomēr ne|āvu sev aizrauties ar to tiktāl, ka ciestu mans reportiera darbs avīzē. Grāmata iznāca, un tai bija lieli panākumi. Es nezaudēju galvu no uzslavām, kaut arī kāri tās uzklausīju un — par to gandrīz nešaubos — pats biju vēl augstākās domās par savu gara ražojumu nekā tie, kas to slavināja. Novērodams un pētīdams cilvēka dabu, es biju guvis atzinu, ka tas, kam ir pietiekami daudz iemeslu ticēt savām spējām, nekad nedižojas ar tām citu priekšā, ja viņš grib, lai arī citi tām noticētu. Tāpēc, lai saglabātu pašcieņu, es centos būt atturīgs un, jo mana slava auga, jo vairāk centos to nopelnīt.

Mans nolūks nav šai stāsta iepazīstināt lasītāju ar savu literāro darbu vēsturi, kaut gan par visiem citiem svarīgākajiem savas dzīves notikumiem es stāstu visu, ko atceros. Literārie darbi runā paši par sevi, un par tiem es arī negribu izteikties. Ja es vienā otrā gadījumā tos pieminu, tad vienīgi tāpēc, ka tie saistīti ar manas dzīves ce|u.

Tai laikā man bija zināms pamats ticēt, ka dabas dotības un arī nejauši apstākļi man palīdzējuši tiešām kļūt par rakstnieku, un es pilnā paļāvībā sekoju savam aicinājumam. Bez šādas pārliecības es tam, protams, būtu atmetis ar roku un ziedojis savus spēkus kādam citam darbam. Es būtu centies izdibināt, kādu ceļu tad dabas dotības un nejauši apstākļi man nosprauduši, lai ietu tieši to, nevis kādu citu.

Ar publikācijām avīzēs un citos izdevumos es jau diezgan labi nopelnīju, un tagad, kad mana rakstnieka spalva vēl bija guvusi tik lieliskus panākumus, es atzinu, ka ar pilnām tiesībām varu tikt vaļā no apnicīgajām parlamenta debatēm. Tā kāda jaukā vakarā es pēdējo reizi izliku notīs parlamenta dūdu mūziku un kopš tā laika neesmu to vairs klausījies; vienīgi, lasot avīzes, man visu sesiju laikā ausīs skan vēl pazīstamā dūkoņa bez kādām būtiskām variācijām (varbūt tik daudz starpības, ka tā ir vēl skaidrāk sadzirdama).

Tai laikā, par kuru patlaban rakstu, šķiet, biju jau gadu pusotru kā precējies. Pēc daždažādiem pūliņiem mēs savas saimniecības vadīšanai bijām pilnīgi atmetuši ar roku. Saimniecība turējās pali kā prazdama, bet mēs turējām

sev izpalīgu — zēnu. Zēna galvenais darbs bija ķīvēšanās ar virēju. Sajā ziņā viņš bija īsts Vitingtons, kaut iiri bez kaķa un bez jebkādām izredzēm kļūt par lordmēru.

Pār viņu, man šķiet, bira nemitīga kastroļvāku krusa. Visa viņa dzīve pagāja sadursmēs. Viņš spiedza un kliedza pēc palīdzības, kad to vismazāk varēja vēlēties — piemēram, pusdienu laikā, kad mums bija viesi, vai vakaros, kad atnāca daži draugi, — iztriekts no virtuves, viņš drāzās iekšā pie mums, un viņam pakaļ lidoja visvisādu rīku kanonāde. Mēs gribējām tikt no viņa vaļā, bet viņš bija mums tik ļoti pieķēries, ka negāja projām. Tas bija gaužām raudulīgs puika. Kad ieminējāmies par atlaišanu, viņš sāka tik žēlabaini dīkt, ka nekas cits neatlika — vajadzēja paturēt viņu. Mātes viņam nebija, un, cik man zināms, nebija ari citu tuvu radinieku, vienīgi māsa; tikusi no viņa vaļā, tā aizlaidās uz Ameriku, un nu viņš mums pielipa kā riebīgs atradenis, ko ļauna feja atstājusi nolaupītā bērna vietā. Paturēdams prātā savu nelaimīgo likteni, viņš allaž slaucīja acis svārku piedurknē vai arī, izvilcis no kabatas mutauta stūrīti, pieliecies trina tajā deguna galu. Mutautu viņš slēpa un apgājās ar to ārkārtīgi taupīgi — nekad neizvilka visu no kabatas.

Sis neveiksmīgais atradums — kādā nestundā biju salīdzis viņu par sešām mārciņām desmit šiliņiem — izvērtās man par pastāvīga nemiera cēloni. Ar bažām vēroju, kā viņš auga — viņš arī stiepās tiri kā pupa debesis —, un es jau bailēs aizdomājos lidz tam laikam, kad viņš sāks skūties, vēl tālāk — kad sāks sirmot un kad viņam nebūs vairs neviena mata uz galvas. Nebija ne mazāko izredžu tikt no viņa vaļā, un, paredzot nākotni, es jau apradinājos ar doinām, kas tā mums būs par nastu, kad viņš kļūs sirmgalvis.

Nemūžam es nebūtu varējis iedomāties, kādā veidā mēs atbrīvosimies no šā sloga. Puika bija nozadzis Doras pulksteni — tas mētājās apkārt gluži tāpat kā viss cits mūsu mājās —, pārdevis to un par iegūto naudu (viņš nebija no apķērīgajiem) nepārtraukti vizinājies uz diližansa jumta starp Londonu un Oksbridžu. Cik atceros, viņu notvēra piecpadsmitajā braucienā un nogādāja uz Boustrītu. Pie viņa vēl atrada četrus šiliņus sešus pensus un vecu flautu, kuru viņš neprata spēlēt.

Sis pārsteigums ar visām tā sekām nebūtu sagādājis man tik daudz nepatikšanu, ja puika nesācis grēkus sū-

dzet. Tomēr viņš izsūdzēja kā savus, tā citu nedarbus, turklāt gluži dīvainā veidā — ne visus uzreiz, bet pa vienam. Piemēram, otrā dienā pēc tam, kad man vajadzēja nodot liecibu, viņš bija atklājis mūsu pārtikas groza noslēpumu; pēc mūsu domām, grozam pagrabā vajadzēja būt pilnam ar neiesāktām vīna pudelēm, bet patiesībā tur bija tikai tukšas pudeles un korķi. Likās, ka nu viņš būs atvieglojis savu sirdi un izstāstījis par virēju pašu ļaunāko, ko zināja, bet pēc pāris dienām sirdsapziņa viņu atkal sāka mocīt, un nu atklājās, ka virējai ir maza meitene, kura katru dienu agri no rīta ierodas un aiznes mūsu maizi, un ka viņš pats bijis piekukuļots, lai pieninieku apgādātu ar mūsu oglēm. Vēl pēc dienām divām trim amatpersonas mani informēja: zēns stāstījis, it kā gaļas šķiņķi tiekot nobēdzināti virtuvē starp krāmiem, bet palagi — lupatu maisā. Pagāja vēl laiciņš, un nu nāca klajā pavisam citādas lietas — viņš zinot, ka kroga sulainis esot nodomājis aplaupīt mūsu māju. Sulaini, protams, tūlīt apcietināja. Es jutos tik apkaunots šajā upura lomā, ka būtu zeņķim maksājis nezin cik, lai tikai viņš turētu muti; es labprāt būtu šķīries no apaļas summas, lai tikai viņam ļautu izmukt. Kaitinošākais laikam bija tas, ka viņam pašam nebija ne jausmas par manu noskaņojumu — viņš vēl domājās ar katru jaunu atklājumu izpērkam savu vainu manā priekšā, varbūt pat padarām mani par savu parādnieku.

Pēdīgi jau es bēgu, tiklīdz ieraudzīju nākam policijas sūtni ar jauniem ziņojumiem, un tā man vajadzēja slapstīties, līdz tiesa nolēma zēnu izsūtīt. Arī tad viņš vēl nerimās, bet rakstīja mums vēstuli pēc vēstules; pirms aizbraukšanas viņš tik ļoti vēlējās satikt Doru, ka Dora aizgāja pie viņa uz cietumu — un, tikusi aiz dzelzs restēm, tūliņ paģība. Vārdu sakot, man nebija miera, kamēr viņu neizsūtīja (kā vēlāk dzirdēju) «kaut kur uz ziemeļiem», kur viņš nodots par aitu ganu; kas tā bija par vietu, man nav ne jausmas.

Tas viss izraisīja manī nopietnas pārdomas, visas mūsu kļūdas man nu parādījās jaunā gaismā, un kādā vakarā es vairs nenocietos, neaprunājies arī ar Doru par to, lai arī J<ā viņu mīlēju.

— Dora, mīļā, — es sacīju, — man ļoti sāpīgi apzināties, ka no nekārtībām mūsu mājas saimniecībā ciešam ne tikai mēs vien (mēs ar to esam jau apraduši), bet cieš arī citi.

—   Ilgu laiku tu neko neteici, bet nu atkal sāc skaisstiesl — Dora iesaucās.

—   Nē, mīlulīt, tiešām nē! Atļauj, es tev paskaidrošu, ko cs domāju.

—   Es to nemaz negribu zināt, — Dora atteica.

—   Bet man gan, mīlulīt, gribētos, lai tu zinātu. Laid Džipu zemē!

Dora piegrūda Džipa degunteli man pie vaiga, sacīdama. — Bū! — lai mani uzjautrinātu, bet, sapratusi, ka tam nebūs panākumu, iedzina suņuku viņa pagodā, salika rokas un skumjā padevībā uzlūkoja mani.

—   Redzi, kā tas ir, mana mīļa, — es uzsāku, — mēs sirgstam ar kādu lipīgu sērgu, mēs aplipinām ar to visus, kas nāk ar mums saskarē.

Būtu laikam turpinājis izteikties tikpat gleznaini, ja skaidri neredzējis Doras sejā izbailes, ka nupat, nupat es ieteikšu kādu poti vai kādu citu līdzekli pret šo bīstamo slimību. Tāpēc aprāvos un mēģināju runāt skaidrāk un saprotamāk.

—   Ar to vien tā lieta vēl nebeidzas, manu taurenīt, — cs teicu, — ka mums daudz naudas aiziet neziņā, ka mēs ciešam neērtības un dažu labu reizi zaudējam pat labo omu, tāpēc ka esam tik nolaidīgi savā inājas dzīvē. Mēs esam atbildīgi arī par to, ka samaitājam savus kalpotājus un ikvienu, ar ko mums iznāk darīšana. Es baidos, ka vaina te nav meklējama tikai vienā pusē; šie ļaudis kļūst tik nekrietni tāpēc, ka mēs paši neizturamies gluži tā, kā vajadzētu.

—   Vai, kā tu mani apvaino! — iesaucās Dora, acis plati iepiezdama. — Kā tu vari teikt, ka esi redzējis mani zogam zelta pulksteņus! Vai, kāds tu esi!

—   Bet, mīļumiņ manu, — cs izsaucos gluži apmulsis, — nerunā nu tādas aplamības! Kas tad ko ir teicis par zelta pulksteņiem?

—   Tu teici, — Dora tiepās. — Tu pats! Tu sacīji, ka es izturoties tā, kā nevajag, un salīdzināji mani ar viņu.

—  Ar ko? — es vaicāju.

—   Ar to puiku, — Dora šņukstēja. — Vai, cik tu esi ļauns! Tu salīdzini savu mīļo sieviņu ar šo izsūtīto puiku! Kāpēc tu man jau pirms kāzām nepateici, ko tu par mani domā? Ak tu, cietsirdīgais, ļaunais, ļaunais… Kāpēc tu neteici, ka turi mani sliktāku par katordznieku? Vai, cik šausmīgi tu par mani domā! Vai dieniņ, vai dieniņ!

—       Dora, mīlulīt, nomierinies! — es saciju un saudzīgi

mēģināju izvilkt viņai no rokām mutautiņu, ko viņa tu-, rēja, piespiedusi pie acīm. — Ko tu tur runā, tas ir ne tikvien gaužām smieklīgi, bet ari gaužām netaisni. Un pirmām kārtām — tas ir nepatiesi.

—  Tu jau vienmēr teici, ka viņš esot liels melis, — Dora elsoja. — Un nu tu to pašu saki par mani! Vai dieniņ, ko lai es daru? Ko lai es daru?

—   Manu mīļo meitenīt, — es turpināju, — esi taču prātīga un paklausies, ko es tev saku. Dora, mīļā, ja mēs neiemācīsimies pildīt savu pienākumu pret tiem, kurus mēs algojam, tic nekad neapzināsies savu pienākumu pret mums. Šķiet, ka mēs diemžēl dodam ļaudīm iespēju rīkoties slikti, kaut gan šādu iespēju mums tiem nevajadzētu dot. Pat ja mēs gribētu palikt tikpat bezrūpīgi savā mājas dzīvē kā līdz šim — bet mēs jau to negribam —, pat ja mums tas darītu prieku un mēs atzītu, ka tā dzīvot ir patīkami, — bet tā taču nav —, mēs nedrīkstētu sev to atļaut; es atzīstu, ka mums nav tiesību tā izturēties. Mēs cilvēkus vienkārši samaitājam. Par to mums vajadzētu padomāt. No šim domām es netieku vairs vaļā. Dora, tās mani brīžam padara gluži nelaimīgu. Tas ir viss, mana mīļā. Nu apmierinies! Neesi taču tāda auša!

Vēl ilgi Dora neļāva man atņemt mutautiņu viņai no acīm. Aizklājusi seju, viņa šļupstēja, ka man nemaz nevajadzējis precēties, ja es tik nelaimīgs jūtoties. Kālab es nepateicis kaut vai dienu pirms laulībām, ka paredzu savu nelaimi, un kālab pavisam neatteicies no kāzām? Ja jau es nevarot ciest savu sievu, kālab nesūtot viņu prom pie tēvmāsām uz Patniju vai pie Džūlijas Milsas uz Indiju? Džūlija priecāšoties par viņu un nesaukšot viņu par katordznieku, Džūlija nekad neesot saukusi viņu tādos vārdos. Vārdu sakot, Dora gandrīz nonāca izmisumā, un, redzot to visu, izmisu arī es, sapratu, ka mani pūliņi gluži velti, ka nav vērts vēlreiz mēģināt to pašu; lai vai cik maigi, bet jāmēģina Dorai pieiet kaut kā citādi.

Bet kā tad lai pieiet? Varbūt audzināt viņu? Sim parastajam vārdam bija daudzsološa skaņa, un tātad es nolēmu Doru audzināt.

Iesāku nekavējoties. Kad Dora draiskojās kā bērns un pašam man tik ļoti gribējās viņu uzjautrināt, es par vari centos būt nopietns — un samaitāju garastāvokli kā viņai, tā sev. Es sāku runāt ar viņu par visu, kas mani interesēja, es lasīju viņai priekšā Šekspīru — un nogurdināju Doru līdz pēdējam. Es iemanījos it kā nejauši izmest pa derīgai dzives gudrībai, pa veselīgai domai, bet, tiklīdz tās pārvēlās man pār lūpām, viņa atrāvās no tām kā no šāviņiem. Es varēju pūlēties kā gribēdams izglītot savas mazas sieviņas pratu — vai nu it kā garāmejot, vai kādā tiešā sakarībā —, man nepalika nemanīts, ka viņa instinktīvi nojauš, kas man padomā, un viņu pastāvīgi vajā bailes no tā, kas tālāk gaidāms. Starp citu, man bija skaidrs, ka Šekspīru viņa uzskata par tīro briesmoni. Ar audzināšanu gaja ļoti lēnām uz priekšu.

Sai savā pasākumā es iesaistīju arī Tredlsu, viņam pašam to nemaz nezinot; kad viņš ieradās pie mums, es tūliņ ļāvu eksplodēt savām gudrības mīnām pret viņu, lai netiešā ceļā izglītotu arī Doru. Domu graudiem un praktiskajam dzīves gudrībām, pie tam ļoti vērtīgām, ar ko es šādā kārtā apbēru Tredlsu, nebija skaita, bet es panācu tikai to, ka Dora kļuva skumja, nervoza un trīcēja bailēs, ka tūlīt es ar līdzīgām gudrībām sākšu apbērt arī viņu. Es atgādināju skolotāju, lamatas, cilpas, es baidīju Doru kā zirneklis, kas allaž gatavs skriet ārā no savas alas, lai uzbruktu mušiņai.

Un tomēr es vēl mēnešiem ilgi neatlaidos un, raudzīdamies uz priekšu nākotnē, jau priecājos par to brīdi, kad beidzot mēs ar Doru dzīvosim īsti harmonisku dzīvi, kad es, sev par prieku, būšu «apgaismojis viņas prātu». Kaut arī visu šo laiku es pats sev atgādināju dzeloņcūku vai ezi, jo no manis uz visām pusēm slējās labu pamācību dzeloņi, galu galā bija jāatzīst, ka visi pūliņi bijuši veltīgi, un inan ienāca prātā, ka varbūt Doras audzināšana jau sen ir pabeigta un viņas raksturs jau izveidojies.

Pēc tālākām pārdomām atzinu, ka tiešām šī varbūtība iespējama, un nolēmu atteikties no savas audzināšanas sistēmas, kura gan bija likusies tik daudzsološa, bet iznākumā nekā nedeva; nospriedu samierināties ar savu meitenīti-sievu un nemēģināt vairs pārveidot viņas raksturu. Pašam jau bija līdz kaklam apnicis mūžīgi uzstāties gudra lomā un redzēt savu mīluli mūžīgā uztraukuma, tāpēc kādā jaukā dienā nopirku skaistu auskaru pāri Dorai un kaklasiksnu Džipam un pārnācu mājās stingrā apņēmībā atkal kļūt par jauku, patīkamu zēnu.

Dora bija ļoti priecīga par mazajam dāvanām un sajūsmā noskūpstīja mani, tomēr vēl kada maza ēna palika starp mums, un es nolēmu to katrā ziņā aizdzīt. Ja jau tādai ēnai jābūt, tad lai tā turpmāk slēpjas vienīgi manās krūtis.

Nosēdos sievai lidzās uz dīvāna un ieliku viņai auskarus ausīs, tad ieteicos, ka pēdējā laikā rnēs neesam vairs tik laimīgi kā agrak un ka vainīgs visā esmu tikai es. Es to runāju no tīras sirds, jo tā taču arī bija.

—  Visa nelaime tā, Dora, manu mīlulīt, — es paskaidroju, — ka es mēģināju būt briesmīgi gudrs.

—  Un padarīt arī mani gudru, — Dora bikli atteica.

—  Vai ne, Dodij?

Es pamāju ar galvu par atbildi burvīgi jautājošajai izteiksmei un uzrauktajām uzacīm un noskūpstīju pavērtās lūpas.

—   No tā tikpat nekas nevar iznākt, — Dora noteica, papurinādama galvu tā, ka auskari nošūpojas. — Tu taču zini, kads bērns es esmu, un atceries, ko es jau no paša sākuma gribēju — kā lai tu mani sauc… Ja tu nevari mani tā saukt, tas nozīmē, ka nekad neesi mani mīlējis. Vai tev tiešām nekad nav ienācis prātā, ka būtu bijis labāk, ja tu nebūtu …

—   Ko nebūtu, manu draudziņ? — ievaicājos, jo viņa nemaz negribēja turpināt.

—  Neko, — Dora atbildēja.

—  Neko? — es atkārtoju.

Viņa apvija rokas man ap kaklu, smējās un sauca sevi iemīļotā vārdā — par zostiņu —, paslēpa seju man pie pleca, tā ka cirtas ristin izrisa — un es krietni nopūlējos, lai tās pašķirtu un paraudzitos viņai acīs.

—   Tu gan laikam domāji, ka labāk būtu bijis nedarīt nekā, nevis noņemties ar savas mazās sieviņas audzināšanu? — es teicu, smiedamies pats par sevi. — Vai tā tas bija domāts? Jā, tā tiešām arī ir.

—   Tad to tu visu laiku esi mēģinājis? — Dora iesaucās. — Ak tu, šausmīgais zēn!

—   Bet turpmāk es to vairs nemēģināšu, — es nosolījos.

—  Mīlu savu sieviņu tādu, kāda tā ir.

—  No visas tiesas? — Dora vaicāja, pieglauzdamās man jo ciešāk.

—   Kāpēc gan lai es mēģinātu pārveidot to, kas tik ilgi man ļoti paticis? — es turpināju. — Nekad tu nevarētu kļūt jaukāka nekā tāda, kāda tu īstenībā esi, mīļā Dora! Un es vairs netaisīšu nekādus pārgudrus eksperimentus — dzīvosim pa vecam un būsim laimīgi!

—   Un būsim laimīgi! — Dora apstiprināja. — Jā! Visu mūžu. Un tu neņemsi ļaunā, ja dažreiz viss neies gluži tā, kā vajadzētu?

—   Nē, nē! — atsaucos. — Dzīvosim, kā mācēsim.

—   Un tu vairs nekad neteiksi, ka mēs samaitājam cilvēkus? — Dora mīļi dudināja. — Tu taču zini, cik nelabi tā runāt!

—   Nekad, nekad! — es atbildēju.

—   Labāk lai esmu muļķe nekā nelaimīga — vai ne tā? — viņa nerimās.

—   Labāk esi mana mīļā Dora, kas esi, un nekas cits visā pasaulē!

—   Visā pasaulē! Ai, Dodij, tā taču ir tik milzīga!

Dora papurināja galvu, uzlūkoja mani spoži dzirkstošām acīm, tad noskūpstīja mani un, jautri smiedamās, aizskrēja aplikt Džipam jauno rotu.

Tā beidzās mans pēdējais mēģinājums pārveidot Doru. Tajā man galīgi nebija sekmju, nespēju paciest pats savu vientuligo pārgudrību — nekādi nevarēju to savienot ar Doras vēlēšanos būt manai meitenītei-sievai. Nolēmu pēc iespējas neuzkrītoši pats rūpēties par saimniecību, gan jau iepriekš zinādams, ka panākumi būs mazi, ja negribēšu atkal pārvērsties zirneklī, kas glūn no savas alas, visu uzmanīdams.

Bet ēna, kuru minēju, kura nedrīkstēja vairs krist starp mums, bet slēpties vienīgi manā sirdi? Kur tā radās?

Senais smagums arvien vēl gūla pār manu dzīvi. Tas iegūlās vēl dziļāk, ja vispār var runāt par kādu tā pārmaiņu, tomēr, tāpat kā senāk, es nezināju tam apzīmējumu, tas manī ieplūda kā skumja melodija, ko auss tik tikko uztver nakts klusumā. Es sirsnīgi mīlēju savu sievu un biju laimīgs, tomēr šī nebija tāda laime, par kādu reiz klusībā tiku sapņojis, — tā vien likās, ka tomēr kaut kā vēl trūktu, lai tā būtu pilnīga.

Pildīdams pats sev doto solījumu uzticēt savas domas šim papīram, es no jauna tās uzmanīgi pārbaudu, lai spētu atklāt savu jūtu noslēpumu. To, kā trūka manas laimes pilnībai, es vēl joprojām uzskatīju par savas jaunības ilgu sapni, kas nekad nevar piepildīties, — dzīvoju taču tā, kā dzīvo visi cilvēki, ar tām pašām mūžīgajām sirdssāpēm. Tomēr, ja sieva būtu varējusi man vairāk palīdzēt un ja viņā es būtu atradis domubiedru, būtu bijis daudz labāk, un tā taču varēja būt, to es zināju.

Es svārstījos starp diviem pretrunīgiem secinājumiem: no vienas puses — viss, ko izjutu, man šķita dzīves kārtībai piederīgs un neizbēgams, no otras puses — «tā tas ir noticis tikai ar mani, bet varētu būt arī citādi»; šo divu secinājumu pretrunīgumu es tomēr nespēju skaidri apjēgt. Kad domāju par jaunības sapņiem, kas nevar piepildīties, man prātā arvien nāca tas nu jau zudušais laiks, pirms biju kļuvis par pieaugušu vīru, un tad atmiņā iznira tās laimīgās dienas, ko biju pavadījis kopā ar Agnesi jaukajā, vecaja namā, — tās izpeldēja man acu priekšā kā aizgājušo ēnas, kuras var gan augšāmcelties citā saulē, bet kurām nekad vairs nav lemts atgriezties zemes virsū.

Reizumis man pat iešāvās prātā: kā būtu tad, kas būtu noticis, ja mēs ar Doru nekad nebūtu satikušies? Tomēr Dora bija tik cieši saistīta ar manu dzīvi, ka šāda iedoma šķita gluži nejēdzīga, un tā drīz aizklīda, kā nākusi, pazuda kā rudens tīmeklis debešos.

Es vienmēr esmu mīlējis Doru. Tas, ko šeit aprakstu, dusēja manas sirds visslēptākajā stūrītī un tikai retumis pamodās, lai atkal iegrimtu dziļā miegā. Sis domas nekad nav man tēlojušās nepārprotami skaidri, un es neatceros, ka tām jelkad būtu bijis kāds iespaids uz maniem vārdiem vai rīcību. Visu mūsu sīko rūpju smagumu es uzņēmos uz sevi, viens izdomāju savus stāstus; Dora drāza spalvas, un abi mēs jutām, ka darām katrs savu darba daļu. Arī viņa mani mīlēja, turklāt lepojās ar mani; kad Agnese savās vēstulēs dažreiz nedaudzos nopietnos vārdos pieminēja lepnumu un atsaucību, ar kādu mani vecie draugi priecājoties par manu augošo slavu, ka viņi lasot manas grāmatas un jūtoties tā, it kā dzirdētu mani pašu tās stāstām, Dora lasīja man šīs vietas priekšā ar spožām sajūsmas asarām acīs un piebilda, ka es gan esot mīļš, gudrs un ievērojams zēns.

«Nesaprātīgas sirds pirmā nenopietnā aizraušanās.» Tajā laikā šie misis Strongas vārdi man bieži nāca prātā, tie īstenībā nekad neizzuda no manas apziņas. Ar šo vārdu atbalsi es bieži naktī pamodos, sapņos redzēju tos rakstītus uz māju sienām. Tagad jau zināju, ka manis paša sirds bijusi nesaprātīga toreiz, kad iemīlēju Doru; ja tā būtu bijusi saprātīga, nekad pēc kāzām es nespētu just tā, kā jutu visslepenākajos dziļumos.

«Nav laulībā lielākas nesaderības kā tad, ja trūkst domu un centienu vienprātības.» Arī šos vārdus glabāju atmiņā. Biju mēģinājis pielāgot Doras domu gaitu savējai, bet izrā.dās, ka tas nav iespējams. Atlika pašam pielāgoties Dorai, dalīties ar viņu tad, kad tas iespējams, un būt laimīgam, iznest uz saviem pleciem visu, kas jāiznes, — un tomēr būt laimīgam. Pie šādas attieksmes centos sevi pieradināt, kolīdz apzinājos savu stāvokli. Tā mans otrais laulības gads aizritēja daudz laimīgāk par pirmo, un, kas vēl jau kāk, — Doras dzīve izvērtās vienā vienīgā saulainā dienā.

Tomēr, kad šis gads tuvojās beigām, Doras veselība pasliktinājās. Biju cerējis, ka mazas rociņas, maigākas nekā manējās, spēs pārveidot viņas raksturu, ka bērniņa smaids pie mātes krūtīm pārvērtīs manu meitenīti-sievu īstā sievietē. Tam nebija lemts notikt. Mazu brīdi dvēselīte paplivinājās kā taurenītis uz dzīves cietuma sliekšņa, tad, pat neapzinājusies savu gūstniecību, pacēlās spārnos un aizlidoja.

—   Kad es atkal varēšu skraidīt tāpat kā agrāk, tante, — Dora reiz teica, — es sarīkošu skriešanos ar Džipu. Tas ir kļuvis pavisam lēns un slinks.

—   Man gan šķiet, mīlulīt, ka viņam ir ļaunāka kaite nekā slinkums. Vecums, Dora, — tante atbildēja, turpat līdzās Dorai rāmā garā strādādama kādu rokdarbu.

—   Jums šķiet, ka viņš jau vecs? — Dora brīnījās. — Ai, cik tas neticami, ka Džips varētu būt vecs!

—   Tā, bērniņ, ir tāda kaite, no kuras mēs neviens nevaram izbēgt, kad savu laiku esam pasaulē nodzīvojuši, — tante sacīja jautrā balsī. — Vari man ticēt, es arī vairs nejūtos tik brīva no tās kā agrāk.

—   Bet Džips, — Dora noteica, līdzjūtīgi noraudzīdamās uz sunīti, — mans mazais Džipsl Ak tu, nabadziņ!

—   Vari būt droša, Ziediņ, viņš vēl dzīvos diezgan ilgi, — tante mierināja un noglāstīja Doras vaigu, kad viņa izliecās no guļvietas, lai paraudzītos uz Džipu; par pateicību tas tūdaļ nostājās pakaļkājās un aizelsdamies par varītēm mēģināja uztrausties lidz Doras pleciem. — Šoziem viņa būdiņā jāieliek vilnas paklājiņš, un tad es nemaz nebrīnīšos, ja pavasarī, kad uzplauks puķes, arī viņš izlīdīs no būdiņas spirgts un mundrs. Ka viņu vilkos, šito šuneli! — tante vēl nosirdījās. — Ja viņam būtu desmit mūžu kā kaķim un vajadzētu šķirties no tiem visiem uzreiz, pat tad viņš laikam vēl ar pēdējo elpas vilcienu rūktu uz mani.

Dora palīdzēja šunelim uzrāpties uz dīvāna, un tur viņš tiešām tādā negantā dedzībā izrādija savu naidu pret tanti, ka nevarēja pat nostāvēt taisni un rēja, gluži sašķiebies uz sāniem. Jo viņa uz to ilgāk raudzījās, jo tas kļuva niknāks; tante pēdējā laikā valkāja acenes, un aiz nezin kāda iemesla Džips tās uzlūkoja par personisku apvainojumu sev.

Dorai ar lieliem pūliņiem beidzot izdevās noguldit Džipu sev līdzās; kad šunelis bija nomierinājies, viņa slidināja vienu garo ausi sev caur pirkstiem un domīgi atkārtoja: — Mans mazais Džips! Ak tu, nabadziņ!

—   Plaušas jau nu gan viņam ir kārtībā, — tante pajokoja, — viņš savas dusmas māk izrādīt lieliski. Nav ko bīties — tas vēl dažu labu gadu nodzīvos. Bet, ja tu, Ziediņ, gribi suni, ar ko var rīkot skriešanās sacīkstes, — tādam nolūkam Džips gan neder, jo savā mūžā ir par daudz lutināts, tad es tev labāk uzdāvināšu citu.

—   Paldies, tante, — Dora vārgi atbildēja. — Lūdzu, nedariet vis to!

—   Nē? — tante vaicāja, noņemdama acenes.

—   Es nevarētu paciest nevienu citu suni kā vienīgi Džipu, — Dora paskaidroja. — Tas būtu tik nejauki pret Džipu! Turklāt es ne ar vienu citu suni nevarētu tā sadraudzēties kā ar Džipu, jo neviens cits suns mani nav pazinis pirms kāzām, neviens cits nav rējis Dodiju, kad viņš pirmo reizi ieradās mūsu mājās. Man tā liekas, ka nevienu citu suni es nevarētu mīlēt, tikai Džipu.

—   Tiesa gan! — tante noteica, atkal noglāstīdama viņas vaigu. — Tev taisnība!

—  Jūs taču nejūtaties apvainota? — Dora vaicāja.

—   Vai, cik tu jūtīga, manu drostaliņ! — tante izsaucās, noliekdamās pār viņu sirsnīgā maigumā. — Kā nu var iedomāties, ka es būtu apvainojusies!

—   Nē, nē, es jau arī gluži tā nedomāju, — Dora attrauca, — es tikai esmu mazliet sagurusi un tāpēc uz brīdi it kā apstulbu — jūs jau zināt, ka es arvien esmu bijusi muļķīte, bet, kad ierunājāmies par Džipu, es kļuvu gluži kā tāda nejēga. Viņš taču bijis kopā ar mani vienmēr, lai kas arī notika, — vai ne, Džip? Es nevarētu viņu atstumt tālab vien, ka viņš mazliet pārmainījies, — vai nav tiesa, Džip?

Džips ieritinājās tuvāk pie Doras un sāka slinki laizīt viņai roku.

—   Tu taču vēl neesi tik vecs, nudien ne, ka tu taisītos pamest savu saimnieci, — Dora noteica. — Mēs vēl labu laiciņu turēsimies kopā!

Mana jaukā Dora! Kad viņa nākamajā svētdienā sēdēja lejā pie pusdienu galda un, ieraudzījusi Tredlsu (svētdienās viņš pusdienas arvien ēda pie mums), priecīgi ar to sasveicinājās, mēs visi nodomājām, ka pēc pāris dienām viņa atkal varēs «skraidīt tāpat kā agrāk». Bet tad mums sacīja, ka vajagot vēl dažas dienas nogaidīt, un tad atkal vajadzēja vēl dažas dienas nogaidīt, un Dora kā nevarēja, tā nevarēja ne skraidīt, ne arī staigāt. Viņa izskatījās tik daiļa un bija arvien jautra, tomēr mazās kājiņas, kas agrāk ņirbēja vien, lēkājot ap Džipu, tagad bija gurdas un nekustīgas.

Es pasāku viņu no rītiem nonest lejā viesistabā un vakaros uznest atpakaļ augšā. Viņa apķērās rociņām man ap kaklu un smējās, it kā es viņu nēsātu tāpat vien rotaļādamies. Džips rēja un kūleņoja mums apkārt, aizsteidzās priekšā, tad apstājās kāpņu laukumiņā un elsdams skatījās atpakaļ, vai mēs arī nākam. Tante, vislabākā un visjautrākā slimnieku kopēja, soļoja mums pakaļ kā dzīvs segu un spilvenu kalns. Misters Diks turēja sveci un nebūtu bijis ar mieru nevienam dzīvam radījumam uzticēt šo gaismas nesēja darbu. Tredlss bieži stāvēja lejā kāpņu galā, noskatīdamies mūsos un saņemdams no Doras jocīgus novēlējumus visjaukākajai meitenei pasaulē. Tā tiešām bija jautra procesija, un mana meitenīte-sieva bija jautrākā no visiem.

Tomēr reizēm, kad pacēlu viņu uz rokām un sajutu, cik' viegla viņa kļuvusi, mani pārņēma dziļš izmisums, it kā es tuvotos kādai vēl neredzamai ledus joslai, kas stindzina manu dzīvi. Es baidījos dot šīm jūtām kādu nosaukumu, es pat neuzdrošinājos pats sev tajās atzīties, līdz kādu vakaru, kad tās mani bija pārmākušas sevišķi neatvairāmi, es dzirdēju tanti atvadāmies no Doras ar vārdiem: «Arlabunakti, mazo Ziediņi» — un tad es apsēdos pie sava rakstāmgalda viens pats un raudāju, domādams, cik liktenīgs ir šis vārds un kā mans ziediņš pašā plaukumā jau novīst pie zara.

## XLIX NODAĻA

Briest kaut kas noslēpumains.

Kādu rītu es saņēmu vēstuli ar Kenterberijas pasta zīmogu — tā bija adresēta man uz Doktoru apvienību — un lasīju to ar diezgan lielu izbrīnu:

«Dārgo seri

Apstākļi, pār kuriem es neesmu noteicējs, uz ievērojamu laika sprīdi ir pārrāvuši tās tuvās draudzības saites, kas vēl tajos nedaudzajos laimīgajos mirkļos, kad spēju atrauties no saviem darba pienākumiem, liek manām domām gremdēties pagātnē; skatot sen redzētās ainas un notikumus caur atmiņu prizmu, bijušās dienas atmirdz man visās varavīksnes krāsās un pamodina manī (un vienmēr pamodinās) tik neizsakāmi pacilātas jūtas, kādas vienkārša spalva nav spējīga attēlot. Sis fakts, dārgo ser, un tie slavas augstumi, kādos Jus pacēluši Jūsu talanti, man neļauj uzdrošināties uzrunāt savu jaunības draugu ar tik ierasto, mīļo vārdu «Koperfīlds». Taču pietiek zināt, ka vārds, karu man ir gods minēt, tiks laiku laikiem ar cieņu, ja drīkstu teikt, pat ar mīlestību uzglabāts mūsu ģimenes dokumentos (le es domāju arhīvu, kurā misis Mikobera noglabā visus dokumentus, kas attiecas uz mūsu agrākajiem īrniekiem).

Neklājas tam, kuru nejauša, nelabvēlīga apstākļu sagadīšanās un paša maldi ir noveduši, varētu teikt, avarējušas fregates stāvoklī (ja atļauts izmantot salīdzinājumam šādu jūrniecības leksiku), tam, kurš patlaban raksta Jums šīs rindas, cs atkārtoju — neklātos tam, kurš nonācis šāda stāvoklī, uzdrošināties Jūs apsveikt un izteikt Jums laimes novēlējumus. Tos Jūs saņemsiet no cienīgākām un tīrākām rokām.

Ja Jūsu daudz svarīgākā nodarbošanās vispār atļaus Jums iepazīties ar šim neveikli uzrakstītajām rindām — tas var notiki un var ari nenotikt, skatoties pēc apstākļiem, — Jūs, bez šaubām, vaicāsiet sev, kāds dzinulis mani skubinājis rakstīt šo vēstuli. Atļaujiet man piebilst, ka, manuprāt, šāds jautajums ir pilnīgi pamatots, un esmu gatavs uz to atbildēt, tikai jau pašā sākumā piezīmēšu, ka tas nav pekuniāras dabas dzinulis. Tuvāk neizsakoties par slepenu iespēju, kāda man varbūt vēl ir, — likt zibeņiem šķīst un atriebības liesmu mēlēm aprīt to, kuru ienīstu, — es atļaušos starp citu piemetināt, ka mani visgaišākie sapņi ir zuduši uz visiem laikiem… manas dvēseles miers ir satricināts.., mans dzīvesprieks saindēts… sirdī vairs nav miera… es nevaru vairs ar paceltu galvu ļaudim acīs skatīties. Kāpurs ir iekūņojies ziedā. Rūgtais biķeris ir līdz malām pilns, tārps strādā nenogurdams un drīz pievārēs savu upuri. Jo drīzāk, jo labāk. Bet nenovirzīšos sānis.

Ciezdams neizsakāmas dvēseles mokas, kuras klusināt ir bezspēcīga pat misis Mikobera ar savu trīsvienības tēla — sievietes, sievas, mātes — ietekmi, esmu nodomājis uz bridi aizbēgt pats no sevis un četrdesmit astoņas stundas garu atpūtas laiku ziedot braucienam uz metropoli, lai vēlreiz apmeklētu tās vietas, kuras mani citkārt priecējušas. Viena no tām ostām, kur varēju atpūsties kā mājās un dziedēt slimo dvēseli, ir Karaļa Sola cietums, uz kurieni, bez šaubām, , vedis mans ceļš. Darot Jums zināmu, ka (D. V.)* es būšu ārpusē pie dienvidu mūra, aiz kura atrodas civillietās notiesāto kameras, parīt tieši pulksten septiņos vakarā, šis cpistolārais sūtījums savu uzdevumu būs izpildījis.

Es neuzdrošinos lūgt savu agrāko draugu misteru Koperflldu, ne ari agrāko draugu Tomasu Tredlsu no Iekšējā Tempļa (ja šis džentlmenis vēl sveiks un vesels un ir sasniedzams), lai viņi pagodinātu mani ar satikšanos un atjaunotu tās attiecības (ciktāl tas iespējams), kādas pastāvēja starp mums agrāk. Atļaujos vienīgi aizrādīt, ka noteiktajā laikā un vietā atradīsies drupas, kas palikušas no

sabrukušā torņa

VILKINSA M1KOBERA.

P. S. Varbūt derētu vēl augšminēto papildināt ar piezīmi, ka misis Mikobera nav informēta par maniem nodomiem.»

Pārlasīju vēstuli vairākas reizes. Pienācīgi novērtējot mistera Mikobera augsto stilu un viņa apbrīnojamo tieksmi rakstīt vēstules visos iespējamos un neiespējamos gadījumos, es tomēr biju tādās domās, ka šoreiz aiz visiem aplinkiem slēpjas kas svarīgs. Noliku vēstuli pie malas, lai padomātu par to, tad atkal paņēmu, lai vēlreiz izlasītu, un vēl es to pētīju, kad ienāca Tredlss un atrada mani pilnīgi apmulsušu.

—   Sveiks, draugs! — es izsaucos. — Tu nāc kā saukts. Labākā reizē tu nevarētu atnākt — tieši tad, kad man ļoti vajadzīgs tavs padoms. Tredls! Es saņēmu ļoti dīvainu vēstuli no mistera Mikobera.

—   Tiešām? Ko tu saki? — Tredlss brīnījās. — Bet es saņēmu vēstuli no misis Mikoberas!

Un Tredlss, kuram mali atkal stāvēja saslējušies pirkstgalos, it kā viņš patlaban būtu jocīgu spoku ieraudzījis, no ātrās iešanas un uzbudinājuma sasarcis, izvilka no kabatas savu vēstuli; mēs ar tām apmainījāmies. Es vēroju, kā Tredlsam, lasot mistera Mikobera vēstuli, mainās sejas izteiksme, un, kad viņš balsī atkārtoja: — «Likt zibeņiem šķīst un atriebības alkstošām liesmu mēlēm aprīt!» — pēc tam izsaukdamies: — Va'tu traks, Koperfīld! — es par atbildi pacēlu uzacis tāpat kā viņš un sāku lasīt misis Mikoberas epistolu.

Tā skanēja šādi:

«Sūtu vissirsnīgākos sveicienus misteram Tomasam Tredlsam, un, ja viņš vēl atceras to, kurai agrāk bija tā laime būt viņa labai paziņai, varbūt es drīkstu cerēt, ka viņš tai ziedotu pāris mirkļu sava brīvā laika. Misters T. T. var būt pārliecināts, ka es viņu neapgrūtinātu, ja vien mans izmisums jau netuvotos ārprātam.

Smagi ir par to runāt, bet iemesls, kas liek man ar šīm žēlabu pilnajām rindām griezties pie mistera Tredlsa un izlūgties, lai viņš ar saudzību tās izlasa, ir tas, ka misters Mikobers (agrākais rūpīgais ģimenes tēvs) sāk pilnīgi atsvešināties no savas sievas un bērniem. Misters T. nespēs ne iedomāties, kā pārvērties misters Mikobers, cik viņš kļuvis straujš dusmās un nesavaldīgs. Un ar katru dienu kļūst ļaunāk un ļaunāk, tā ka jābaidās pat, vai viņš nesāk jau prātu zaudēt. Tiešām varu apgalvot misteram Tredlsam, ka nepaiet diena, kad viņam neuznāktu šādas neprāta lēkmes. Lieki būtu attēlot misteram T., kādas jūtas mani plosa, ja man nepārtraukti jādzird no mistera Mikobera, ka viņš savu dvēseli pārdevis velnam! Noslēpumainība un slepenība nu jau kopš laba laika ir viņa galvenās rakstura īpašības, ne vēsts vairs no senās atkiātibas un vaļsirdības. Pietiek ar visniecīgāko iemeslu, piemēram, kaut vai tikai ievaicāties, ko viņš gribētu ēst pusdienās, lai jau viņš izteiktu vēlēšanos no manis šķirties. Vakarvakarā, kad dvīnīši viņam mīļi lūdza iedot divus pensus, ar ko nopirkt «citronledenītes» — vietējo kārumu —, viņš pret tiem vērsa austeru nazi!

Es ludzu misteru Tredlsu būt iecietīgam pret mani, ja izplūslu šādos sīkumos. Bez tiem misteram T. būtu tiešām grūti iedomāties manu sirdi plosošo stāvokli.

Vai varu uzdrošināties tagad atklāt misteram T., ar kādu nolūku rakstu šo vēstuli? Vai es drīkstu cerēt uz viņa draudzīgu līdzjūtību? O, jā! Es pazīstu viņa sirdi!

Mīlošu aci, ja tā vēl ir sievietes acs, nav viegli apmānīt. Misters Mikobers brauc uz Londonu. Sorit pirms brokastīm, lai kā viņš centās ar roku aizslēpt adreses kartīti, kuru piestiprināja pie brūna čemodāna — seno laimīgo dienu liecinieka —, uztrauktas sievas ērgļa acs tomēr notvēra skaidri uzzīmētus «d, o, n». Diližansa galapunkts ir Vestendā pie viesnīcas «Zelta krustceles». Vai es drīkstu karsti lūgt misteru T. satikties ar manu neceļos noklīdušo viru un mēģināt to vest pie prāta? Vai es drīkstu lūgt misteru T. uzņemties vidutāja lomu starp misteru Mikoberu un viņa izmisumā kritušo ģimeni? O, nē! Tas būtu pārāk liels pakalpojums!

Ja misters Koperfīlds vēl atceras mani — ģimenes māti, ap kuras galvu nevijas slavas vainagi, — varbūt misters T. uzņemtos pūles un nodotu viņam manā vārdā sveicienus un tādu pašu lūgumu? Uz vienu .es paļaujos — ka misters T. būs tik laipns un turēs visu vislielākajā noslēpumā, un nekādā gadījumā ne ar pušplēstu vārdiņu neieminēsies par to mistera Mikobera klātbūtnē. Ja misteram T. ienāktu prātā man atbildēt (kas gan šķiet pārāk neticami), tad vēstulei, adresētai E. M. Kenterberijas pasta kantorī uz pieprasījumu, varētu but mazāk nepatīkamas sekas, nekā adresējot tieši uz dzīvesvietu tai, kura lielā izmisumā raksta šīs rindas un ir

mistera Tomasa Tredlsa uzticama draudzene

uri pazemīga lūdzēja —

EMMA MIKOBERA.»

—   Nu, ko tu saki par to vēstuli? — ievaicājās Tredlss, paceldams acis uz mani, kad biju jau divas reizes to izlasījis.

—   Un ko tu saki par to otru? — es atvaicāju, jo, saraucis uzacis, viņš joprojām vēl urbās tajā.

—   Man šķiet, Koperfīld, ka šīs vēstules — kā viena, tā otra — slēpj sevī kaut ko vairāk nekā mistera un misis Mikoberu parastā korespondence, bet, ko īsti, — netieku gudrs. Abi viņi raksta no tīras sirds, bez savstarpējas sazināšanās, par to es nešaubos. Nabaga sievišķis! — To viņš sacīja par misis Mikoberu, un mēs, blakus nostājušies, salīdzinājām abas vēstules. — Vismaz jāapžēlojas par viņu un jāaizraksta, ka mēs katrā ziņā centīsimies satikties ar misteru Mikoberu.

Es atbalstīju Tredlsa nodomu — jo labprātāk tāpēc, ka pret misis Mikoberas pirmo vēstuli biju izturējies pārāk nevērīgi, ko tagad nožēloju. Kā jau minēts, es savā laikā diezgan daudz par to tiku domājis, bet, būdams ļoti aizņemts pats ar savām darīšanām, turklāt pazīdams labi šn ģimeni un vēlāk nekā vairs par to nedzirdēdams, pēdīgi biju pavisam aizmirsis šo vēstuli. Par Mikoberiein es tomēr vienu otru reizi iedomājos, bet galvenokārt es prātoju par to, kādus «pekuniārus aizņēmumus» tie paspējuši izdarīt Kenterberijā, un arī to atcerējos, cik neveikli misters Mikobers jutās manā priekšā, kopš bija iestājies par rakstvedi pie Ūrijas ITīpa.

Un tā es savā un Tredlsa vārdā uzrakstīju misis Mikoberai nomierinošu vēstuli, un mēs abi zem tās parakstījāmies. Iedami uz pilsētu, lai nodotu vēstuli pastā, mēs ar Tredlsu vēl gari jo gari par to pārrunājām, izminējāmies dažnedažādas varbūtības, kuras še neatkārtošu. Pēcpusdienā pieaicinājām savā apspriedē arī tanti, bet citu neko neizspriedām kā vienigi to, ka mums noliktajā laikā noteikti jāierodas uz satikšanos ar misteru Mikoberu.

Kaut gan mēs nonācām pie cietuma stundas ceturksni pirms noteiktā laika, misters Mikobers jau bija tur. Rokas pār krūtīm sakrustojis, viņš stāvēja ar seju pret mūra valni un sapņaini raudzījās augšup uz asajiem režģiem virs mūra, it kā tur būtu savijusies koku zari, kuru ēnā viņš jaunības dienās atpūties.

Mēs gājām klāt un uzrunājām viņu; viņš izskatījās mazliet samulsis un ne tik iznesīgs kā agrāk. Dodamies šai ceļojumā, viņš bija šķīries no tiesu darbinieka melnā tērpa un uzvilcis vecos svārkus un pieguļošās, šaurās bikses, taču senās elegances trūka. Pamazām, ar mums runādamies, viņš gan arvien vairāk un vairāk to atguva, tomēr pat monoklis it kā nekarājās vairs tik graciozi un virskrekla apkakle, kaut apmēros tikpat grandioza kā agrāk, stāvēja mazliet atkārusies.

—   Džentlmeņi! — misters Mikobers iesaucās, kad bijām apsveicinājušies. — Jūs esat īsti draugi, jo īstus draugus pazīst tikai nelaimē. Vispirms atļaujiet apvaicāties par fizisko labklājību — kā jūtas misis Koperfīlda in esse* un misis Tredlsa in posse*, pieņemot, ka mans draugs misters Tredlss vēl nav savienojies ar savu ilgu puķi priekos un bēdās?

Mēs jau pazinām viņa smalko pieklājību un atbildējām ar tādu pašu. Pēc tam viņš vērsa uzmanību uz cietuma valni un iesāka tā: — Ticiet man, džentlmeņi… — bet es iebildu pret tādu ceremoniālu uzrunu un lūdzu saukt mūs vārdos tāpat kā agrāk.

—   Manu dārgo Koperfīld, jūsu sirsnība mani satriec, — viņš atteica un paspieda man roku. — Sāda izturēšanās pret sabrukuša tempļa fragmentu, kas reiz saucās cilvēks — ja atļauts man pašam sevi tā dēvēt —, liecina par sirdi, kas dara godu visai radībai. Gribēju jums sacīt, ka patlaban es nolūkojos uz to kluso mājokli, kur aiztecējušas dažas laimīgākās stundas manā dzīvē.

—   Tās laimīgas, bez šaubām, darīja misis Mikobera? — es ieminējos. — Ceru, ka viņa jūtas labi?

—   Pateicos, — misters Mikobers atteica, un viņa seja apmācās. — Viņa jūtas tā… ne visai labi. Skatiet šo vietu! — misters Mikobers skumji pamāja ar galvu. — Seit pēc daudziem gadiem pirmoreiz no maniem pleciem novēlās pekuniāro saistību slogs un apklusa neciešamās balsis, kas, diendienā skandinot par to, man neļāva brīvi elpot; šeit klauvējiens pie durvīm nevēstīja par kre-

' ditora ierašanos, šeit netika prasīta personiska piedalīšanās tiesā un sūdzētāji — tie netika tālāk par vārtiem. Džentlmeņi! — misters Mikobers izsaucās. — Kad dzelzs margojums, kas augšā grezno šo ķieģeļu mūri, meta ēnu uz grantētā laukuma, es redzēju, kā mani bērni laipoja pa režģainajiem ēnu rakstu labirintiem, vairīdamies tumšo plankumu. Man katrs akmentiņš še ir pazīstams un tuvs. Ja es nespēju slēpt savu vājību, jūs sapratīsiet mani un piedosiet man.

—   Kopš tiem laikiem mums visiem dzīvē notikušas pārmaiņas, mister Mikober, — es piemetināju.

—   Mister Koperfīld, — ar rūgtumu atteica misters Mikobcrs, — kad es mitu šajā patvērumā, tolaik es vēl varēju savam tuvākam acīs skatīties un iedauzīt viņam pakausi, ja viņš mani apvainotu. Bet nu starp mani un manu tuvāko vairs nevar būt šo brīnišķīgo attiecību!

Noskumis, sagumis misters Mikobers novērsās no cietuma un, ieķēries ar vienu roku manā, ar otru Tredlsa piedāvātajā elkonī, soļoja ar mums kopā projām.

—   Ir daži robežstabi ceļā uz kapu, — misters Mikobers, maigus skatienus pār plecu atpakaļ raidīdams, klāstīja, — pie kuriem ikviens cilvēks, ja vien šāda vēlēšanās nebūtu bezdievīga, vēlētos pakavēties uz visiem laikiem. Tāds ir šis Sols manā raibajā mūžā.

—   Jums slikts garastāvoklis, mister Mikober, — Tredlss ieminējās.

—   Jums taisnība, ser, — misters Mikobers atzinās.

—   Taču, jādomā, ne tāpēc, ka jums radusies nepatika pret jurisprudenci? — Tredlss turpināja. — Es pats taču arī esmu jurists, kā zināt.

Misters Mikobers uz to neatbildēja ne vārda.

—   Kā klājas, mister Mikober, mūsu draugam Ilīpam? — es pēc brīža ievaicājos.

—   Manu dārgo Koperfīld, — misters Mikobers attrauca, spēji uzbudinādamies un kļūdams bāls vaigā, — ja jūs apvaicājaties par manu darba devēju kā par savu draugu, es varu šo faktu tikai nožēlot, bet, ja jūs apvaicājaties par viņu kā par manu draugu, atļaujiet man sardoniski pasmīnēt. Lai jūs arī apvaicātos vienalga kādā nozīmē par manu darba devēju, lūdzu, neuzņemiet to kā apvainojumu, ja es aprobežošos tikai ar šādu atbildi: lai nu viņš ir slims vai vesels, bet izskatās viņš pēc lapsas, ja ne pēc paša velna. Atļaujiet man kā privātpersonai par šo tematu plašāk neizteikties, jo kā profesionāli tas mani ir novedis līdz ārprāta robežām.

Es izteicu nožēlu, ka netīšām esmu skāris tematu, kas viņu tik ļoti satrauc,

—   Bet vai es drīkstu vaicāt, neriskējot atkārtot to pašu kļūdu, — kā klājas maniem vecajiem draugiem misteram Vikfildam un mis Vikfīldai?

—   Mis Vikfīlda ir un vienmēr ir bijusi pilnības un gaismas iemiesojums, — misters Mikobers atbildēja piesarkdams. — Viņa, dārgo Koperfīld, ir vienīgais gaismas stars manā posta dzīvē. Cieņā un godbijībā es noliecu galvu šās jaunās lēdijas priekšā, es apbrīnoju viņas raksturu, es dievinu šo mīlestības, uzticības un labsirdības cēlāko paraugu!… Nāciet, — viņš piebilda, — paiesim kaut kur nomaļus, jo patlaban patiešām esmu tādā stāvoklī, ka nespēju pār sevi valdīt.

Mēs iegriezāmies kādā šaurā šķērsieliņā; te viņš izvilka no kabatas mutautiņu un atspiedās ar muguru pret kādu sienu. Ja es uz viņu noraudzijos tikpat drūmi kā Tredlss, tad gan mūsu sabiedrība nebija uzmundrinoša.

—  Tāds mans liktenis! — misters Mikobers iesaucās, apspiezdams neviltotas asaras, un likās, ka viņš pat šņukst ar zināmu eleganci — tāpat kā senāk. — Tāds ir mans liktenis, džentlmeņi, ka cēlākās jūtas, ar kādām daba būs apveltījusi, vēršas pret mani kā pārmetumi. Mani dziļas cieņas pilnie cildinājumi, kuri domāti mis Vikfīldai, ir asu bultu spiets, kas caurdur manu sirdi. Labāk atstājiet mani un ļaujiet man kā klaidonim mētāties vienam pa plašo dieva pasauli. Gan jau tārpi manas lietas nokārtos drīz jo drīz.

Neveltīdami vērību šim uzaicinājumam, mēs stāvējām turpat, līdz viņš beidzot noglabaja mutautiņu, pastūma augstāk stīvināto apkakli un, lai maldinātu garāmgājējus, kas nejauši varētu viņu ievērot, sašķiebis cepuri uz vienas auss, sāka dungot kādu melodiju. Tad es ieminējos — ko varēja zināt, kas notiktu, ja mēs zaudētu viņu tagad no redzes loka! — ka viņš man sagādātu lielu prieku, ja brauktu līdzi uz Haigetu iepazīties ar manu tanti; apsolīju arī naktsmājas.

—  Jūs pagatavosiet mums glāzi sava lieliskā punša, — es sacīju, — un, atcerēdamies vecos labos laikus, aizmirsīsiet to, kas patlaban nospiež jūsu sirdi.

—   Vai arī, ja draugu līdzjūtība jūs varētu iepriecināt, jūs varbūt dalītos savās bēdās ar mums, mister Mikobcr, — Tredlss piesardzīgi ieminējās.

—  Džentlmeņi, — misters Mikobers attrauca, — dariet ar mani, ko gribat! Es esmu salmiņš jūras bangās, uz visām pusēm mani svaida elefanti… atvainojiet, lūdzami, es gribēju sacīt — elementi.

Mēs atkal rokrokā soļojām tālāk, paspējām pēdējā mirklī vēl iesēsties pasta ratos un bez kādiem starpgadījumiem laimīgi nokļuvām Haigetā. Es jutos ļoti neveikli, nevarēju saprast, ko varētu runāt, ko darīt; acīmredzot arī Tredlsam klājās tāpat. Misters Mikobers gandrīz visu laiku šķita iegrimis smagās pārdomās. Brīžam gan viņš it kā mēģināja izslieties staltāk, uzdungoja pa aprautam fragmentam no kādas ārijas, bet viņa melanholija šķita jo nospiedošāka, jo bramanīgāk viņš sašķieba cepuri, saceldams apkakli vai līdz acīm.

Doras slimības dēļ mēs negājām vis pie manis, bet uz tantes māju. Tante saņēma misteru Mikoberu ļoti sirsnīgi. Misters Mikobers noskūpstīja viņai roku, tad paklusām aizvirzījās pie loga un, atkal izņēmis kabatlakatiņu, izcīnīja smagu iekšēju cīņu.

Misters Diks bija mājās. Viņš pēc dabas bija tik ārkārtīgi līdzjūtīgs pret ikvienu, kam klājās grūti, un tik ātri prata atklāt šādus cilvēkus, ka piecās minūtēs viņš reizes desmit jau bija paspiedis misteram Mikoberain roku. Misteru Mikoberu viņa nospiestībā tik ļoti aizkustināja šī siltā līdzjūtība, ko viņam parādīja gluži svešs cilvēks, ka līdz ar katru jaunu rokasspiedienu viņš atkārtoja:

—  Manu dārgo ser, pat nezinu, kā jums pateikties! — Tas atkal savukārt iejūsmoja misteru Diku, un viņš ņēmās vēl dedzīgāk izrādīt savu līdzjūtību.

—   Sā džentlmeņa sirsnība, — misters Mikobers sacīja manai tantei, — ja jūs, cienītā kundze, atļaujat lietot izteicienu no mūsu parupjā nacionālā sporta leksikas, — notriec mani pie zemes. Cilvēku, kas, cīnīdamies ar dzīves grūtībām, ir nonācis strupceļā un zaudējis dvēseles mieru, šāda uzņemšana var tiešām apmulsināt.

—   Mans draugs misters Diks nav ikdienišķs cilvēks, — tante lepni atteica.

—   Par to es nešaubos, — misters ,Mikobers apliecināja.

—   Dārgo ser! — (Jo misters Diks viņam atkal spieda roku.) — Jūsu sirsnība mani dziļi aizkustina.

—   Kā jūs jūtaties? — misters Diks bažīgi apvaicājās.

—   Ne visai labi, dārgo ser, — nopūzdamies atteica misters Mikobers.

—   Jums vajag saņemties, — misters Diks sacīja, — un mēģināt uzmunokināties, cik iespējams.

Misteru Mikoberu gluži apbūra šie draudzīgie vārdi un arī tas, ka atkal viņš juta mistera Dika roku savējā.

—   Man ir bijis lemts, — viņš piezīmēja, — dzīves raibajā panoramā sastapt arī dažu labu oāzi, bet nekad tik za|u un spirdzinošu kā šo!

Citā reizē tas viss būtu mani droši vien uzjautrinājis, bet es jutu, ka rnēs visi esam tādi kā saspringti, kā norūpējušies, un ar bažīgu nemieru vēroju misteru Mikoberu — viņš acīm redzami svārstījās starp tieksmi atklāt kaut ko un pretēju tieksmi — neatklāt neko. Tredlss, acis iepletis, sēdēja uz pašas krēsla maliņas; mati viņam bija saslējušies gaisā vēl spītīgāk nekā parasti, viņš pārmijus raudzījās te gndā, te uz misteru Mikoberu, bet runāt nerunāja ne vārda. Tantes gudrās acis, es redzēju, tāpat vēroja jauno viesi, tomēr viņa bija atjautīgāka par mums, jo visu laiku neatlaidīgi risināja sarunu, un misters Mikobers bija spiests runāt, vai tas viņam patika vai ne.

—   Jūs esat mana audžudēla sens draugs, — viņa sacīja, — žēl, ka neesmu iepazinusies ar jums agrāk.

—   Cienītā kundze, — misters Mikobers atbildēja, — ari es nožēloju, ka man nav bijis gods pazīt jūs manas dzīves agrākaj a perioda, jo es ne vienmēr esmu bijis tads vraks, kadu jūs mani patlaban redzat.

—   Ceru, ka misis Mikoberai un jūsu bērniem klājas labi, ser? — tante apvaicājās.

Misters Mikobers nokāra galvu.

—   Viņiem klājas tik labi, cik labi nu var klāties izstumtiem un izraidītiem, — viņš pēc brīža ar izmisumu noteica.

—   Dievs lai jums žēlīgs, ser! — strupi un strauji, kā paradusi, iesaucās tante. — Par ko jūs īsti runājat?

—   Manas ģimenes eksistence, kundze, — misters Mikobers turpināja, — karājas mata galā. Mans darba devējs …

Te misters Mikobers, man par lielu nepatiku, aprāvās un sāka mizot citronus, kurus biju nolicis viņam priekšā līdz ar visu citu, kas vajadzigs punša pagatavošanai.

—  Jūsu darba devējs, jūs teicāt… — misters Diks laipni atgādināja, viegli paraustīdams viņu pie rokas.

—   Dārgo ser, jūs man atgādinājāt. Pateicos jums, — misters Mikobers atsaucās, un atkal viņi apmainījās rokasspiedieniem. — Mans principiāls, kundze, misters Hīps reiz pagodināja mani ar šādiem vārdiem: ja es nebūtu iestājies pie viņa darbā un nesaņemtu no viņa algu, tad

man vajadzētu staigāt apkārt pa visu zemi kā kumēdiņu rādītājam, zobenu rijējam un ugunsspjāvējam. Lai ko es varētu iebilst, ir ļoti iespējams, ka maniem bērniem tiešām nāksies pelnīt maizes kumosu ar kūleņu mešanu un misis Mikoberai būs lemts viņu nedabisko ākstīšanos pavadīt ar leijerkastes mūziku.

Mistera Mikobera nejaušais, bet izteiksmīgais žests ar nazi gaisā lika saprast, ka viņa ģimeni piemeklēs tāds liktenis, kad viņa paša vairs nebūs starp dzīvajiem; gluži izmisis viņš ķērās atkal pie citronu mizošanas.

Tante, atmetusies ar elkoņiem uz mazā, apaļā galdiņa, pie kura allaž sēdēja, uzmanīgi vēroja misteru Mikoberu. Lai cik pretīgi un nepatīkami ir ievilkt cilvēku lamatās un piespiest, lai viņš atklāj to, ko no laba prāta negrib atklāt, tomēr šai brīdi es būtu mēģinājis to darīt, ja vien nepamanījis, ka viņa rīcība, stājoties pie punša sagatavošanas, kļūst pavisam dīvaina: citrona mizas viņš iemeta tējkannā, cukuru uzbēra uz sveču tīrāmo šķēru paplātītes, spirtu salēja kādā tukšā krūzē un no svečtura centīgi mēģināja izliet verdošu ūdeni. Es redzēju, ka krīze vairs nav tālu, — un klāt tā arī bija. Ar troksni sagrūdis kopā visus piederumus, visus traukus, viņš piecēlās, izvilka kabatdrāniņu un saka nevaldāmi raudāt.

—   Mīļo Koperfīld, — viņš iesaucās, turēdams mutautu pie acīm, — šajā darbā vairāk nekā jebkurā citā ir nepieciešams dvēseles miers un pašcieņa! Patlaban neesmu spējīgs to veikt. Pilnīgi izslēgts!

—   Kas tad īsti plosa jūsu sirdi, mister Mikober? Lūdzams, runājiet jel beidzot! — es uzstāju. — Jūs taču esat starp draugiem.

—   Starp draugiem, seri — misters Mikobers atkārtoja, un viss, kas viņā bija krājies, nu izlauzās uz āru. — Ak dievs! Tā jau ir tā liela, ka atrodos starp draugiem, tāpēc jūs mani arī redzat tādā dvēseles stāvoklī kā patlaban. Kas mani plosa, džentlmeņi? Viss, viss plosal Neģēlība — lūk, kas plosal Zemiskums — lūk, kas plosa! Krāpšana, blēdības, nodevība — lūk, kas plosal Un visas šīs nejauclbas kopā saucas — HIPSI

Tante sasita rokas, mēs visi, kā spoku ieraudzījuši, pietrijkāmies kājās.

' — Cīņa ir galā! — misters Mikobers turpināja, nikni vēcinādams kabatlakatiņu un ik pa brīdim izstiepdams uz priekšu abas rokas, irdamies ar tām gaisā, it kā patlaban peldētu pa necilvēcisku grūtību viļņiem. — Tālāk tā dzīvot vairs nevar! No manis palicis nožēlojams cilvēka grausts, esmu zaudējis visu, kas dzīvi varētu darīt ciešamu. Kopš es atrodos šā velnišķīgā nelieša dienestā, esmu kļuvis tabu — nolādētais, kam nedrīkst pieskarties. Atdodiet man sievu, atdodiet man bērnus, radiet atkal Alikoberu no šā nožēlojamā grausta, kas stāv jūsu priekšā manis paša zābakos, un tad — lai notiek! — lieciet man kaut vai zobenu norīt — es to darīšu. Ar lielāko prieku!

Ka cilvēks var tik ārkārtīgi uzbudināties, to nebiju vēl redzējis. Es mēģināju viņu nomierināt, lai taču beigās dzirdētu kaut ko saprātīgu, bet viņš iedegās arvien vairak un vairāk un negribēja dzirdēt ne vārda.

—   Nevienam es nesniegšu roku, — misters Mikobers runāja aizelsdamies, aizvilkdamies un rīstīdamies, it kā būtu iekritis aukstā ūdenī, — līdz nebūšu… samalis miltos… šo nešķīsto mūdzi… HIPIJI Es negribu baudīt neviena viesmīlību, līdz nebūšu… piespiedis Vezuvu… izvirst… degošu lavu pār šo… izvirtušo neģēli… HIPU! Man kakls aizžņaugsies… baudot spirdzinošus dzērienus zem šā jumta… it sevišķi punšu… ja es iepriekš… nebūšu aizžņaudzis rīkli… tā, ka acis no pieres… spiežas ārā … tam bezgodim … melim un krāpniekam… HĪPAM! Ne ar vienu es negribu… satikties… runāt… nekur… negribu apmesties… pirms… nebūšu samalis… smalkos miltos… šo… visos laikos visneķītrāko… zvēresta lauzēju… šo liekulīgo svētuli… HIPU!

Man patiesi uzmācās bailes, ka tik viņš nenomirst tepat uz vietas. Kā viņš cīnījās pa šo nesakarīgo frāžu biezokni, kā viņš, tiklīdz juta, ka ar mokām izlauztais ceļš jau tuvojas Hīpa vārdam, sāka it kā nemaņā rīstīties ap to un kā viņš beidzot ar pilnīgi neticamu spēku izkliedza šo vārdu — šaušalas pārņēma, to redzot un dzirdot, bet, kad viņš vienos sviedros pēdīgi sabruka uz krēsla un paskatījās uz mums, viņš tiešām izskatījās pēc cilvēka, kas nomocījies līdz pēdējam: viņa sejā cita pēc citas parādījās visneiespējamākās krāsas, kakla muskuļi raustījās krampjos, it kā viņš steigā ritu kaut kādas lodes citu pēc citas un pēc tam tās visas sašautos pierē. Es gribēju viņam kaut kā palīdzēt, bet viņš atvēcinājās no manis un negribēja nekā dzirdēt.

—   Nē, Koperfīld! Nerunājiet ar mani… kamēr… mis Vikfīldai.,. nebūs.,, gandarīts… tas ļaunums, ko…

viņai nodarījis šis neredzētais briesmonis… HIPS! — (Esmu pārliecināts, ka viņš pat trīs vārdus nebūtu spējis izteikt, ja šis vārds neslēptu sevī kādu brīnumspēku.) — Dziļš noslēpums… visai pasaulei… tieši pēc nedēļas… ap brokastu laiku… visiem klātesošiem… katrā ziņā … ierasties… arī godājamai tantei… un … ē… šim laipnajam džentlmenim… Kenterberijas viesnīcā… kur… misis Mikobera un es… kopā nodziedāsim … «Senās dienas»… un es noraušu… masku… šim riebīgajam nelietim… HĪPAM! Ne vārda vairs… es nerunāšu… neklausīšos … nekādos mierinājumos… nevaru… uzturēties sabiedrībā… kamēr vēl staigāju… vienu taku ar… nolādēto… noziedznieku… HĪPU1

Pēdējā izmisīgā kliedzienā atkārtodams šo maģisko vārdu, kas visu laiku viņu bija spēcinājis, misters Mikobers izskrēja pa durvīm, bet mēs palikām satraukti, apstulbuši, pārsteigti — neko daudz labākā stāvoklī kā viņš pats. Tomēr pat šādā reizē viņš nebija spējis pārvarēt kaislību uz vēstuļu rakstīšanu, jo mēs vēl nebijām atjēgusies no satraukuma, apstulbuma un pārsteiguma, kad man jau atnesa šādu idillisku zīmīti no tuvējā traktiera, kurā viņš bija iegriezies, lai to uzrakstītu:

<rĀrkārtīgi slepeni un konfidenciāli.

Dārgo ser!

Lūdzu, nododiet pazemīgas atvainošanās apliecinājumu savai brīnišķīgajai tantei sakarā ar manu nesavaldīgo izturēšanos. Sis vulkāna izvirdums, par kuru jau sen liecināja kūpošie dumu mutuļi, bija ilgu iekšēju ciņu rezultāts. To vieglāk ir saprast neka par to runāt.

Ceru, ka es pietiekami skaidri izteicu savu vēlēšanos tieši pēc nedēļas redzēt Jūs Kenterberijas viesnīcā, kur kādreiz misis Mikoberai un man bija gods, apvienojot mūsu balsis ar Jūsējo, dziedāt nemirstīgā, Tvīda's izauklētā akcīznieka* pazīstamo dziesmu.

Kad būšu izpildījis savu pienākumu — veicis reparācijas aktu, kas vienigais var ļaut man skatīties acīs savam tuvākam, — es aiziešu nebūtībā. Es vēlētos, lai tad man ierādītu vienkāršu miera vietu, «Kur klusa krēsla kapu rindas klāj Un mūsu senči mūža miegā dus»,*

ar vienkāršu uzrakstu VILKINSS MIKOBERS.»

## L NODAĻA

Mistera Pegotija sapnis piepildās.

Bija pagājuši jau daži mēneši kopš mūsu sarunas ar Martu upes krastā. Visu šo laiku es viņu netiku ne reizi redzējis, tomēr ar misteru Pegotiju viņa sazinājās diezgan bieži. Viņas centīgā līdzdalība meklēšanā bija palikusi bez sekmēm; no visa, ko misters Pegotijs man bija stāstījis, es varēju secināt tikai to, ka līdz pat šim laikam viņam nav izdevies izdibināt neko tādu, kas dotu jel mazāko nojausmu par Emīlijas likteni. Jāatzīstas, man nebija vairs cerību, ka meklēšanai būs kādi panākumi, un manī arvien dziļāk un dziļāk iesakņojās doma, ka viņa ir mirusi.

Taču misters Pegotijs palika stingrs savā pārliecībā. Cik man zināms — un es ticu, ka man viņš savu goda sirdi atvēra kā grāmatu, — misters Pegotijs ne mirkli nešaubījās, bet svētbijigi ticēja, ka atradis pazudušo. Viņa pacietība bija neizsīkstoša. Un, kaut gan es drebēju, iedomādamies, kas tās būtu par sāpēm viņam, ja vienā jaukā dienā viņa dziļā pārliecība saņemtu triecienu, tomēr, redzot, cik svēta ir viņa ticība, cik stingri tā noenkurojusies viņa skaidrajā sirdī, es ar katru dienu sajutu pret viņu jo dziļāku cieņu un godbijību.

Vecais zvejnieks nebija no tiem laiskajiem, kas tikai paļāvīgi tic uz labu izdošanos, bet paši neko nedara. Visu savu mūžu viņš bija strādājis un cīnījies cik spēdams, saprazdams, ka nevar salikt rokas klēpī un gaidīt, ka palīdzība nāks no kāda cita. Es zināju, ka viņš dažu labu reizi naktī devies uz Jārmulu, iedomādamies, ka tur šādu vai tādu iemeslu dēļ varbūt nav iededzināta svece logā. Es zināju, ka, izlasījis avīzē kaut ko, kas varētu attiekties uz Emīliju, mans vecais draugs ņēma savu spieķi un nostaigāja desmitiem jūdžu. Uzzinājis to, ko dzirdēju pie mis Dārtlas, viņš devās jūrā un aizbrauca uz Neapoli. Visus šos ceļojumus viņš veica bez jebkādām ērtībām, jo stingri ierobežoja savus izdevumus, taupīdams naudu gadījumam, ja Emīlija atrastos. Un visā šai garajā rūpju un neziņas laikā es netiku dzirdējis viņu žēlojamies, es netiku dzirdējis, ka viņš sūdzētos par nogurumu vai izmisumu.

Kopš bijām apprecējušies, Dora ar misteru Pegotiju redzējās diezgan bieži un ļoti viņu iemīļoja. Pat tagad viņš man acu priekša; redzu, kā viņš stāv netālu no dīvānā ar savu vienkāršo cepuri rokā un manas meitenītessievas zilas acis bijīgā apbrīnā raugās viņam pretī. Vai arī: mijkrēšļa stundā viņš atnācis ar mani parunāt, es uzaicinu viņu ārā izkūpināt pīpi, un tad mēs abi krustām šķērsām lēni pārstaigājam mūsu dārzu; vai arī cita aina: viņa tukšais, pamestais mājoklis, kas manām bērna acīm šķita tik silts un omulīgs, sevišķi vakaros, kad iekšā kurējās pavards, bet ārā gaudoja vēji.

Kādu vakaru, atnācis ap šo pašu laiku, viņš man pastāstīja, ka iepriekšējā vakarā, kad izgājis pastaigāt, netālu no savām mājām saticis Martu, kas gaidījusi tieši viņu; Marta lūgusi, lai viņš nekādā ziņā tagad neatstājot Londonu, lai gaidot, kamēr viņa atkal ieradīšoties.

—   Vai viņa sacīja, kādēļ? — es apvaicājos.

—   Es jau prasīju gan, māster Deivij, — misters Pegotijs atteica, — bet, nerunīga kā arvien, viņa tūlīt aizgāja, tikko biju nosolījies paklausīt.

—   Bet vai to viņa nepateica, kad jūs varat cerēt ar viņu atkal tikties? — es vēl taujāju.

—   Nē, māster Deivij, — viņš sacīja, domīgi pārvilkdams ar roku pār seju. — Es apprasījos gan par to, bet tas esot vairāk (tā viņa teica), nekā viņa varot sacīt.

Pārāk ilgi jau biju centies uzturēt misterā Pegotijā cerības, kuras karājās mata galā, tāpēc šoreiz tikai pateicu, ka, manuprāt, viņi redzēsies drīz. Cerības, kādas man pēc dzirdētā modās, es paturēju pie sevis, jo tās bija pārāk nenoteiktas.

Kādu vakaru nedēļas divas vēlāk es viens pats pastaigājos pa dārzu. So vakaru atceros labi. Nedēļas beigās misters Aikobers mūs gaidīja Kenterberijā. Visu dienu bija lijis, un gaiss turējās mitrs; koku slapjās un smagās lapas izskatījās kā piebriedušas. Lietus vairs nelija, kaut arī debesīs vēl blīvējās melni mākoņi, un putni, nezaudēdami cerību, jau sāka jautri čivināt. Kamēr es pastaigājos, krēsla ap mani sabiezēja arvien vairāk, putnu sīkās balstiņas apklusa un iestājās tas īpatnējais klusums, kāds uz laukiem mēdz valdīt šādos vakaros, kad kokiem nedreb ne lapiņa, tikai retumis no zariem nokrīt pa smagai lāsei. .' Mūsu namiņam vienā pusē bija taciņa, kurai pāri liecās efeju stīgas, un no dārza, kur staigāju, caur tām varēju pārredzēt ceļu mūsu mājas priekšā. Domādams par dažnedažādām lielām, nevilšus pametu acis caur efejām un ieraudzīju viņā pusē kādu sievieti vienkāršā apmetnī. Viņa nepacietīgi paliecās uz manu pusi un māja ar roku.

—   Marta! — es iesaucos un steidzos viņai pretī.

—   Vai jūs varat nākt man līdzi? — Marta vaicāja uztrauktā čukstā. — Es biju pie viņa, bet viņa nav mājās. Es uzrakstīju, kur viņam jāierodas, un pati ar savu roku noliku zīmīti uz viņa galda. Tur man sacīja, ka viņš drīz pārnākšot. Man ir jaunas ziņas, ko pastāstīt. Vai jūs varat man tūlīt nākt līdzi?

Atbildes vietā es bez kavēšanās izgāju pa vārtiņiem uz ceļa. Ar strauju rokas kustību likdama man saprast, lai es paciešos un nekā neprasu, Marta, sāka iet Londonas virzienā, no kurienes, kā noputējušās drānas liecināja, viņa bija nākusi kājām, ļoti steigdamās.

Es apvaicājos, vai mēs arī ejam turp, un, kad Marta ar ašu galvas mājienu to bija apstiprinājusi, atkārtodama iepriekšējo žestu, es apturēju kādu važoni, kas tukšā brauca mums garām, un mēs iekāpām ratos. Uz manu vaicājumu, kurp važonim jābrauc, Marta atbildēja: — Uz Goldenskvēra apkaimi! Bet ātri! — un, ierāvusies ratu stūrītī, ar trīcošu roku aizsedza seju, bet ar otru vēlreiz brīdinoši pamāja, it kā nespēdama paciest balss skaņas.

šī noslēpumainība satrauca un mulsināja — te manī iedegās cerība, te atkal uzmācās bailes —, un es jautājoši uzlūkoju Martu, tomēr, redzēdams, ka viņa stūrgalvīgi noņēmusies klusēt, un sajuzdams sevī gandrīz tādu pašu vēlēšanos, es necentos pārtraukt klusumu. Mēs braucām, ne vārda nepārmīdami. Brīžam Marta paskatījās pa logu ārā, it kā domādama, ka mēs par lēnu braucam, kaut gan braucām ļoti ātri, tad atkal ievilkās atpakaļ savā kaktiņā un klusēja kā iepriekš.

Goldenskvēra viņas norādītajā vietā mēs izkāpām no karietes, un es važonim liku uzgaidīt — nevarēja zināt, vai viņš vēl nebūs vajadzīgs. Mani pie rokas saņēmusi, Marta steigšus iegriezās drūmā ielā, kādu šai pilsētas daļā nav mazums; agrāk tās dižojušās ar lepnām turīgu ģimeņu savrupmājām, kas tagad, galīgi nolaistas, novecojušas, tiek iznomātas trūcīgiem ļaudīm. Ievedusi mani vienas šādas mājas atvērtajās durvīs, viņa palaida vaļā manu roku un lika sekot sev augšup pa kailajām kāpnēm, pa kurām kā jūras kanālu visi iemītnieki varēja nokļūt lejā uz ielas.

Mājā iedzīvotāju bija tik daudz kā bišu stropā. Mums ejot pa kāpnēm, ik mirkli vērās vaļā dzīvokļu durvis un tanīs parādījās īrnieku galvas, dažus no viņiem mēs satikām arī kāpnēs. Vēl būdams uz ielas, biju paraudzījies augšup logos un pamanījis tajos sievietes un bērnus pār puķupodiem lūkojamies un leju; bija manāms, ka mēs csarn piesaistījuši viņu uzmanību, jo šie arī bija gandrīz tie paši novērotāji, kas parādījās durvīs. Kāpnes bija varenas, ar parketa kāpieniem un masīvām margām no kāda tumša koka; karnīzēs virs durvīm bija izgriezti augļi un puķes; palodzes bija ļoti platas. Tomēr visi šie senās greznības liecinieki tagad atradās pavisam nožēlojamā stāvoklī: viss bija apsūbējis un netīrs, grīdas no vecuma un mitruma bija gluži satrunējušas, un staigāšana pa tām vietvietām bija ne tikvien nedroša, bet pat bīstama. Bija jau mēģināts, cik vēroju, ieplūdināt jaunas asinis šais izdēdējušās miesās: vietvietām smalkajos senlaiku kokgrebumos rēgojās rupji labojumi, bet tas atgādināja izputējuša veca aristokrāta precības ar vienkāršu nabaga skuķi, un šās neizdevušās savienības dalībnieki tiecās nepatikā atrauties viens no otra. Daži no kāpņu telpas gala logiem bija pa daļai vai pavisam aiznagloti ciet. Kurš vēl bija palicis neaiznaglots, tajā nebija nevienas veselas rūts; pa izdrupušu rāmju ietvertajiem logu caurumiem, kā likās, slikts gaiss no ielas gan plūda iekšā, bet neplūda ārā, un pa tiem es varēju ielūkoties citās tikpat nožēlojamās mājās, bet lejā vērot nejauku pagalmu, kurā acīmredzot sabēra visas mājas atkritumus.

Mēs uzgājām pašā augšējā stāvā. Divas vai trīs reizes man likās, ka pustumsā būtu pamanījis pa priekšu plandāmies kādas sievietes apģērbu, kura arī devās augšup. Kad nogriezāmies, lai uzkāptu pēdējo kāpņu posmu, kas mūs vēl šķīra no jumta telpām, skaidri saskatījām šo sievieti uz mirkli apstājušos pie kādām durvīm. Viņa nospieda rokturi un iegāja iekšā.

— Ko tad tas nozīmē? — Marta iečukstējās. — Viņa taču iegāja manā istabā. Es to sievieti nemaz nepazīstu.

Es gan viņu pazinu. Pārsteigts biju atklājis, ka ta ir mis Dārtla.

Dažos vārdos paskaidroju savai ceļabiedrei, ka šo lēdiju esmu redzējis kādreiz agrāk, un, tikko biju to pateicis, mēs jau izdzirdām istabā viņas balsi, kaut gan vārdus tādā .attālumā nevarējām saprast. Marta uzmeta man iz. brīnītu skatienu, atkārtoja savu agrāko žestu un klusi veda mani pa kāpnēm tālāk; pa mazām sāndurtiņām, kurām laikam nemaz nebija atslēgas, jo tās atvērās, viegli pagrūžot, mēs nokļuvām tukšā jumtistabiņā ar zemiem, klipiem griestiem — telpa nebija neko lielāka par krietnu skapi. So skabūzlti un istabu, ko Marta nosauca par savējo, savienoja mazas durtiņas, kas patlaban stāvēja paviru. Te mēs apstājāmies, aizelsušies no kāpšanas, un Marta klusēdama aizlika man roku mutei priekšā. Tik daudz varēju saskatīt, ka blakusistaba ir diezgan plaša, ka tajā atrodas gulta un pie sienām karājas dažas lētas bildītes ar kuģu attēliem. Nevarēja redzēt ne mis Dārtlu, ne arī to personu, ko viņa uzrunāja. Nav šaubu, arī Marta viņas neredzēja, jo es tomēr atrados tuvāk durtiņām.

Uz bridi iestājās nāves klusums. Marta arvien vēl turēja roku man mutei priekšā, otru pacēlusi pie auss, lai labāk saklausītu.

—   Kas man par daļu, ka viņa nav mājāl — Roza Dārtla izaicinoši sacīja. — Man viņa nav vajadzīga. Tā esat jūs, kuru es gribēju redzēt.

—   Mani? — klusa, maiga balss atsaucās.

Sās balss skaņa lika man nodrebēt — tā bija Emīlijas balss!

—  Jā, — mis Dārtla attrauca, — es atnācu paskatīties uz jums. Ko? Jurns taču nebūs kauns rādīt seju, kas ļāvusi jums gūt tādas uzvaras?

Viņas nicinošā balss, tās vēsais skarbums un apvaldītais niknums dzīvi uzbūra viņas tēlu man acu priekšā. Es redzēju viņas liesmojošās, melnās acis, kaislībās izdēdējušo ķermeni, arī balto rētas Svītru pār viņas lūpām es redzēju — tā trīsēja un raustījās, kad viņa runāja.

—   Es atnācu paskatīties, — viņš turpināja, — uz Džeimsa Stīrforta paiju, skuķi, kurš aizbēga ar viņu un gar kuru tagad visi viņas dzimtās pilsētiņas iedzīvotāji trin mēles, paskatīties uz nekaunīgo, iedomīgo un rūdīto dēku meklētāju, kas tieši piemērota tādiem cilvēkiem kā Džeimss Stīrforts! Gribējās redzēt, kā šitāda var izskatīties!

Pēc drānu šalkoņas izklausījās, ka nelaimīgā meitene, pār kuru bira šī izsmiekla krusa, skrien uz durvīm, bet runātāja žigli aizstājas tai ceļā. Tam sekoja mirkļa klusums.

Kad mis Dārtla atkal ierunājās, varēja dzirdēt, kā viņa šņāc caur zobiem un piecērt kāju pret grīdu,

—   Palieciet tepat! — viņa kliedza. — Citādi es sacelšu traci, stāstīšu par jums visai mājai un visai Ielai! No manīs nemēģiniet aizšmaukt, es jau nu gan jūs noturēšu — kaut vai aiz matiem —, es gādāšu, ka pat akmeņi stāsies jums ceja!

Izbiedēti čuksti bija vienīgā atbilde, kas sasniedza manas ausis. Pēc tam atkal iestājās klusums. Nezināju, ko darīt. Lai kā vēlējos iejaukties un pārtraukt šo sarunu, tomēr sapratu, ka man nav tiesību rādīties; vienīgi misters Pegotijs varēja un drīkstēja viņu aizstāvēt. Kad gan viņš atnāks! Es degu nepacietībā.

—   Tā! — Roza Dārtla izsaucās, ļauni iesmiedamās. — Tad beidzot nu es redzu! Ak tu dieniņ, ir gan viņš nožēlojams, ka ļāva sevi noķert tādai liekulei, tādai biklai aitiņai ar nodurtām acīm!

—   Ai, dieva dēļ, apžēlojieties par mani! — Emīlija atsaucās. — Lai kas arī jūs būtu, jūs zināt manu nelaimīgo likteni, un debesu vārdā ludzu: apžēlojieties par mani, ja gribat, ka arī par jums kādreiz apžēlojas!

—   Lai par mani apžēlojas! — otrā attrauca iedegdamās. — Ko gan jūs iedomājaties — kas mums abām varētu būt kopīgs!

—   Nekas cits kā vien tas, ka abas esam sievietes, — Emīlija noteica un sāka rūgti raudāt.

—   Tā nu gan ir pārmērīga iedomība, kas nāk no tik nekrietna radījuma lūpām, — sacīja Roza Dārtla, — un, ja manās krūtīs pret jums būtu vēl kādas citas jūtas, izņemot riebumu un nicinājumu, tad šāds apgalvojums manu sirdi galīgi sasaldētu. Sievietes! Jūs jau nu gan darāt godu sieviešu dzimumam!

—   Es esmu pelnījusi tādu pārmetumu, — Emīlija izsaucās, — tomēr tas ir briesmīgi! Dārgā, dārgā lēdij, iedomājieties, kā es esmu cietusi un cik zemu kritusi! Ai, Marta, nāc atpakaļ! Ak, manas mājas, manas mājas!

Mis Dārtla atsēdās krēslā tieši pret pusatvērtajām durvīm un lūkojās uz leju, it kā Emīlija gulētu uz grīdas pie viņas kājām. Gaisma krita no sāniem, un es varēju skaidri saredzēt viņas nicīgi sašķiebtās lūpas un ļaunās acis, kas alkatīgā uzvaras priekā nespēja novērsties no tās vietas, uz kuru lūkojās.

—   Klausieties, ko jums teikšu! — viņa ierunājās, -rSaVu izlikšanos varat pataupīt tiem muļķiem, ko turpmāk vilināsiet savos tīklos. Vai tiešām jūs domājat mani aizkustināt ar savām asarām? Ne vairāk jūs spētu mani savaldzināt ar saviem smaidiem, jūs, pērkamais radījums!

—   Ak, parādiet taču man kaut mazlietiņ žēlsirdības! — Emīlija šņukstēja. — Esiet jel kaut cik līdzjūtīga, citādi es zaudēšu prātu!

—   Tas vēl būtu mazs sods par jūsu noziegumiem, — Roza Dārtla atsaucās. — Vai jūs maz apjēdzat, ko esat nodarījusi? Vai jums jel kādreiz ienāk prātā māja, kuras laimi esat izpostījusi?

—   Ak, nav ne dienas, ne nakts, kad es nedomātu par to! — Emīlija elsoja; tagad es varēju viņu saredzēt — viņa bija nokritusi ceļos, galva atmesta atpakaļ, bālā seja pavērsta augšup, izmisumā sažņaugtās rokas izstieptas uz priekšu un mati izrisuši pār pleciem. — Nepaiet neviens brītiņš — ne sapnī, ne nomodā —, kad es neredzētu savā priekšā šo dārgo mājokli, kāds tas bija tajās zudušās dienās, kad novērsos no tā uz mūžīgiem laikiem. Ak, mana māja, mana māja! Ai, mans mīļais, mīļais tēvoci! Ja tu būtu zinājis, kādas mokas man sagādās atmiņas par tavu mīlestību toreiz, kad novērsos no visa labā, tu nebūtu arvien ļāvis man izjust savu maigumu, tu kaut vienreiz mūžā būtu sadusmojies uz mani, lai man tiek jelkāds mierinājums! Nē, nav man vairs itin nekāda glābiņa zemes virsū, jo visi viņi mani allaž par daudz mīlējuši!

Viņa nolieca galvu līdz pat grīdai bargās sievietes priekšā un lūgdamās pūlējās satvert viņas tērpa malu.

Roza Dārtla sēdēja nekustīga kā bronzas statuja un raudzījās lejup uz Emīliju. Lūpas viņai bija cieši sakniebtas; likās, ka viņa apzinājās nepieciešamību savaldīties — esmu pilnīgi pārliecināts par to, ko rakstu, — lai nepadotos kārdinājumam paspert ar kaju šo daiļo meiteni. Tagad es skaidri redzēju mis Dārtlu — viss viņas rakstura spēks šķita koncentrēts šajā izteiksmē. Kad beidzot nāks misters Pegotijs?

—   Palūk tikai, ko vēl spēj iedomāties šie nožēlojamie zemes tārpi! — viņa ierunājās, kad pēdīgi bija tiktāl apvaldījusi savu krūšu nikno cilāšanos, ka jau spēja runāt. — Jūsu māja! Kā jums varēja ienākt prātā, ka es tai būtu veltījusi kaut vienu domu! Un kādu gan ļaunumu jūs tam nožēlojamam miteklim spētu nodarīt, ko ar naudu nevarētu atlīdzināt, pie tam vēl bagātīgi? Jūsu māja! Sī māja jūs pārdeva, jūs tikāt nopirkta un samaksāta tāpat kā ikviena cita prece, ar kādām jūsējie mēdz tirgoties.

—   Ai, nerunājiet tā! — Emīlija iekliedzās. — Par mani pašu jūs varat teikt, ko gribat, bet nepiedēvējiet manu kaunu un negodu ļaudīm, kas ir tikpat cienījami kā jūs!

Ja arī juras nav žēlsirdības pret mani, jums jābūt cienībai pret viņiem, ja esat lēdija.

—   Es runāju, — mis Dārtla turpināja, neievērodama šo lūgumu un pavilkdama sava ģērba malu nost, lai Emīlija neaptraipītu to ar savu pieskaršanos, — es runāju par viņa māju — to, kurā es pati dzīvoju. Lūk, — viņa izsaucās, izstiepusi roku un ar nicinošu izsmieklu nolūkodamās lejup uz saļimušo meiteni, — ir gan cienīgs iemesls, lai sāktos šķelšanās starp māti — dzimušu lēdiju un dēlu — džentlmeni, lai bēdas pārmāktu namu, kur šo skuķi nevarētu paciest pat kā trauku mazgātāju, lai sētu dusmas, žēlabas, pārmetumus! Jūs esat dubļu pika, kas pacelta upes malā, lai to uz stundiņu izlietotu un tad nomestu atpakaļ vietā, kur tai pieklājas būt!

—   Nē, nē! — Emīlija raudāja, rokas sažņaugusi. — Kad viņš pirmo reizi nostājās manā ceļā… ak, kaut šī diena nekad nebūtu uzaususi vai arī viņš todien būtu mani sastapis zārkā, ko nes uz kapu… es biju audzināta tikpat godīga kā jūs vai kura katra cita lēdija un biju saderināta ar tik krietnu jaunekli, kādu vien jūs vai jebkura lēdija pasaulē var iecerēt. Ja jūs dzīvojat viņa mājā un viņu pazīstat, tad gan jūs droši vien zināt, kādu varu viņš spēj iegūt pār vāja rakstura godkārīgu meiteni! Es negribu taisnoties, bet to gan zinu — un to zina arī viņš pats vai arī uzzinās savā pēdējā stundā, kad sirdsapziņa sāks runāt, — ka viņš izmantoja visu savu mākslu, lai pavedinātu mani, ka es noticēju viņam, uzticējos viņam un iemīlēju viņu!

Roza Dārtla pietrūkās no krēsla, atkāpās soli; atkāpdamās viņa atvēzējās pret Emīliju, un kaislībā sašķiebtajā sejā viņai kvēloja tāds ļaunums, ka es tikko, tikko vairs novaldījos, nemelies abām vidū. Sitiens, kam nebija noteikta mērķa, trāpīja tukšu gaisu. Tā viņa tur stāvēja elsodama, raudzīdamās uz Emīliju ar tādu naidu, kādu vien spēja paust viņas zvērojošās acis, dusmās un nicinājumā drebēdama no galvas līdz kājām, — es nodomāju, ka tādu skatu vēl nekad neesmu redzējis un neredzēšu arī vairs.

—   Jūs mīlējāt viņu? Jūs? — viņa kliedza, žņaugdama dūres" un trīcēdama, it kā viņai trūktu vienīgi ieroča, ar ko nodurt savu dusmu objektu.

Emīlija bija izslīdējusi no mana redzes loka. Atbilde nesekoja.

—   Un vēl sakāt to man ar savu nekaunīgo muti? — Roza Dārtla piemetināja. — Kāpēc gan šādas palaistuves neper ar pātagu! Ja vien tas būtu manā varā, es šo skuķi liktu pērt līdz nāvei!

To viņa darītu, par to es nešaubījos. Kamēr vien viņas skatiens vēl tik mežonīgi liesmoja, es neparko nebūtu devis viņai šo mocību rīku rokā.

Pamazām, pamazītiņām viņa apvaldijās, un viņai izlauzās smiekli; Roza Dārtla rādīja ar roku uz Emīliju, it kā tā būtu dieviem un cilvēkiem par izsmieklu kļuvusi.

—   Šī viņu mīlējusi! — mis Dārtla iesaucās. — Šī vazaņķe! Un viņš esot šo kādreiz mīlējis — to šī grib man iestāstīt! Ha, ha! Var gan melot šādas pērkamas sievietes!

Viņas izsmiekls bija ļaunāks par niknajām dusmām. Ja man būtu bijis jāizvēlas, es labāk būtu vēlējies, lai viņa izgāž uz mani dusmas. Tomēr viņa tās apvaldīja un, ja tās arī urdījās viņā, neļāva tām izpausties.

—   Es atnācu šurp, jūs, skaidrais mīlas avots, — viņa turpināja, — kā jau pirmīt teicu, lai palūkotos, kā tad šitādas izskatās. Biju ziņkārīga. Nu mana ziņkāre apmierināta. Un bez tam dodu jums padomu, ka vislabākais būtu jo ātrāk aizvākties uz to jūsu māju un paslēpties pie tiem glaunajiem ļautiņiem, kas jūs jau gaidīt gaida un ko jūsu samangotā nauda pilnīgi apmierinās. Kad tā būs iztērēta, jūs jau atkal varat sākt noticēt, uzticēties un mīlēt — vai nu jūs to neprotat! Es biju domājusi, ka jūs esat salauzta paijiņa, kas savu mūžu jau nokalpojusi, nevērtīgs spīgulītis, kas zaudējis spožumu un izmests laukā! Tomēr tā kā es redzu, jūs vēl mirdzat kā zelts, izskatāties kā īsta lēdija, piekrāpta nevainība — ar tīru sirdi, pilnu mīlestības un uzticības, — ak, tas pilnīgi atbilst jūsu izskatam un saskan ar jūsu izteikumiem! — jā, tad man ir vēl kas sakāms. Iegaumējiet labi, jo to, ko teikšu, es tiešām arī izdarīšu. Vai dzirdat arī, jūs, daiļā feja? Ko es saku, to esmu nodomājusi arī izdarīt!

Niknums atkal viņu pārvarēja, īsu mirkli tas sagrāba viņu kā spazma, bet tūliņ viņa jau atkal smaidīja.

—   Paslēpieties gan, — viņa turpināja, — ja ne mājās, tad kaut kur citur. Jo tālāk, jo labāk — lai jūs vairs nebūtu aizsniedzama, kādā tumšā kaktiņā vai vēl labāk — tumšā kapā. Ja jūsu mīlošā sirds tomēr vēl netaisās lūzt, es brīnos, kā jūs gan neesat pratusi to apklusināt! Esmu dzirdējusi par dažiem tādiem līdzekļiem. Man liekas, ka tos nebūtu grūti atrast.

Emīlijas klusās elsas viņu pārtrauca. Mis Dārtla apklusa un klausījās tīri kā mūzikā.

—   Varbūt man ir dīvaina daba, — Roza Dārtla atkal turpināja, — bet es nevaru brīvi elpot to gaisu, ko elpojat jūs. Tas mani smacē. Tālab vēlos, lai tas kļūst tīrs; gribu to šķīstīt no jūsu klātbūtnes. Ja jūs paliksiet še vēl līdz rītam, tad jūsu piedzīvojumi un jūsu īstā daba kļūs zināmi visai mājai. Šajā namā, kā man stāstīja, dzīvojot godīgas sievietes; žēl gan, ka starp viņām slapstās tāds paklīdis skuķis kā jūs. Ja, no šīs vietas aizgājusi, jūs meklēsiet patvērumu šajā pašā pilsētā jebkurā citā veidā, nevis kā tāda sieviete, kāda patiesi esat (tāda veida dzīvei dodu jums savu svētību, tā man sagādās vienīgi patiku), tad katrā ziņā izdarīšu jums to pašu pakalpojumu, ja vien uzzināšu jūsu apmešanās vietu. Sai ziņā mani atbalstīs džentlmenis, kas vēl nesen tīkoja pēc jūsu rokas, — par to esmu pārliecināta!

Vai tiešām viņš nekad nenāks? Cik ilgi es to vēl spēšu paciest? Cik ilgi man tas vēl jācieš?

—   Vai manu, vai! — satriektā Emīlija izsaucās tādā sāpju pilnā balsī, kurai vajadzēja aizkustināt viscietāko sirdi, tā man šķita, tomēr Rozas Dārtlas smaidā nebija ne ēnas no līdzcietības. — Ko gan, ko lai es daru?

—   Ko lai darāt? — otra atkārtoja. — Dzīvojiet laimīgi saldās atmiņās! Vadiet savu dzīvi atmiņās par Džeimsa Stīrforta maigajiem glāstiem — viņš taču jūs gribēja izprecināt savam sulainim, vai ne, gribēja? — vai arī jūtieties pateicīga tam lādzīgajam, pakalpīgajam radījumam, kas jūs bija ar mieru saņemt kā sava kunga dāvanu. Un, ja jūs vēl neapmierina šīs lieliskās atmiņas, pašas tikumība un godājamais stāvoklis, kādā tā jūs paaugstinājusi ikvienas cilvēcīgas būtnes acīs, tad appreciet jel to krietno jaunekli un esiet laimīga no viņa žēlastības! Ja ari tas vēl nelīdz, tad mirstiet! Ir taču visādas pavārtes un mēslu bedres, kur atrast nāvi tādām izmisušām, — nu atrodiet vienu tādu un brauciet uz debesīm!

Kāpnēs atbalsojās attāli soļi. Es tos pazinu, noteikti pazinu. Tas bija viņš, paldies dievam!

Pēdējos vārdus teikdama, Roza Dārtla lēnām pagājās uz durvju pusi, un es viņu vairs nevarēju redzēt.

—   Bet ielāgojiet! — viņa gausi piebilda bargā balsī, atvērdama otras durvis, lai ietu projām. — Aiz man pašai zināmiem iemesliem un aiz naida, ko izjūtu pret jums, esmu cieši noņēmusies jūs vajāt, līdz jūs aiziesiet tik tālu,

kur vairs nebūsiet man aizsniedzama, vai ari nometīsiet savu skaisto masku. To tad es arī jums gribēju pateikt — un, ko es saku, to esmu nodomājusi izdarīt!

Soļi uz kāpnēm nāca tuvāk, vēl tuvāk, pārmijās ar Rozas Dārtlas soļiem, kad tā kāpa lejā, un beidzot tie ieskanēja istabā.

—   Tēvoci!

Šausmīgs kliedziens sekoja šim vārdam. Es kavējos brīdi, tad ieskatījos istabā un redzēju misteru Pegotiju turam rokās samaņu zaudējušās Emīlijas ķermeni. Brīdi viņš lūkojās meitenes sejā, tad pieliecās, noskūpstīja to — ai, cik maigi! — un aizsedza ar kabatlakatiņu.

—   Māster Deivij, — viņš sacīja klusā, trīsošā balsī, — es pateicos savam debesu tēvam, ka mans sapnis piepildījies! Es pateicos viņam, ka viņš pa saviem ceļiem mani vadījis pie manas mīlulītes!

To teicis, viņš pacēla Emiju uz rokām un, pieglaudis aizklāto sejiņu sev pie krūtīm tā, ka varēja tajā lūkoties, nonesa nekustīgo, nejūtīgo augumu pa kāpnēm lejā.

## LI NODAĻA

Vēl tālāka ceļa jutis.

Nākamajā dienā, kad mēs ar tanti agri no rīta pastaigājāmies dārzā (tante tagad retu reizi izgāja kur tālāk, jo manas mīļās Doras kopšana viņai paņēma gandrīz visu laiku), man paziņoja, ka misters Pegotijs vēloties runāt ar mani. Viņš jau bija ienācis dārzā, kad gāju uz vārtiem viņam pretī, un, ieraudzījis tanti, noņēma cepuri, paturēdams to rokā kā vienmēr viņas klātbūtnē, jo pret tanti viņš sajuta dziļu cieņu. Es viņai biju jau visu pastāstījis, kas noticis iepriekšējā vakarā. Viņa neteica ne vārda, pienāca, sirsnīgi ieskatījās misteram Pegotijam acīs, paspieda tam roku un paplikšķināja pa plecu. Tas viņai iznāca tik izteiksmīgi, ka vārdi te bija pilnīgi lieki. Misters Pegotijs saprata tik labi, it kā viņa būtu tam tūkstoš vārdu pateikusi.

—   Es nu iešu, Trot, — tante sacīja, — paraudzīšu, kā Ziediņš jūtas, drīz jau celsies augšā.

—   Jādomā tak, kundze, ka jūs neaizejat manis dēļ? — misters Pegotijs ievaicājās. — Ja vien es šorīt neesmu nonācis bēna prātā, — misters Pegotijs domājās sakām

«bērna prātā», — izskatās tīri tā, ka jūs aizietu manis dēļ?

—   Jums ir kas parrunajams, mans labais draugs, — tante atteica, — labāk varbūt veiksies, ja manis nebūs klāt.

—   Man jau gan gaužām patiktu, kundze, ja jūs būtu tik laba un paliktu tepat, — misters Pegotijs atbildēja,

—   ja tikai nu mana garā runāšana jums nav par apnikšanu.

—   Tā? Tad jau es varu arī palikt, — tante noteica strupi, bet labsirdīgi.

Viņa pieķērās mistera Pegotija elkonim, un mēs aizgājām uz mazu, krūmiem apaugušu lapenīti dārza viņā galā, kur tante apsēdās uz sola un es viņai blakus. Tur bija vēl sols, kur apsēsties arī misteram Pegotijam, bet viņš vēlējās labāk stāvēt, atspiedās tikai ar roku pret mazu dārza galdiņu. Kamēr viņš vēl nebija sācis runāt un brīdi stāvēja, noraudzīdamies savā cepurē, man, klusībā vērojot viņu, negribot bija jādomā par to, kādu spēku un rakstura stingrību pauž šī cīpslainā roka un kā tā saderas ar viņa skaidro pieri un tēraudpelēkajiem matiem.

—   Vakarvakarā es pārvedu savu mīļo bērnu pie sevis mājās, — misters Pegotijs, pacēlis uz mums acis, iesāka,

—  kur es jau visu viņas uzņemšanai biju sagatavojis un tik ilgi, ilgi viņu gaidījis. Stundas aiztecēja, un viņa mani nepazina, bet, kad beidzot atjēdza, kas es esmu, tad nokrita man pie kājām un kā grēksūdzē atklāja savu sirdi, visu, visu izstāstīja, kā tas bijis, kā noticis. Ticiet man: kad es izdzirdu viņas balsi — cik priecīgi tā gan skanēja senus laikus pie mums mājās! — kad es redzēju viņu guļam zemē apkaunotu un pazemotu, kā reiz gulēja tā sieva, kad mūsu pestītājs ar savu svēto pirkstu rakstīja smiltīs, — ziniet, tad man tāda sāpe sakāpa krūtīs… kaut arī sirds kūsāt kūsāja aiz pateicības!

Viņš ar piedurkni noslaucīja vaigus, nemaz necenzdamies slēpt, kādēļ to dara, un nokremšļojās.

—   Bet ilgi tas nevilkās, jo viņa tak bija atrasta. Vajadzēja man par to iedomāt — tūlīt viss pārgāja. Jānudie', nesaprotu, kāpēc es visu to jums klāstu. Vēl brītiņu atpakaļ ne domiņas nedomāju par sevi kādu vārdu bilst, bet tā 'nu tas ir iznācis, pats no sevis, ko tu tur darīsi…

—   Jūs par sevi vismazāk domājat, bet nāks diena, kad tas jums simtkārt tiks atmaksāts, — tante piebilda.

Misters Pegotijs, lapu ēnām sejā ņirbinotics, mulsi palocīja galvu pret tanti, it kā pateikdamies par viņas labajām domām, un tad šķetināja tālāk aizsaktā stāsta pavedienu.

—  Kad manai Emijai izdevās aizbēgt, — uz mirkli viņa balsī ieskanejas niknas dusmas, — no tās mājas, kur viņu turēja ieslodzītu kā cietumnieci tas riebīgais rāpulis, ar kuru māsters Deivijs runājis… viņš tomēr ir stāstījis vistīrāko patiesību, šis nelietis, dieva sodība lai nāk par viņu!… Jā… kad viņa aizbēga no turienes, bija nakts. Tāda tumša, tumša nakts, un debesis vienās zvaigznēs… Viņa skrēja kā prātu zaudējusi… Skrēja pa krastmalu un domāja, sak, turpat jau stāvot mūsu kuģis, sauca, lai mēs novēršot savu vaigu, jo viņa tā esot, kas skrienot garam. Viņa pati dzirdēja savu kliedzienu, gluži kā cits kāds būtu kliedzis. Viņa sadurstīja kājas asiņainas uz asajiem akmeņiem tai klinšainajā krastā, bet nejuta nekā, it kā pati būtu tīri no akmeņa. Viņa skrēja, un priekš acīm viņai viss zibēja vien un ausīs dūca un rūca. Un tad pēkšņi… saprotiet, viņai tā izlikās… uzausa pelēka diena, tāda lietaina, vējaina… Viņa gulēja uz akmeņu kaudzes krastmalā, un ar viņu runāja kāda sieviete turienes valodā, prasīdama, kas tad šai īsti kaišot.

Visu, ko misters Pegotijs stāstīja, viņš arī redzēja. Aina pēc ainas dzīvi slīdēja viņam gar acīm, un viņš lielā aizgrābtībā tik spilgti tās notēloja, ka to pat iedomāties nevar. Vēl tagad, pēc ilgiem gadiem, kad par to rakstu, man gandrīz negribas ticēt, ka es šīs ainas pats savām acīm nebūtu skatījis, — tik dziļi viņa stāstījums mani ietekmējis ar savu ticamību.

—  Kad Emija — actiņas viņai bija kā ar miglu aizvilkušās — beidzot tuvāk ieskatījās, — misters Pegotijs turpināja, — viņa pazina to sievieti, labi atcerējās, ka bija ar io šad un tad runājusies krastmalā. Kaut Emija, tā skriedama, kā jau stāstīju, tonakt varēja būt milzu gabalu noskrējusi, tomēr ne jau pirmo reizi Viņa mēroja tādus garus ceļus — gan kājām, gan laivā, gan karietē; pludmali viņa pazina jūdzēm tālu. Tai sievietei pašai savu bērnu nebija — jauna sieva vēl, bet drīzumā gaidīja gan. Un lai mīļais debesu tēvs dod, ka šis bērniņš kļūtu viņai dzīves prieks un laime, viņas lepnums! Lai viņš, liels izaudzis, mīļotu savu māti un gādātu par to vecuma dienas, būtu tai atspaids līdz kapa malai un nestu svētību ka tagad, tā mūžīgil

—   Āmen! — tante apstiprināja.

—   Sākumā viņa it kā kautrējusies, turējusies maliņā ar savu vērpjamo vai citu kādu darbu, kāds nu kuroreiz pagadījies, kamēr Erriija sarunājusies ar bērniem. Bet Emija viņu ievērojusi, piegājusi klāt, parunājusies. Jaunā sieviete arī mīļojusi bērniņus, un drīz tās abas sadraudzējušās. Tik ļoti sadraudzējušās, ka šī Emijai vienmēr dāvinājusi puķes, kolīdz vien viņa aizstaigājusi uz to pusi. Nu, lūk, šī pati tad bija tā, kura prasīja, kas viņai kaišot. Emija izstāstīja visu, un šī aizveda viņu pie sevis mājā. Jā, to viņa izdarīja. Viņa aizveda Emiju pie sevis mājā… — misters Pegotijs atkārtoja un aizklāja seju ar rokām.

Kopš tā vakara, kad misteru Pegotiju pārsteidza vēsts par Emijas aizbēgšanu, nebiju redzējis, ka viņu vēl kas būtu tā saviļņojis kā šās sievietes laipnība. Mēs ar tanti netraucējām viņu.

—   Mājiņa bija maza, varat gan paši iedomāties, — viņš atsāka, — bet saimniece atrada vietiņu arī Emijai — vīrs šai, redziet, bija jūrā — un turēja viņu pie sevis paslēptu, arī kaimiņiem (tuvumā to gan nebija daudz) piekodināja nevienam ne vārdiņa nebilst. Emijai uznāca liels karsonis, un te nu gadījās pavisam dīvaina lieta, kuras saprašanai mans prātiņš par īsu, mācītiem ļaudīm jau gan varbūt tur viss skaidrs, protiet — Emija pēkšņi aizmirsa tās zetnes valodu un mācēja runāt tikai savā valodā, kuru atkal tur neviens nesaprata. Pali tagad kā pa sapņiem atceras, it kā viņa tur gulējusi un angļu valodā vien runājusi, viņai licies, ka mūsu vecais kuģis atrodas turpat tuvējā jūras līcī, un viņa vienmēr lūgšus lūgusies, lai aizsūtot tak kādu pasacīt, ka šī guļot pie miršanas, un lai atnesot viņai piedošanu — kaut jel vienu vārdiņu. Un gandrīz visu laiku viņai licies, ka viņš… nu, tas, kuru pirmiņ minēju… slepus uzmanot šo caur lodziņu, ka viņš… nu, tas pats, kas viņu tiktāl novedis… it kā viņš stāvētu turpat istabā, un tad viņa kliegusi labajai saimniecei, lai šo neatstājot, un tai pašā laikā zinājusi arī, ka viņu nesaprot, un bailes mākušas, ka tūliņ nu viņu saķers un aizraus prom. Bet acu priekšā vienādiņ ugunīgi riņķi, ausīs tik rūc un dūc vien un neatskārst vairs ne šodienas, ne rītdienas, ne vakardienas, galvā viens vienīgs juceklis: viss, kas savā laikā noticis vai, kas zina, varējis notikt, viss, kas nav noticis un ir nemaz nebūtu varējis notikt, — viss tā vien juku jukām maisījies viņai pa galviņu, ne kādas jēgas, ne kāda prieka no visa lā, un tomēr viņa vienā laidā smējusies un dziedājusi! Vai ilgi tas vilcies, nezinu, bet pēc tam viņa iekritusi miegā — nu, tādā miegā, kas viņu noveicis uz vietas, padarījis tik vārgu kā kuslu bērniņu.

Misters Pegotijs apklusa, it kā atpūzdamies no briesmām, par kurām pats stāstījis. Bridi klusējis, viņš atkal turpināja savu stāstu:

—   Bijusi jaukas, skaidras dienas pievakare, kad viņa pamodusies; tāds klusums apkārt, ka ne skaņas, tik vien kā zilās jūras viļņu čala krastmalā. No sākuma viņai bijis prātā, ka guļot savās mājās un esot svētdienas rīts, bet tad viņa pamanījusi vīnogulāju lapas aiz loga un kalnu grēdas tālumā, kādas dzimtenē vis neredzēsi, un sapratusi, ka alojas. Ienākusi atkal tā labā sieviete, atsēdusies pie gultas, un tad Emija zinājusi skaidri, ka vecais kuģis nav vis turpat līcī, bet tālu, tālu projām; nu atcerējusies arī, kur atrodas un kāpēc, un sākusi gauži raudāt, pieglaudusi galvu pie tās labās sievietes krūtīm, pie kurām tagad, es ceru, tā glauž savu bērnu un priecājas par viņa jauko smaidu.

Viņš nevarēja runāt par šo labo sievieti bez asarām. Necentās arī tās slēpt. Viņš raudāja no jauna, izlūgdamies debesu svētību labajai sievietei.

—   Tas darīja labu Emijas sasāpējušai sirsniņai, — viņš turpināja, pārvarējis saviļņojumu, kuram es nevarēju nejust līdzi (tante — tā raudāja no visas sirds). — Tas darīja labu Emijas sirsniņai, un viņai kļuva vieglāk. Tomēr tās zemes valoda tā arī neatgriezās vairs atmiņā, vajadzēja izskaidroties ar zīmēm. Tā tas nu gāja uz priekšu, dienu no dienas viņai tika labāk — lēnām gan, taisnība, toties droši —, un viņa jau mācījās nosaukt priekšmetus, kas acu priekšā, vārdos, kurus, domāt, savā mūžā ne dzirdējusi nebūtu, — līdz kādu vakaru viņai gadījās sēdēt pie loga un ieraudzīt mazu meitenīti rotaļājamies krastmalā. Un piepeši meitenīte izstiepusi pret viņu rociņu un sacījusi, kā tas iznāktu, mūsu valodā pārceļot: «Zvejnieka meitiņ, še tev gliemežvāciņš!» Un Emija viņu pēkšņi sapratusi, pratusi ir atbildēt vis, apraudājusies — un visu aizmirsto atkal atcerējusies!

Kad Emija cik necik saspēcinājās, — misters Pegotijs turpināja, atkal brīdi klusējis, — viņa sāka meklēt izdevību, lai, atvadījusies no tās labās sievietes, atgrieztos pašas zemē. Vīrs šai ap to laiku arī bija pārradies mājās, un tie abi palīdzēja viņai tikt uz kāda maza tirdzniecības kuģīša, kas gāja uz Livornu, bet no turienes tālāk uz Franciju. Bija viņai ari mazliet naudas, bet tie Jaudis tikpat kā neko neņēma par visu, ko viņas labā darījuši. Esmu gandrīz laimīgs par to, lai arī viņi bija tik nabagil Ko viņi Emijai darījuši, tas viņiem tiks atmaksāts tur, kur mantu ne kodes, ne rūsa nemaitā, kur laupītāji nelaupa un zagļi nezog. Sī manta, māster Deivij, ir dārgāka par visām pasaules bagātībām.

Emija nonāca Francijā un sāka strādāt kādā ostas viesnīcā, apkalpodama ceļojošas lēdijas. Un tur nu vienu dienu piepeši atkal uzrodas šilais mūdzis. Lai nedod dievs viņam gadīties man ceļā! Jānudie' nezinu, ko es viņarn izdarītu! Kad viņa šo atkal ieraudzīja — šis vēl viņu nebija pamanījis —, visas bailes, visas briesmas atdzīvojās no jauna — un viņa metās bēgt jau no tā gaisa vien, ko šitais elpoja. Tā viņa nobrauca Anglijā un izkāpa malā Duvrā.

Nezinu, ~ misters Pegotijs turpināja, — īsti nezinu, kurā brīdī drosme viņu pameta, bet visu ceļu uz Angliju viņa domāja tikai par mājām vien. Tiklīdz nokļuvusi Anglijā, viņa uz turieni arī gribēja doties. Tomēr bailes, ka viņai nepiedos, rādīs uz viņu ar pirkstiem, bailes, ka no mums kāds varētu būt nomiris viņas dēļ, — visādas tādas bailes ar vari nogrieza viņu sāņus no tā ceļa. «Tēvoc, tēvoc,» viņa man sacīja, «bailes, ka neesmu cienīga darīt to, pēc kā mana pārgurusī sirds tā lūdzās, bija tās briesmīgākās bailes no visām! Es griezos atpakaļ, lai gan sirdī man bija tikai viena dedzīga vēlēšanās — kaut rāpus pielīst pie vecās mājas sliekšņa, noskūpstīt to, nolikt uz tā savu nekrietno galvu, lai rītā mani turpat atrod mirušu!»

Viņa nonāca Londonā, — misters Pegotijs turpināja, un viņa balss aiz šausmām gandrīz aizrāvās. — Viņa… kas šo pilsētu savu mūžu nebija redzējusi… viena pati… bez pensa kabatā… jauna… tik skaista… viņa nonāca Londonā. Gandrīz vai tai pašā brīdī, kad viņa izkāpa te malā viena un pamesta, viņa atrada (kā viņai šķita) atbalstu bēdās — cienījamu sievieti, kura sastāstīja par šūšanas darbiem, ko varot viņai pagādāt, sasolīja kalniem darba, uzaicināja apmesties pie sevis un nosolījās jau rītā pat sākt paklusām rīkoties, lai izpētītu visu ko par mani un kā pie mums tur mājās iet. Kad nu mans bērns, — viņš turpināja skaļāk, dziļās pateicības jūtās notrīsēdams, — stāvēja jau uz pašas maliņas pie tā bezdibeņa, kuru es nevaru ne vārdā nosaukt, ne domās pieminēt… tad Marta, ticīgi pildīdama savu solījumu, izglāba viņul

Prieka sauciens neviļus izlauzās no manām krūtīm.

— Māster DeivijI — misters Pegotijs sacīja, ar savu spēcīgo roku satverdams manējo. — Jūs pirmais man ieminējāties par Martu. Paldies jums, seri Viņa turēja vārdu. No rūgtiem pašas piedzīvojumiem viņa bija mācījusies, kuras vietas jāpatur acīs un kas tad darāms. Un viņa to izdarīja. Dievs kungs viņai palīdzējai Gluži bāla un steigā aizelsusies, viņa piekļuva pie gultas, kur Emija atpūtās saldā miegā, un sacīja: «Celies, bēdz no nelaimes, kas ļaunāka par nāvi, un nāc man līdzi!» Tās mājas iedzīvotājas gan gribēja viņu aizturēt, bet tikpat labi tās būtu varējušas jūras paisumu apturēt. «Atkāpieties,» viņa sacīja, «es esmu gars, kas viņu aicina prom no vaļēja kapa!» Viņa pastāstīja Emīlijai, ka satikusi mani, ka es vēl arvien mīlot savu audžumeitiņu un esot tai piedevis. Steigšus viņa ievīstīja to savās drēbēs. Nespēcīgu, trīcošu paņēma to pie rokas. Apkārtējos nemaz neklausījās — kā kad viņai ausu nepavisam nebūtu. Visiem tiem pa vidu viņa izveda manu bērniņu, tikai to viņa turēja acīs — citi tur bijuši nebijuši —, dziļā naktī izveda sveiku un veselu no tās pekles!

Viņa kopa un sargāja Emiju, — misters Pegotijs stāsstīja, palaidis vaļā manu roku un uzlikdams savējo uz satraukumā viļņojošās krūts, — kopa un sargāja manu Emiju, kas gulēja savārgusi un murgodama līdz pat nākamās dienas vakaram. Tad izgāja ārā uzmeklēt mani, pēc tam jūs, māster Deivij. Emijai nemaz neteica, kurp iedama, lai tā velti neuztrauktos un vēl nesadomātu paslēpties. Kā tā ļaunā lēdija uzzinājusi, ka viņa tur, nudien nezinu. Var gadīties, ka tas cilvēks, par kuru jau tik daudz esmu runājis, nejauši ieraudzījis viņas uz ielas, varbūt arī (tas man liekas visticamāk) viņš par tām uzzinājis no tās sievietes tur, bet kas man vairs par bēdu! Mana māsasmeitiņa tak nu reiz ir atrasta.

Visu cauru nakti, — misters Pegotijs turpināja, — mēs bijām kopā, Emija un es. Neko daudz jau viņa man nejaudāja pastāstīt (apdomājiet — bija tak laiciņš), jo asaras tā vien lauzās uz āru, vēl mazāk es dabūju pavērties viņas sejiņā'— manas mazās meitenītes sejiņā, meitenītes, kura manā paspārnē no bērna izauga par lielu meitu. Bet visu garu nakti viņas rokas turējās man ap kaklu un galviņa dusēja, lūk, šekur, un tagad rnēs abi labi zinām, ka varam viens otram uzticēties tāpat kā senos laikos.

Viņš apklusa, un viņa roka mierīgi gulēja uz galda, bet no tās dvesa tāds spēks, it kā tā spētu lauvas pieveikt.

—   Gaišs stariņš iespīdēja manā dvēselē, Trot, — tante ieteicās, noslaucīdama acis, — kad es apņēmos būt par krustmāti tavai māsai Betsijai Trotvudai; viņa gan pievīla manas cerības, bet tagad pēc visa dzirdētā nekas man nesagādātu lielāku prieku kā būt par krustmāti tās labās sievietes bērniņam!

Misters Pegotijs pamāja ar galvu, apliecinādams, ka pilnīgi saprot tantes jūtas, bet vārdos neiedrošinādamies paust savu cieņu un atzinību par šo cildinājumu. Mēs visi klusējām, katrs savās domās iegrimis (tante slaucīja acis, drīz aprauti iešņukstēdamās, drīz iesmiedamās un saukdama sevi par aušu), līdz pēdīgi es ierunājos.

—   Jūs jau droši vien esat nolēmis, ko turpmāk darīsiet, mans labais draugs? — es ieminējos misteram Pegotijam. — Man gandrīz vai lieki jums jautāt.

—   Tas ir galīgi nolemts, māster Deivij, — viņš atbildēja, — un Emijai arī jau pastāstīju. Tālu no šejienes arī ir varenas zemes. Mūsu nākotne pieder aizjūrai.

—   Viņi abi grib aizceļot, tante, — es ieteicos.

—   Jāl — misters Pegotijs atbildēja ar cerību pilnu smaidu. — Austrālijā manai mīlulītei neviens nespēs pārmest. Tur mēs sāksim jaunu dzīvi.

Jautāju, vai viņš ir jau izšķīries par aizbraukšanas laiku.

—   Jau šorīt agri es biju lejā pie dokiem, ser, — viņš atteica, — apvaicāties par kuģu atiešanu. Pēc mēneša pusotra vai diviem viens dosies uz turieni… es jau to šorīt apskatīju… uzkāpu uz klāja… un ar to tad mēs arī aizceļosim.

—   Divi vien?

—   Jā gan, māster Deivij, — viņš atbildēja, — mana māsa, jūs jau zināt, dikti mīl jūs un visus jūsējos, ta pieradusi pie savas pašas zemes, ka būtu cietsirdīgi vest viņu projām. Bez tam ir jau vēl cilvēks, par ko viņai jārūpējas, to mēs nedrīkstam aizmirst.

,— Nabaga Hemsl — es noteicu. ' — Redziet, cienītā kundze, mana māsa uzrauga viņa saimniecību un viņš tai dikti pieķēries, — misters Pegotijs paskaidroja tantei. — Reizēm viņš apsēžas tai līdzas un mierīgā garā aprunājas, kaut, no malas viņa noskatoties, varētu nodomāt, ka viņš citu klātbūtnē ne muti nemāk paplest. Nabaga puikai — misters Pegotijs piebilda, galvu grozīdams. — Viņam jau tik maz palicis, kur nu vēl to pašu atlikušo mazumiņu lai atņemtu!

—   Bet misis Gamidža? — es vēl vaicāju.

—   Nu, varu jums teikt — esmu ir domājis, ir pārdomājis, ko īsti lai iesāk ar misis Gamidžu, — misters Pegotijs atbildēja ar pavisam apmulsušu skatienu, kas turpmāk pamazām noskaidrojās. — Redziet, kad misis Gamidža sāk atcerēties savu veco, tad nevar vis teikt, ka dzīvošana viņas tuvumā būtu diez kāda patīkamā. Starp mums runājot, māster Dcivij… un jūs arī, cienītā kundze… kad misis Gamidža sāk gausties un vaimanāt, tad tiem, kas viņas veco nav pazinuši, var likties, ka viņa ir mazliet īgnas dabas. Es jau nu gan pazinu viņas veco, — misters Pegotijs piebilda, — un zinu arī, ko viņš bija vērts, tāpēc es viņu saprotu, bet ar visiem, redziet, jau tā nav… nemaz nevar tā būt!

Mēs ar tanti piekrītoši pamājām.

—   Bez tam arī manai māsai, — misters Pegotijs stāstīja tālāk, — var gadīties… es jau nesaku, ka tā taisni būs, bet var gadīties… ka misis Gamidža reižu reizēm sāk kļūt par nastu. Tālab es arī nospriedu, ka nebūtu labi noenkurot misis Gamidžu kopā ar viņiem, pameklēšu kādu kaktiņu, kur viņa varēs dzīvot un saimniekot uz savu roku. Projām braucot, atstāšu viņai kādu naudas summiņu, lai viņa var pieklājīgi pārtikt. Viņa jau ir lāga sievišķis. Nevar tak nemaz prasīt, lai viņa savās vecuma dienās, būdama tik vientuļa un pamesta, vēl braukā ar kuģiem un mētājas apkārt pa svešu zemju biezokņiem. Nu redziet, tā es par viņu esmu izprātojis.

Nevienu viņš nebija aizmirsis. Par ikviena vajadzībām viņš bija domājis, tikai ne par savām.

—   Emija pagaidām paliks pie manis… nabadzīte, viņai tā vajadzīgs miers un atpūta… līdz tam laikam, kamēr varēsim doties ceļā, — viņš turpināja. — Viņa pastrādās, sagatavodama drēbes, kādas nu vajadzīgas ceļojumam, un man šķiet, ka pagājušās bēdas viņai liksies daudz tālākas, kad viņa atkal dzīvos pie sava tēvoča, kas gan ir vienkāršs cilvēks, bet viņu no sirds mīļo.

Tante pamāja ar galvu, apstiprinādama, ka pievienojas šīm cerībām, un misteru Pegotiju tas ļoti iepriecināja.

—   Bet vēl ir viena lieta, māster Deivij, — viņš ieminējās, iebāzdams roku krūškabatā un ar drūmu seju izvilkdams no turienes papīru sainīti, ko jau reiz biju redzējis; viņš to attaisīja vaļā uz galda. — Te ir tā nauda… piecdesmit mārciņu un desmit. Sai naudai vēl gribu pielikt klāt to, ar kuru viņa aizbēga. Es jau apjautājos (protams, neteicu vis, kādēļ man tas vajadzīgs), cik viņai toreiz bija līdzi, un saskaitīju visu kopā. Es neesmu skolots. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskatītos, cik te īsti sanāk?

Taisnodamies, ka nav skolots, viņš pasniedza man papīra lapiņu un vēroja mani, kamēr es to pārskaitīju. Saskaitīts bija gluži pareizi.

—  Paldies jums, ser, — viņš teica, paņemdams to atpakaļ. — Šo naudu, ja jums, māster Deivij, te nekas nerodas, ko iebilst, es pirms aizbraukšanas ielikšu aploksnē ar viņa vārdu, bet aploksni atkal citā — ar viņa mātes vārdu virsū. Tur es dažos vārdos — nemaz ne vairāk, kā tagad saku jums, — paskaidrošu viņai, kas tā ir par naudu, tad vēl, ka esmu jau aizbraucis un ir par vēlu to atdot man atpakaļ.

Es atbildēju, ka, pēc manām domām, viņš rīkojas gluži pareizi un ka citādi nemaz nevar rīkoties.

—   Sacīju gan, ka man tikai vēl viena lieta, — viņš turpināja, skumji pasmaidīdams, satīdams atkal papīru sainīti un ielikdams kabatā, — bet patiesībā iznāk veselas divas. Iznācis šorīt no mājām, vēl nebiju īsti skaidrībā, vai pats spēšu pastāstīt Hemam visu, kas nu, paldies dievam, noticis. Tā uzrakstīju viņam vēstuli, kamēr biju pilsētā, un nodevu to pastā; tur es visu sīki aprakstīju, pateicu arī, ka rīt aizbraukšu uz turieni, lai nokārtotu, kas nu man tur vēl darāms, un tad varbūt atvadītos no Jārrnutas uz visiem laikiem.

—  Un jūs vēlaties, lai es braucu jums līdzi? — es ieminējos, redzēdams, ka viņš kaut ko pamet nepateiktu.

—  Ja nu jūs varētu darīt man tādu patikšanu, māster Deivij, — viņa atteica, — es zinu, jūsu parādīšanās viņu kaut cik iepriecinātu.

Tā kā mana mazā Dora julās labi un silti ieteica man braukt, jo es tomēr aprunājos ar viņu par to, tad es ari labprāt paklausīju mistera Pegotija uzaicinājumam. Un tā mēs nākamajā rītā sēdāmies Jārmutas diližansā un at. kal braucām pa sen pazīstamajām vietām.

Kad vakarā gājām pa veco, mīļo ielu — misters Pegolijs visu laiku nesa manu ceļasomu, lai gan es mēģināju tain pretoties, — es iemetu aci «Omera un Džorema» veikalā un ieraudzīju savu veco draugu misteru Omeru smēķējam pīpi. Man negribējās būt klāt, kad misters Pegotijs atkal satiksies ar savu māsu un Hemu, un tāpēc izmantoju misteru Omeru kā ieganstu, lai mazliet pakavētos.

—   Kā klājas misteram Omeram pēc tik ilgiem gadiem? — es apvaicājos, ieiedams veikalā.

Viņš ar roku pavēdināja nost pīpes dūmus, lai labāk varētu mani saskatīt, drīz vien pazina mani un loti nopriecājās.

—   Vajadzētu jau nu gan piecelties, ser, un pateikties par godu, ko jus man parādāt ar savu apciemojumu, — viņš sacīja, — bet kājas man vairs neklausa, es tagad pārvietojos tikai ar riteņiem. Tomēr, ja neņem vērā manus gaudenos locekļus un aizdusu, varu teikt, ka, paldies dievam, esmu pie tik labas veselības, kādu vien cilvēks var vēlēties.

Es apsveicu viņu ar labo izskatu un labo garastāvokli un tikai tagad ievēroju, ka viņa atzveltnes krēsls ir stumjams, ar ritenīšiem.

—   Smalks izgudrojums, vai nc? — viņš apvaicājās, sekodams manam skatienam un ar rokas dilbu parīvēdams krēsla sānu. — Kustas tik viegli kā spalviņa, un braukšana tik ērta kā diližansā. Vai varat iedomāties, mana mazā Minnija, mazmeitiņa, zināt, Minnijas bērniņš, pagrūž krēslu no mugurpuses — cik ta' nu šai tā spēciņa! — bet, paskat, mēs jau aizripojam, ka prieks skatīties! Un ko vēl es jums teikšu — šitādā krēslā ir varen jauki pīpiti kūpināt!

Nebiju vēl redzējis vecu cilvēku, kas visu tā mācētu ņemt par labu un visur atrast savu iepriecinājumu, kā to prata misters Omers. Viņš taisni staroja apmierinātībā, it kā šis krēsls, aizdusa un triekas ķertās kājas būtu tikai jauna veida izgudrojums, kā ar lielākām ērtībām izsmēķēt pīpi.

—  Varu jums apgalvot, ka no šitā krēsla es plašak pārredzu pasauli nekā agrāk, — misters Omers turpināja. — Jūs brīnītos, uzzinādams, cik daudz cilvēku dienā iegriežas pie manis, lai brītiņu parunātos! No tiesas, jums būtu brīnums! No tā laika, kopš sēžu šai krēslā, avīzēs ari raksta otrtik daudz, nekā rakstīja agrāk. Runājot tā vispār par lasīšanu — dieviņ tētīt, ko tik visu es tagad neesmu izlasījis! Taisni tāpēc es arī jūtos tik možs, ziniet! Ja nu kas būtu noticis ar manām acīm, ko tad es iesāktu? Ja kas būtu noticis ar manām ausīm, ko tad es iesāktu? Bet tās jau ir tikai kājas — kas tur nu liels! Ak tu mūžs.

kad es kājas vēl varēju lietot, tad man allaž tikai elpas aptrūka. Bet tagad, ja man iekārojas pabraukāties pa ielu vai nošļūkt uz liedagu, — pakliedzu tikai mazo Diku, Džorema jaunāko mācekli, un aizvizinos pats savā karietē tīri kā Londonas lordmērs!

Smieklu lēkme viņu tīri vai nosmacēja.

—   Dieviņ žēlīgais! — misters Omers turpināja, no jauna darbodamies ar savu pīpi. — Cilvēkam jāprot ņemt pretī gan labo, gan ļauno, pie tā nu reiz dzīvē jāpieradinās. Džoremam ar veikalu iet labi — varen labi.

—   Patīkami to dzirdēt, — es atbildēju.

—   Es zināju, ka jums būs patīkami, — misters Omers atteica. — Un Džorems ar Minniju dzīvo kā divi balodīši. Ko vairāk vēl cilvēks var kārot? Kas tad gan ir viņa kājas salīdzinājumā ar to!

Viņa nicīgā nevērība pašam pret savām kājām, kad viņš tā sēdēja smēķēdams, bija tik aizkustinoša un amizanta — kaut ko līdzīgu vēl nebiju novērojis.

—   Un, kopš es esmu licies uz lielu lasīšanu, jūs atkal, ser, esat licies uz lielu rakstīšanu — vai ne tā? — misters Omers trieca tālāk, apbrīnas pilniem skatieniem mani aplūkodams. — Kas tā jūsējā gan bija par jauku grāmatu! Kādi tur izteicieni! Es tur izlasīju katru vārdiņu — tiešām katru vārdiņu. Un par iesnaušanos, vai, — ne domas!

Smiedamies pateicos par šādu atzinību, bet, jāteic, man viņa pēdējā piezīme likās ļoti vērtīga.

—   Dodu jums godavārdu, ser, — misters Omers turpināja, — kad es tā nolieku jūsu grāmatu uz galda un apskatu — pavisam trīs sējumi, viens, divi, trīs, — zināt, tad es kā pāvs piepūšos aiz lepnības, ka man taču arī reiz bijis gods būt sakaros ar jūsu ģimeni. Vai dieniņ, kur tie laiki, jau tālu aiz muguras, — vai ne? Tur Blanderstonā. Mazs, jauks bērniņš blakus jaunai mātei. Un toreiz jau jūs arī vēl bijāt tāds mazs cilvēciņš. Ak tu mīļo dieniņ!

Novērsu sarunu uz Emīliju. Apliecināju misteram Omeram, ka nevaru aizmirst, cik viņš agrāk bijis norūpējies par Emīlijas likteni un cik laipni vienmēr apgājies ar nieiteni; pastāstīju viņam īsumā, ka ar Martas palīdzību viņa atrasta un tagad atrodas mistera Pegotija patvērumā, — zināju, ka ši vēsts iepriecinās veco vīru. Ar lielu uzmanību viņš noklausījās un, kad biju beidzis, izjusti noteica:

—   No sirds priecājos, ser! Sī ir jaukākā vēsts, kādu pēdējā laikā esmu dzirdējis! Ak tu mi|o dieniņ! Bet kas tagad notiks ar to nelaimīgo sievieti Martu?

—   Arī mani šī doma nodarbina jau kopš vakardienas, tomēr nevaru dot jums nekādu noteiktu atbildi, mister Omer. Misters Pegotijs nav vēl par to ieminējies, un man neveikli apvaicāties pirmajam. Tomēr esmu pārliecināts, ka viņš nav Martu aizmirsis. Viņš neaizmirst nevienu, kurš ir pašaizliedzīgs un cēls, — es atteicu.

—   Jo, redziet, — misters Omers turpināja, atsākdams no tās vietas, kur biju viņu pārtraucis, — man gribētos būt līdzdalībniekam visā, kas vien tiks darīts. Pierakstiet no manis, kāda summa jums liekas pareiza, un padodiet tik man ziņu. Man jau nekad negribējās ticēt, ka šī meitene būtu galīgi pazudusi, un es ļoti priecājos, ka neesmu maldījies. Prieks būs arī manai meitai Minnijai. Jaunas sievietes jau dažā ziņā ir tādi pretrunīgi radījumi… viņas māte bija uz mata tāda pati… bet sirdis tām arvien labas un līdzjūtīgas. Tas, ka Minnija Martu tā nīst, ir tikai izlikšanās, vairāk nekas. Kādēļ viņa grib izlikties citāda, nekā patiesībā ir, to es nezinu jums pateikt. Bet, no visas tiesas, viņa patiesībā nemaz tā nedomā, kā izrunā. Klusībā viņa tai gatava nezin kā izlīdzēt. Tāpēc atzīmējiet manā vārdā, kādu vien summu uzskatāt par pareizu, — jūs taču būsiet tik laipns, vai ne? — un paziņojiet tikai man ar zīmīti, kurp tā jānosūta. Dieviņ tētiņ, — misters Omers turpināja, — kad tu, cilvēks, nokļūsti tajā mūža posmā, kur abi dzīves gali satek kopā, kad redzi, ka dzīves otrajā pusē, lai cik tu pats būtu dūšīgs, tev atkal jāvizinās apkārt bērna ratiņos, tad gan nevari nopriecāties vien, ja vēl spēj kādu labu darbu izdarīt. Cita nekā tev taču vairs nav! Es nerunāju īpaši par sevi; redziet, ser, lai kādā vecumā mēs katrs arī būtu, mēs visi un vienmēr slīdam no kalna lejā, jo laiks neapstājas ne uz mirkli. Tāpēc vienmēr centīsimies darīt labus darbus un priecāsimies par tiem. Tā ja!

Viņš izdauzīja pelnus no pīpes un nolika to uz plauktiņa, kas taisni šim nolūkam bija piestiprināts aiz krēsla atzveltnes.

—   Lūk, piemēram, brālēns, kuram Emīliju gribēja izprecināt, — misters Omers turpināja, drebelīgi berzēdams rokas, — tik jauks puisis, kādu diez vai otru Jārmutā atradīsi. Viņš šad tad ienāk pa vakariem pie manis parunāties.

Un tas, pēc manām domām, arī pieder pie labiem darbiem. Visa viņa dzīve ir tikai labi darbi.

—   Pašlaik dodos viņu apmeklēt, — es piebildu.

—   Tiešām? — misters Omers apjautājās. — Pasakiet tad viņam, ka jūtos labi, paldies dievam, un pasveiciniet no manis. Minnija ar Džoremu ir sarīkojumā. Bijuši mājā, viņi, tāpat kā es, lepotos ar jūsu apmeklējumu. Minnija jau gan negribēja iet — tēva dēļ, viņa apgalvoja, — ko tu neteiksi! Jā, bet es nozvērējos, ka pulksten sešos likšos jau gulēt, ja viņi neies. Panācu to, ka viņa un Džorenis tagad ir sarīkojumā! — Misters Omers sašūpojās ar visu krēslu aiz smiekliem par savas viltības labo izdošanos.

Paspiedu sirmgalvim roku un novēlēju labu nakti.

—   Vēl vienu brītiņu, ser, — misters Omers ierunājās,

—   ja jūs aiziesiet, neredzējis manu zilonīti, jūs daudz ko būsiet zaudējis. Tādu skatu jūs vēl nebūsiet piedzīvojis! Minnīt!

Sīka, sidrabaina balstiņa atskanēja kaut kur no augšas:

—   Eju, vectētiņi — un drīz vien veikalā iespurdza maza, skaista meitenīte ar garām, linu baltām cirtām.

—   Šis ir mans zilonītis, — misters Omers paskaidroja, glaudīdams bērnu. — īsta Siāmas suga, ser! Nu, mazo ziloni!

«Zilonītis» atvēra durvis no veikala uz dibenistabu, un es ievēroju, ka tā pēdējā laikā pārvērsta par guļamistabu misteram Omeram, kuru laikam grūti bija iznēsāt uz augšstāvu; pēc tam meitenīte paslēpa savu pierīti aiz mistera Omera krēsla atzveltnes — un viņas garie mati izrisa pār to.

—   Zilonis, jūs zināt, allaž nodur pieri, — misters Omers ieteicās, pamirkšķinādams man ar acīm, — kad stājas pie kāda darba. Nu, zilonīt, — viens, divi, trīs!

Pēc šās komandas «zilonītis» apbrīnojami veikli, ko nemaz nevarēja gaidīt no tāda niecīga radījuma, apgrieza misteru Omeru ar visu krēslu un iestūma blakusistabā, tā ka pie stenderēm nemaz nepiemetās; mistera Omera prieku nemaz nevar attēlot, vēl uz ielas viņš mani pavadīja tādiem skatieniem, it kā šis te nu būtu viņa dzīves gājuma triumfa brīdis.

Paklejojis vēl bridi pa pilsētu, devos uz Hema māju. Pegotija pilnīgi bija pārcēlusies uz dzīvi pie viņa, bet savu māju iznomājusi mistera Bārkisa pēctecim amatā. Tas ari bija viņai brangi samaksājis par firmas vārdu, ratiem un zirgu. Likās, ka tas pats kūtrais zirģelis, ar kuru savā laikā bija braukājis misters Bārkiss, joprojām kalpoja viņa pēctecim.

Sastapu visus glītajā virtuvē kopā ar misis Gamidžu, kuru misters Pegotijs pats bija atvedis no vecas kuģa mājas. Šaubos, vai kāds cits būtu spējis piespiest viņu atstāt šo posteni. Kā Pcgotija, tā misis Gamidža turēja priekšauta stūrus pie acīm, bet Hems patlaban bija izgājis «mazliet pastaigāties pa jūrmalu». Drīz pēc tam viņš atgriezās un bija priecīgs, ieraudzīdams mani; šķiet, ka mana klātbūtne visiem atviegloja sirdi. Mēs tērzējām, varētu teikt, gandrīz vai jautrā garā, runājām par to, ka misters Pegotijs svešās zemēs kjūs bagāts vīrs, par dažnedažādiem brīnumiem, kādus viņš mums aprakstīs savas vēstulēs. Emīliju mēs vārdā neminējām, bet aplinkus viņu aizņēmām savās valodās ne vienu reizi vien. Hems bija mierīgākais starp mums visiem.

Tomēr Pegotija, pavadīdama mani ar sveci mazajā kambarītī, kur man uz galda bija jau nolikta krokodilu grāmata, pavēstīja, ka viņš vēl arvien esot tāds pats. Pēc viņas domām (kā viņa ar asarām acīs stāstīja), Hema sirds esot salauzta, kaut arī viņš izrādoties tik vīrišķīgs un esot tik laipns, turklāt strādājot cītīgāk un labāk par kuru katru meistaru apkārtnes kuģu būvētavās. Esot bijuši gadījumi kādreiz vakaros, kad Hems pieminot dzīvi vecajā kuģī un atceroties Emīliju, kāda tā bijusi bērnībā, tomēr nekad viņš nepieminot to jau pieaugušu.

Man likās, es Hema sejā izlasīju vēlēšanos parunāties ar mani vienatnē. Tāpēc es nodomāju nākamajā vakarā gadīties viņam ceļā, kad viņš nāks no darba mājās. To nolēmis, es iemigu. Sinī naktī pirmo reizi pēc tik daudziem, daudziem vakariem vecajā kuģī noņēma sveci no loga, misters Pegotijs atkal šūpojās tur savā piekaramajā guļvietā un vējš pa vecam žūžoja ap viņa galvu.

Visu nākamo dienu viņš bija nodarbināts ar savas zvejas laivas un tas piederumu izdalīšanu, kā arī iesaiņodams un ar ratiem sūkdams vēl pašam noderīgos; no pārējam mantam viņš šķīrās vai atstāja tās vecajai misis Gamidžai. Misis Gamidža visu dienu pavadīja kopā ar misteru Pegotiju. Arī man bija skumja vēlēšanās vēlreiz redzēt veco, jauko mītni, pirms to noslēdz uz visiem laikiem, tāpēc mēs norunājām vakarā visi tur satikties. Es nolēmu iepriekš vēl sastapties ar Hemu.

Nebija grūti nokļūt Heina ceļā, jo es zināju, kur viņš strādā. Gāju viņam pretī pa smilšaino klajumu, pār kuru viņam vajadzēja nākt, tad kopā griezāmies atpakaļ, lai viņam būtu izdevība parunāt ar mani vienatnē, ja viņš to tiešām būtu vēlējies. Nebiju maldījies savos minējumos. Necik ilgi netikām tā kopā gājuši, kad Hems jau ievaicājās, manī nemaz nepavēries:

—  Vai jūs viņu redzējāt, māster Deivij?

—   Tikai mirkli, kad viņa bija nesamaņā, — es klusi atteicu.

Pagājām vēl pāris soļu, tad Hems sacīja:

—   Māster Deivij, vai jūs domājat, ka viņu vēl redzēsiet?

—   Viņai tas varbūt liksies pārāk sāpīgi, — es ieminējos.

—   Es jau arī par to domāju, — Hems piekrita. — Tā būs gan, ser, jums taisnība.

—  Tomēr, Hem, ja varbūt vajadzētu viņai kaut ko uzrakstīt no jums, ja arī pateikt to nevarēšu, — ja jums varbūt ir kaut kas, ko jūs gribētu viņai ar manu palīdzību darīt zināmu, es turēšu par savu svētāko pienākumu to izpildīt, — es piebildu.

—   Ticu jums, ka tā ir. Ļoti pateicos, ser, tas pārāk laipni no jums. Gribētos jau gan, lai kaut ko pasakāt vai uzrakstāt viņai.

—   Nu, ko'tad?

Pagājant atkal gabaliņu klusēdami, tad Hems teica:

—   Ne jau, ka es viņai piedodu… nē, nepavisam ne tā. Vairak gan tā… ka es gribētu lūgt… lai viņa piedod man, ka uzspiedu viņai savu mīlestību. Reizēm man ienāk prātā — sak, neiekārojis es viņu par savu sievu, nesolījusies viņa man… varbūt tad viņa būtu man atklājusi, kāda cīņa notiek viņas sirdī, jo allaž taču viņa man tā uzticējās un bija tik draudzīga, un es tad varbūt būtu varējis viņu pasargāt no pārsteidzīgā soļa.

Es paspiedu viņam roku.

—   Vai tas būtu viss?

—  Vēl būtu gan kas sakāms, — Hems atbildēja, — ja vien es mācētu tā pasacīt, māster Deivij.

Mēs turpinājām ceļu, šoreiz klusēdami vēl ilgāk nekā iepriekš. Atkal sācis runāt, viņš brīžam aprāvās — es tās vietas apzīmēju ar daudzpunktēm. Viņš neraudāja, nē, tikai sakārtoja domas, lai skaidrāk varētu izteikties.

—   Es mīlēju viņu… es mīlu atmiņas par viņu… tās pārāk dziļi manā sirdī… lai ļautu viņai domāt, ka esmu atkal laimīgs. Laimīgs es varētu biīt tikai tad… ja spētu viņu galīgi aizmirst… bet es laikam nevarētu paciest, ja kāds viņai teiktu, ka patiešām esmu viņu aizmirsis. Ja nu jūs, māster Deivij, tāds gudrs un mācīts vīrs, varētu ko pasacīt viņai, lai viņa zinātu, ka neesmu pārāk satriekts uu ka es viņu arvien vēl mīlu, ka arvien vēl pēc viņas skumstu… kaut ko tādu, lai viņa saprastu, ka dzīve man vēl nav gluži apnikusi, tomēr es nezaudēju cerību sastapt reiz viņu neapsmietu — tur, kur ļaunie nevienam vairs nedara pāri un kur nogurušie atpūšas… kaut ko tādu, kas atvieglotu viņas sāpju pilno sirdi, un tomēr tā, lai viņa neiedomātos, ka es kādreiz varētu apprecēties vai ka man kāda cita varētu kļūt tikpat dārga, kāda viņa bijusi… Apmēram tā es lūgtu jūs viņai pasacīt… un vēl to, ka lūdzu par viņu dievu … par viņu, kas man tik mīļa bijusi.

Vēlreiz paspiedu Hema vīrišķīgo roku un apsolījos izpildīt viņa lūgumu, cik labi vien mācēdams.

—   Pateicos, no sirds pateicos, ser, — Hems atbildēja, — Tas bija ļoti laipni no jums, ka atnācāt man pretī. Un arī tas bija ļoti laipni, ka atbraucāt viņam līdzi uz šejieni. Māster Deivij, es saprotu gluži labi — kaut gan tēvmāsa vēl brauks uz Londonu pirms viņu aizceļošanas un satiksies ar viņiem, zinu, ka tēvoci nekad vairs neredzēšu. To es skaidri jūtu. Mēs gan par to nerunājām ne vārda, bet es zinu, ka tā būs, — un tā ari labāk. Pēdējo reizi, kad jūs viņu redzēsiet… pašu pēdējo reizi… nododiet vēl viņam sveicienus un pateicības apliecinājumus no sērdieņa, kuram viņš vienmēr bijis daudz vairāk nekā tēvs.

To arī es svēti apsolījos.

—   Vēlreiz jums pateicos, ser, — Hems sacīja, sirsnigi spiezdams man roku. — Es zinu, kurp jūs iedami. Dzīvojiet vesels!

Viņš atmeta ar roku, it kā teikdams, ka šās vecās mājas slieksni vairs nespēj pārkāpt, un nogriezās sānis. Noraudzīdamies Hemam nopakaļ, kad viņš mēness gaismā aizgāja pa smilšaino tuksnesi, redzēju viņu pavēršarnies ar seju pret sudrabaino svītru tumšā ūdens izplatījuma malā, un tā viņš gāja arvien tālāk un tālāk, tajā raudzīdamies, līdz pārvērtās vairs tikai par mazu ēnas plankumu tālumā.

Vecās kuģa mājas durvis bija vaļā, kad es pienācu. Iekša iegājis redzeju, ka visas mantas jau iznestas, palikusi tikai kāda veca lāde, uz kuras sēdēja misis Gamidža ar grozu klēpī un noraudzījās misterā Pegotijā. Viņš stāvēja, atspiedies ar elkoni pret rupji apdarināto kamīna malu, un vēroja, kā izplēnē pēdējās ogles, bet, ieraudzījis ienākam mani, cerību pilns pacēla galvu un jautri ierunājās:

—   Atnācāt gan atvadīties, māster Deivij, kā jau solījāt! — Sveci paceldams, viņš noteica: — Patukši, vai ne?

—  Tiešām, laiku jūs neesat velti kavējuši, — es atteicu.

—   Neesam vis slinkojuši, ser. Misis Gamidža jau tā rāvās, tā rāvās… ij nezinu, kas vēl varētu tā strādāt kā misis Gamidža, — misters Pegotijs stāstīja, noraudzīdamies viņā un nevarēdams vien atrast pietiekami labus vārdus uzslavai.

Misis Gamidža, atmetusies ar elkoņiem pret savu grozu, neteica ne vārda.

—   Tā ir tā pati lādīte, uz kuras jūs ar Emiju kādreiz mēdzāt abi sēdēt, — misters Pegotijs man pačukstēja. — Es ņemšu gan to arī līdzi un iznesīšu pašu pēdējo. Bet te jūsu guļamistaba, nāciet paskatīties, māster Deivijl Nakts gan tik tumša un drūma kā reti kad.

Tiešām, vējš, kaut gan nebija nekāds stiprais, ložņāja gar kuģa pakšiem, brīžam tik dobji un draudīgi ievaidēdamies, ka kļuva gluži baigi, tajā klausoties. Viss bija aizvākts līdz pat mazajam spogulītim gliemežvāku ietvarā. Atcerējos, kā es še biju gulējis, kad bija notikušas pirmās lielās pārvērtības manā mājā. Atcerējos zilaci meitenīti, kas mani bija valdzinājusi. Atcerējos Stīrfortu — un man uzmācās muļķīga, baiga iedoma, ka viņš slapstās tepat kaut kur tuvumā un, kas zina, es varētu uzdurties viņam kādā ielas stūrī.

—   Ilgs laiks paies, kamēr šim kuģim radīsies atkal jauni iemītnieki, — misters Pegotijs turpināja klusā, dobjā balsī. — Visi apkārtējie jau skatās uz šo mitekli kā uz nelaimes apsēstu.

—   Vai tas pieder kādam no kaimiņiem? — es apvaicājos.

—  Mastu taisītājam tepat pilsētā, — misters Pegotijs paskaidroja. — Šovakar pat atdošu viņam atslēgu.

, Iemetām skatienu arī otrajā mazajā kambarītī un griezāmies atpakaļ pie misis Gamidžas — tā joprojām sēdēja turpat uz lādītes. Misters Pegotijs nolika sveci uz kamīna dzegas un lūdza viņu piecelties, lai varētu iznest lādīti ārā, pirms nodzēš uguni.

—   Daniel, — misis Gamidža ierunājās, pamezdama pēkšņi savu grozu un ieķerdamās misteram Pegotijam rokā, — mī|o Daniel, mani pēdējie vārdi šai mājā ir: tu nedrīksti mani pamest! Dieva dēļ, Daniel, nepamet mani šeit! Ij nedomā to darīt!

Misters Pegotijs izbrīnījies raudzījās te viņā, te manī, te atkal viņā — kā no sapņa pamodies.

—   Lūdzams, mīļo Daniel, nepamet inani! — misis Gamidža no jauna sāka dedzīgi lūgties. — Ņem mani līdzi, ņem līdzi sev un Emijai! Es būšu jūsu kalpone, pateicīga un uzticīga. Ja tanī zemē, uz kuru tu dodies, ir vergi, kļūšu par jūsu verdzeni un jutīšos laimīga. Tikai nepamet mani še, Daniel, — tu taču esi tik labs un mīļš!

—   Mīļais cilvēk, — misters Pegotijs atteica, galvu purinādams, — tu nemaz nezini, cik tas ir tāls ceļš un cik grūta dzīve mūs gaida.

—   Zinu, Daniel! Es varu iedomāties! — misis Gamidža iesaucās. — Mani pēdējie vārdi zem šā jumta ir: es nekustēšu no vietas un tepat arī nomiršu, ja mani neņems līdzi! Es varu zemi rakt, Daniel. Es varu strādāt katru darbu. Es varu panest grūtas dienas. Es varu būt iecietīgāka un laipnāka, nekā tu domā, Daniel, ja tik tu gribētu ar mani pamēģināt! Es neķeršos pie tās naudas, ko tu man atstāj, drīzāk tad nomiršu trūkumā, bet ar tevi un Emiju es iešu vai uz pasaules galu, ja tik jūs ņemat mani līdzi. Es zinu, kāpēc… es zinu, tu domā, es mūžīgi tik rūcu, ka esmu vientuļa, pamesla radībiņa, — bet, mīļais, tagad neesmu vairs tāda rūcēja! Ne velti esmu sēdējusi te tik ilgi viena pati, sargājusi māju un domājusi par tavām bēdām — tas man nācis tikai par labu. Māsler Deivij, iemetiet nu kādu vārdiņu par mani! Es pazīstu viņu, zinu visus viņa ieradumus un Emīlijas tāpat, zinu viņu bēdas — varu vēl kādreiz tās atvieglot un strādāt viņiem arvien. Daniel, labo Daniel, ņem mani līdzi!

Misis Gamidža satvēra viņa roku un noskūptīja to vienkāršā aizgrābtībā un mīlestībā, neviltotā uzticības un pateicības uzplūdumā, ko misters Pegotijs arī bija pelnījis.

Mēs izvilkām lādi ārā, nodzēsām sveci, aizslēdzām durvis no ārpuses un atstājām veco kuģi kā tumšu rēgu mākoņainajā naktī. Nākamajā rītā, kad mēs, sēdēdami diližansa ārējās vietās, devāmies atpakaļ uz Londonu, misis Gamidža un viņas grozs aizņēma pakaļējo sēdekli — un misis Gamidža bija laimīga.

## LII NODAĻA

Esmu eksplozijas aculiecinieks.

Kad mistera Mikobcra nozīmētā noslēpumainā satikšanās vairs nebija tālāk par divdesmit četrām stundām, mēs ar tanti sākām apspriesties, ko lai dara, jo vir,ia neparko negribēja atstāt Doru. Ak, cik viegla tagad bija Dora manās rokās, kad nēsāju viņu augšā un lejā!

Kaut gan misters Mikobers bija lūdzis arī tanti ierasties, mēs tomēr nospriedām, ka viņa paliks mājās, bet brauksim mēs ar misteru Diku abi vien un pārstāvēsim arī viņu. Bijām jau šādā garā visu nolēmuši, kad Dora pēkšņi izjauca mūsu plānus, paziņodama, ka viņa nekad nepiedošot ne pati sev, ne savam nejaukajam zēnam, ja tante palikšot mājā, vienalga kā aizbildinādamās.

—   Es nerunāšu ar jums, — Dora izsaucās, purinādama pret tanti savas cirtas, — es kaitināšu jūs! Es kūdīšu Džipu, lai viņš jūs rej cauru dienu. Ja jūs nebrauksiet, es domāšu, ka jūs no visas tiesas esat sirdīga veca tante!

—   Kuš, Ziediņ! — tante smējās. — Tu taču zini, ka nevari bez manis iztikt.

—   Varu gan! — Dora attrauca. — Jūs man nemaz neesat vajadzīga! Jūs taču neskraidāt manis labad cauru dienu pa kāpnēm augšā un lejā! Jūs taču nesēžat pie manis un nestāstāt par tiem laikiem, kad Dodijam zābaki bija noplīsuši un viņš pats viscaur noputējis… nabaga mazais knēvelītis! Jūs itin nekad nedarāt to, kas man patīk! Vai ne, mīļā? — Te Dora pasteidzās tanti noskūpstīt un izsaucās: — Jā jau, jā, jūs to darāt gan! Es jau tikai pajokoju! — lai tante gadījumā nenodomā, ka viņa to saka no visas tiesas.

—    Tomēr, tante, — Dora pieglaudīgi sacīja, — paklausieties taču! Jums jābrauc. Es jums nelikšu mieru, kamēr nepiekāpsieties. Es savu palaidņa zēnu tā spīdzināšu, ja viņš jūs nepierunās braukt! Es jūs tā kaitināšu — un Džips tāpat! Ja jūs nebrauksiet, jūs vēl ilgus, ilgus gadus dabūsiet nožēlot un vēlēties, kaut jel labāk būtu braukusi. Turklāt, — Dora piebilda, atmezdama atpakaļ matus un izbrīnā uzlūkodama te tanti, te mani, — kālab .gan jūs abi nevarētu braukt? Es taču neesmu tik nopietni slima. Vai tad esmu?

—   Ūja, kas tas nu par jautājumu! — tante izsaucās.

—   Kādas iedomas! — es piebalsoju.

—   Jā, es jau zinu, ka esmu muļķa meitēns! — Dora sacīja, lēnām uzlūkodama mūs abus pēc kārtas, un tad pastiepa lūpiņas, lai mūs noskūpstītu, tāpat uz dīvāna gulēdama. — Nu, tad jums tomēr jābrauc abiem, citādi es jums neticēšu un sākšu raudāt.

No tantes sejas redzēju, ka viņa jau ar mieru piekāpties, un arī Dora, to ievērojusi, tūdaļ kļuva jautrāka.

—   Jūs atbrauksiet, un jums būs tik daudz jaunu ziņu, ka paies vismaz nedēļa, kamēr man to visu ieskaidrosiet! — Dora turpināja. — Jo es jau zinu, ka uzreiz neko nesapratīšu, ja tur būs runa par kādiem darījumiem. Un tur taču noteikti būs kaut kādi darījumi! Un, ja vēl vajadzēs kaut ko saskaitīt, nudien, nezinu, kā tikšu ar to galā, un mans nejaukais zēns tad visu to laiku rādīs tādu nelaimīgu ģīmi! Tā! Nu, jūs taču brauksiet, vai ne? Jūs taču būsiet projām tikai vienu nakti, un gan jau pa to laiku Džips mani apsargās. Dodijs mani pirms aizbraukšanas uznesīs augšā, un es nemaz nenākšu lejā, kamēr' jūs nebūsiet atpakaļ. Bet Agnesei jūs no manis aizvedīsiet vēstuli ar briesmīgu rājienu, tāpēc ka viņa ne reizi nav bijusi mūs apciemot!

Tagad nu bez kādām tālākām pārrunām tika nospriests, ka brauksim abi un ka Dora ir maza blēdniecīte, kura tikai izliekas nevesela, jo viņai patīk, ka viņu lutina. Dora bija varen apmierināta un ļoti jautra, un tā mēs četratā, tas ir, tante, misters Diks, Tredlss un es, tovakar ar Duvras pasta karieti aizbraucām uz Kenterberiju.

Viesnīcā, kur misters Alikobers bija mums licis viņu gaidīt un kur nakts vidū nenācās nemaz tik viegli ietikt, es atradu jau priekšā zīmīti, kurā viņš paziņoja, ka ieradīšoties tieši pulksten pusdesmitos no rīta. Pēc tam mēs, aiz aukstuma drebuļodamies šajā drēgnajā nakts stundā, devāmies uz mums norādītajām guļvietām caur neskaitāmiem šauriem gaņģiem, kas oda tā, it kā tie gadsimtiem ilgi būtu laistīti ar lētu ēdienu un zirgu sviedru maisījumu.

Agri no rīta es izgāju paklaiņot pa vecajām, mīļajām, klusajām ielām un vēlreiz pakavējos cēlo arku un baznīcu velvju ēnās. Kovārņi laidelējās ap katedrāles torņiem, bet paši torņi stalti slējās spirgtajās rīta debesīs, kā vienmēr nolūkodamies uz savu jūdzēm plašo, bagāto apkaimi ar skaistajām upēm, it kā zemes virsū nebūtu nekā tāda, ko sauc par pārmaiņām. Tomēr, kad atskanēja zvani, tie man skumji vēstīja, ka mainās itin viss; tie

stāstīja nnsn, cik paši tie veci, bet cik jauna ir mana skaistā Dora; tie stāstīja par daudziem, kas mūžam nenovecos, kaut arī dzīvojuši, mīlējuši un miruši; atbalsīm dunot AAelnā prinča* rūsas klātajās bruņās, kas karājās baznīcā, tie stāstīja par pulksteņa tikšķiem, kas izzūd un ieplūst lielajā laika jūrā, kā izzūd viļņu apļi ūdenī.

No ielas stūra palūkojos arī uz pazīstamo veco namu, tomēr tuvāk negāju, lai mani nepamanītu un tā es nevilšus, kas zina, nekaitētu nodomiem, kurus atbalstīt biju še ieradies. Agrās rīla saules stari zeltoja tās zelmiņus un spraišļotos logus, un likās, ka daži stari no tā senā miera, kas reiz bija valdījis šai mājā, skāra arī manu sirdi.

Kādu stundu es nostaigāju pa ārpilsētu, tad atgriezos galvenajā ielā, kas pa šo laiku jau bija nokratījusi nakts miega gurdenumu. Starp tiem, kuri patlaban naski uzkopa veikalus, es ieraudzīju savu vecveco ienaidnieku — miesniekpuisi, kas dzīvē bija izcīnījies uz augšu: ticis pie gariem atloku stulmeņiem, pie brēkuļa un arī pats pie sava veikala. Viņš auklēja bērnu un rādījās esam gluži miermīlīgs sabiedrības loceklis.

Pie brokastgalda mūs visus pārņēma nemiers un bažīgs satraukums. Jo pulkstenis nāca tuvāk pusdesmitiem, jo nepacietīgāk mēs gaidījām misteru Mikoberu. Galu galā atmetām ar roku ēšanai — pie galda jau pašā sākumā, ja neņem vērā misteru Diku, bijām apsēdušies tikai formas pēc; tante atkal soļoja pa istabu uz priekšu un atpakaļ, Tredlss sēdēja uz dīvāna un izlikās lasām avīzi, lai gan acis tam kavējās pie griestiem, bet es raudzījos pa logu, lai jau laikus varētu paziņot par mistera Mikobera ierašanos. Ilgi arī nebija jāgaida: pulkstenim sitot pusdesmit, viņš parādījās ielā.

—  Viņš nāk! — es izsaucos. — Un nav nemaz ģērbies savā dienesta uzvalkā!

Tante sasēja aubītes lentes (aubīti viņa bija uzlikusi, nākdama brokastīs) un apmeta šalli ap pleciem, it kā sagatavodamās uz jebkuru izšķirošu un nepiekāpīgu rīcību. Tredlss arī savilka ļoti apņēmīgu seju un aizpogāja svārkiem visas pogas. Misteru Diku šī svinīgā gatavošanās gluži samulsināja, tomēr arī viņš mēģināja darīt tāpat kā citi un ar abām rokām uzmauca cepuri tik dziļi uz ausīm, cik vien varēja, bet tūdaļ atkal to noņēma, jo bija jāapsveicinās ar misteru Mikoberu.

—      Džentlmeņi un cienījamā lēdijai — misters Mikobers sveicināja. — Labu rītu visiem! Dārgo ser, — viņš uzrunāja misteru Diku, kurš pašlaik cieši spieda viņa roku, — jūs esat neizsakāmi laipnsl

—   Vai brokastis jau ieturējāt? — misters Diks apvaicājās. — Jūs droši vien ēdīsiet kotleti!

—   Ne par ko pasaulē, manu labo ser! — misters Mikobers atsaucās, atturēdams misteru Diku, kas jau sniedzās pēc zvaniņa. — Apetīte un es, mister Dikson, sen viens otru vairs nepazīstam.

«Misters Diksons» bija ļoti priecīgs par savu jauno vārdu, viņam acīmredzot likās, ka misters Mikobers parādījis lielu laipnību, viņu šādi uzrunādams, tāpēc aiz sajūsmas un pateicības viņš ņēmās atkal spiest mistera Mikobera roku, smiedamies kā mazs bērns.

—   Dik! — tante izsaucās. — Uzmanietiesl

Misters Diks attapās un nosarka.

—   Nu tā, ser, — tante uzrunāja misteru AAikoberu, vilkdama rokās cimdus, — mēs esam gatavi doties kaut vai uz Vezuvu vai vienalga kur citur, ja jūs to vēlaties.

—   Cienītā kundze, esmu pārliecināts, ka visā drīzumā jūs būsiet izvirduma aculieciniece, — misters Mikobers atbildēja. — Mister Tredls, jums taču nebūs iebildumu, ja at|aušos šeit pieminēt, ka rīkojos saziņā ar jums?

—   Tā nu ir neapgāžama patiesība, Koperfīld, — Tredlss atteica, jo es izbrīnīts viņu uzlūkoju. — Misters Mikobers lūdza man padomu sakarā ar saviem nodomiem, un es pēc labākās sirdsapziņas viņam to arī devu.

—   Ja vien es nemaldos, mister Tredls, — misters Mikobers turpināja, — tas, ko esmu nodomājis, ir ļoti svarīgi.

—   Ārkārtīgi svarīgi, — Tredlss apstiprināja.

—   Varbūt šādos apstākļos, cienījamā lēdija un džentlmeņi, — misters Mikobers teica, — jūs parādīsiet man godu un uz brīdi paļausieties tāda cilvēka rīkojumiem, kurš gan nav cienīgs, ka viņu sauc citādi kā vien par pēdīgo vraku, bet kurš tomēr ir jūsu tuvākais, kaut arī, dzīvē rūgti maldināts un nelabvēlīgu apstākļu nomākts, zaudējis savu pirmveidu.

—   Mēs pilnīgi paļaujamies uz jums, mister Mikober, — es apgalvoju, — darīsim visu, ko vien jūs vēlaties.

—   Mister Koperfīld, savu paļāvību jūs pašreizējos apstākļos noteikti nenožēlosiet! — misters Mikobers atbildēja. — Es lūdzu — esiet tik laipni un izejiet no šejienes piecas minūtes pēc manis, un tad es saņemšu visus godājamos klātesošos mis Vikfīldas viesus «Vikfīlda un Hīpa» kantorī, kura algots darbinieks es esmu.

Mēs ar tanti paraudzījāinies uz Trcdlsu; tas piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Patlaban tas ir viss, ko gribēju pasacīt, — misters Mikobers noteica.

Biju ārkārtīgi pārsteigts, kad pēc šiem vārdiem viņš, mums visiem reizē palocījies, pazuda aiz durvīm; visa mistera Mikobera izturēšanās bija ļoti atturīga, un seja viņam izskatījās ļoti bāla.

Kad es ar acīm vaicāju Tredlsam paskaidrojumu, viņ tikai vīpsnāja un purināja galvu, turklāt mati viņam atkal bija saslējušies. Tā es galu galā izvilku savu pulksteni un kā beidzamo līdzekli noskaitīju tās piecas minūtes. Tante savu pulksteni arī turēja rokā un darīja to pašu. Kad apritēja noteiktais laiks, Tredlss paņēma tanti zem rokas un mēs visi devāmies uz veco māju, pa ceļam nepārmīdami ne vārda.

Mēs atradām misteru Mikoberu apakšstāva tornīša kantorī pie galda kaut ko ļoti nopietni rakstām vai vismaz izliekamies rakstām. Liels kantora lineāls viņam bija aizbāzts aiz vestes, un gandrīz pēdu garš gals no tā vēl bija redzams uz krūtīm, atgādinot jaunmodīgu krekla rotājumu.

Man likās, ka visi gaida, iai es sāku runāt, tādēļ skaļā balsī ieteicos:

—   Sveicināti, mister Mikober!

—   Mister Koperfīld, — misters Mikobers nopietni atsaucās, — sveicināti! Ceru, ka esat pie labas veselības!

—   Vai mis Vikfīlda mājās? — vaicāju tālāk.

—   Misters Vikfīlds ir slims un guļ gultā, ser, viņu moka reimatisma drudzis, — viņš atbildēja, — bet mis Vikfīlda, bez šaubām, ļoti priecāsies sastapt vecus draugus. Varbūt iesiet dziļāk, ser?

Viņš ieveda mūs ēdamistabā — tā bija pati pirmā istaba, caur kuru es kādreiz biju ienācis šai namā, — tad, plaši atvēris durvis uz agrāko mistera Vikfīlda kantori, skaļā balsī pieteica:

—   Mis Trotvuda, misters Deivids Koperfīlds, misters Tomass Tredlss un misters Diksons!

Ūriju Hīpu nebiju redzējis kopš tās reizes, kad iecirtu viņam pliķi. Mūsu apmeklējums laikam bija viņu pārsteidzis, varbūt jo vairāk tāpēc, ka arī paši mēs bijām pārsteigti un samulsuši. Uzacis gan viņš nesarauca, jo tādu jau viņam gandrīz nebija, bet pieri sagrumboja tik ļoti, ka mazās ačeles pavisam aizmiedzās, turklāt ar riebīgo roku aši berzēja zodu, pauzdams nemieru un apjukumu. Tas, protams, bija vērojams tikai tajā brīdī, kad mēs pārkāpām pār slieksni un man izdevās uzmest viņam skatienu pār tantes plecu. Mirkli vēlāk viņš jau atkal bija tikpat lišķīgs un pazemīgs kā arvien.

—   Nu ko tu neteiksi! — viņš izsaucās. — Tas nu tiešām ir negaidīts pārsteigums! Redzēt, tā sakot, uzreiz visus draugus no Svētā Pāvila katedrāles apkaimes, tur jau acīm nenopriecāties! Mister Koperfīld, cerams, jūs jūtaties labi un… ja drīkstu tā pazemīgi izteikties… esat labvēlīgi noskaņots pret tiem, kas šā vai tā arvien bijuši jūsu draugi? Misis Koperfīldai, es ceru, arī jau klājas labāk, ser. Ticiet man, mēs bijām gluži satraukti, dabūjuši nesen zināt, ka viņa saslimusi.

Man bija kauns, ka viņš saņem manu roku, bet nezināju, ko gan citu varētu darīt.

—   Apstākļi šinī kantorī kļuvuši mazliet citādi, mis Trotvuda, kopš tā laika, kad es vēl biju nieka skriverītis un pieturēju aiz iemauktiem jūsu poniju, — vai ne? — Urija apvaicājās, taisni apšķebinoši smīnēdams. — Bet es pats tomēr neesmu mainījies, mis Trotvuda.

—   Kā tad, ser, — tante atbildēja, — varu teikt atklāti, ka jūs pilnām esat attaisnojis to, ko jūsu jaunība solīja, ja vien šāds apgalvojums jums dara patikšanu.

—   Paldies par jūsu labo vērtējumu, mis Trotvuda! — Urija teica, pa savam paradumam nejēdzīgi gorīdamies. — Mikober, lieciet, lai piesaka viesus mis Agnesei… un manai mātei. Mammiņa gan satrauksies, redzēdama tik dārgus viesus! — Urija piemetināja, salikdams krēslus rindā.

—   Vai neesat ļoti aizņemts, mister Hīp? — apvaicājās Tredlss, kura skatiens nejauši bija sastapies ar viltīgo sarkano acu skatienu, kas reizē centās izpētīt mūs un arī vairījās no mums.

—   Nē, mister Tredls, — Orija atbildēja, apsēzdamies savā parastajā vietā un iemiegdams kaulainās plaukstas_ starp asajiem ceļiem. — Darba nav tik daudz, cik varētu vēlēties. Jūs jau gan zināt, ka advokāti, haizivis un dēles neesot piepildāmi! Tomēr man un Mikoberam ir diezgan, ko rauties, ser, jo misters Vikfīlds jau pašlaik ir darba nespējīgs. Strādāt viņa labā, varu jums apgalvot, ir liels prieks un arī pienākums. Jūs, mister Tredls, laikam gan neesat visai tuvu pazīstams ar misteru Vikfīldu? Šķiet, ka man pašam tikai vienu reizi bijis gods jūs redzēt?

—   Nē, man nav bijis tuvāku darīšanu ar misteru Vikfīldu, citādi man jau sen būtu bijis gods iepazīties ar jums, mister Hip, — Tredlss atteica.

Atbildes tonī izskanēja kaut kas tāds, kas lika Ūrijam vēlreiz paglūnēt runātājā, turklāt gaužām ļauni un aizdomīgi. Tomēr, redzēdams tikai Tredlsu, viņa labsirdīgo seju, nepiespiesto izturēšanos un stāvus saslējušos matus, Orija nomierinājās un, locīdamies ar visu ķermeni, bet it sevišķi dīvaini kaklu staipīdams, atteica:

—   Ļoti žēl, mister Tredlsl Jūs viņu būtu apbrīnojis, tāpat kā mēs visi to darām. Viņa mazās vājībiņas pat liktu jums iemīlēt viņu vēl vairāk. Bet, ja gribat paklausīties daiļrunīgās uzslavās manam kompanjonam, varu ieteikt jums griezties pie Koperfīlda. Ja jums par to iznākusi runa, tad jau zināsiet — šo ģimeni viņš nekad nebeidz cildināt.

Man neiznāca pateikties par šo komplimentu (ja vispār bija vajadzīgs pateikties), jo patlaban ienāca Agnese, pēc kuras bija aizgājis misters Mikobers. Agnese, man likās, nebija tik savaldīga kā parasti — acīmredzot pārdzīvojusi daudz baiļu un nemiera. Tomēr viņas nopietnā sirsnība un rāmais daiļums, šķiet, ar to ieguva vēl maigāku mirdzumu.

Redzēju, kā Orija viņu novēroja, kamēr viņa sasveicinājās ar mums; šai mirklī viņš man atgādināja pretīgu, ļaunu dēmonu, kas uzglūn labajai fejai. Pa to starpu misters Mikobers pārmija dažus slepenus skatienus ar Tredlsu, un Tredlss izlavījās laukā — to gan nemanīja neviens cits kā tikai es.

—   Varat iet, Mikober, — Orija norūca.

AAisters Mikobers, stalti izslējies, stāvēja pie durvīm, roku uzlicis uz lineāla, kas bija tam zem vestes, un gaužām nepārprotami mēroja acīm vienu no saviem tuvākiem, un šis tuvākais bija viņa darba devējs.

—   Ko jūs vēl gaidāt? — Orija ieteicās. — Mikober! Vai jus nedzirdējāt, ka liku jums iet?

—  Ja, — atteica misters Mikobers, nekustēdamies ne no vietas.

. — Nu, kāpēc tad jūs vēl kavējaties? — Orija vaicāja atkal.

—  Tāpēc, ka… vārdu sakot, man tā patīk! — misters Mikobers atcirta.

Ori]as vaigi zaudēja parasto krāsu, tikai, vietvietām to pelēcīgo bālumu izraibināja sārti plankumi. Viņš acīm urbās misterā Mikoberā, un katrs muskulītis viņa sejā trīcēja kā drudzī.

—   Jūs esat īsts gaisagrābslis, to visa pasaule zina, — Orija teica, pūlēdamies pasmaidīt, — un man tā vien liekas, ka drīz būs jādod jums vilkapase. Ejietl Es visā drīzumā ar jums parunāšu.

—   Ja pasaulē ir neģēlis, ar kuru es jau par daudz esmu runājis, — misters Mikobers pēkšņi izgrūda, viss aizsvildamies, — tad šā neģēļa vārds ir Hīpsl

Orija kā dzelts atrāvās atpakaļ. Lēnām pārlaizdams mums visiem pēc kārtas visdrūmāko un ļaunāko skatienu, kādu vien cilvēka sejā var iedomāties, viņš teica dobjā balsī:

—   Ak tā! Sazvērestība! Jūs visi esat norunājuši te satikties! Jūs spēlējat uz vienu roku ar manu rakstvedi, vai ne, Koperfīld? Nu, pielūkojiet! Ar to jūs nekā nepanāksiet. Mēs jau gan viens otru saprotam, jūs un es. Draugi mēs nekad neesam bijuši. Jūs vienmēr esat bijis iepūties kundziņš, jau no pirmās dienas, kā še ienācāt, un jums skauž, ka es kāpju uz augšu, vai ne? No jūsu intrigām nekas neiznāks — es pratīšu atspēlēties! Mikober, taisieties ārā! Es ar jums tūliņ parunāšu.

—   Mister Mikober, — es ieteicos, — ar šo zelli ir notikusi piepeša pārmaiņa, starp citu, viņš tīri neparastā kārtā izrunāja pāris vārdu patiesības; tas viss liecina, ka beidzot viņš ir piespiests pie sienas. Sakiet, kas jums sakāms!

—   Glauna banda, tiešām! — Orija ierūcās tajā pašā dobjajā balsī, ar garo, kārno roku slaucīdams uz pieres izspiedušos lipīgos sviedrus. Jūs esat uzpircis manu rakstvedi, šo sabiedrības atkritumu, un tāds arī jūs pats bijāt, Koperfīld, to jūs tīri labi zināt, pirms gadījās kāds, kas par jums apžēlojās, — un nu jūs liekat tam apmētāt mani ar dubļiem? Mis Trotvuda, jūs darītu labāk, ja aizbāztu viņam muti, citādi es jūsu vīru ietupināšu ātrāk, nekā jūs to vēlētos. Par velti vis neglabāšu kā amatpersona jūsu dzīvesstāstu, lēdij! Mis Vikfīlda, ja jūs kaut cik mīlat savu tēvu, labāk nepievienojieties šai bandai! Es viņu pazudināšu, ja jūs man neklausīsiet. Nu, pagaidiet tikai! Daži no jums jau ir zem mana naga. Apdomājiet, ka tas jūs nesaspiež! Apdomājiet labi jūs, Mikober, citādi es jūs miltos samalšu! Ieteicu jums aizvākties no šejienes un pagaidīt, kamēr es ar jums aprunāšos, jūs, nelga! Ejiet, kamēr vēl ir laiks! Kur mana māte? — viņš izsaucās, pēkšņā uztraukumā ievērodams, ka Trcdlss pazudis, un paraudams zvana auklu. — Jaukas lietas te notiek manās paša mājās!

—   Misis Hipa ir šeit, ser, — sacīja Trcdlss, ienākdams atpakaļ kopā ar sava dēla cienīgo māti. — Es biju tik pārdrošs un pats uz savu roku iepazinos ar viņu.

—   Kas jūs tāds esat, ka te uzbāžaties ar savu pazīšanos? — Orija ieķērcās. — Un kas jums te vajadzīgs?

—   Es esmu mistera Vikfīlda draugs un viņa gribas izpildītājs, ser, — Tredlss atbildēja mierīgi un lietišķi.

—   Kabatā man ir likumīga pilnvara rīkoties visās viņa lietās.

—   Tas vecais ēzelis jau ir nodzēries līdz plānprātam! — Orija izsaucās, staipīdamies vēl nejēdzīgāk nekā līdz šim.

—  Un jūs to viņam esat ar viltu izmānījis!

—   Sis un tas viņam ir gan ar viltu izmānīts, to es labi zinu, — Tredlss mierīgi atbildēja, — tāpat arī jūs to zināt, mister Hīp. Ja atļaujat, uzticēsim šo jautājumu paskaidrošanu misteram Mikoberam.

—   Orija!.., — misis Ilīpa nobīlī iesaucās un gribēja sākt runāt.

—   Pievaldi mēli, māt, — Orija atteica, — jo mazāk runā, jo mazāk jānožēlo.

—   Bet mans Orija …

—   Vai tu neturēsi muti, māt! Gan es pats tikšu galā.

Kaut gan es zināju, ka viņa lielā pazemība ir tēlota,

ka visa viņa uzvedība ir viena vienīga izlikšanās, bet, kāds viņš patiesībā bijis liekulis, to atskārtu tikai tagad, ieraudzīdams viņu bez maskas. Pēkšņums, ar kādu viņš to nometa, sapratis, ka tā viņam patlaban nelīdz, dusmas, nekaunība, naids, kas tagad lauztin lauzās uz āru, velnišķīgais prieks pat šai brīdī par ļaunumu, ko paspējis nodarīt (tai pašā laikā viņš acīmredzot izmisīgi prātoja, kā viņam tagad būtu pret mums jāizturas, lai kaut kā vēl izkļūtu no šā kļūmīgā stāvokļa), — kaut arī no viņa to varēja gaidīt, tas viss pirmajā mirklī pārsteidza pat mani, lai gan viņu tik sen jau pazinu un tik ļoti neieredzēju.

Ar kādu skatienu viņš mani apveltīja, mūs visus pa kārtai uzlūkodams, es nemaz nepieminēšu, jo to jau sen zināju, ka mani viņš nīst, tāpat atcerējos arī savu pirkstu pēdas uz viņa vaiga. Bet, kad Orijas acis pārslīdēja pie Agneses, kad es redzēju, cik niknas dusmas viņu smacēja, jaušot, ka nu visa vara pār Agnesi zaudēta, kad sapratu, cik zemisku dziņu skubināts viņštiecies iegūt meiteni, kuras cēlo dvēseli viņš nebija spējīgs ne novērtēt, ne saudzēt, mani pārņēma šausmas, iedomājoties vien, ka Agnese kaut vienu stundu varējusi dzīvot šada cilvēka tuvumā.

Kad Orija, braucīdams zodu un pāri miromgajiem pirkstiem šķielēdams, bija mūs visus nopētījis ar savu glunigo skatienu, viņš vēlreiz uzrunāja mani — pusņirdzīgi, pusgaudulīgi:

—  Un jūs, Koperfīld, kas tā lepojaties ar savu godīgumu un citām cildenām īpašībām, — vai jums tas šķiet godīgi — ložņāt te apkārt un izspiegot mani ar mana rakstveža palīdzību? Ja es tā darītu, tur nebūtu ko brīnīties, jo es jau neiztaisos ne par kādu džentlmeni (kaut gan arī ielaspuika neesmu bijis kā jūs? ja Mikobers pareizi stāstījis), bet jūsl Un jums nav nemaz bail tā rīkoties? Vai jūs par to nemaz nedomājat, kāda var būt mana pretrlcība? Nu labi, labi! Mēs vēl redzēsim! Bet jūs, mister… kā nu tur sauc… jūs uzaicinājāt Mikoberu izteikties kādā jautājumā. Nu, te jau ir jūsu šķīrējtiesnesis. Kāpēc jūs neliekat viņam runāt? Viņš, es redzu, savu sakāmo ir labi iemācījies.

Redzēdams, ka viņa vārdi neietekmē ne mani, ne visus pārējos, Orija uzsēdās uz galda malas, sabāza rokas kabatās, apvija vienu līko kāju ap otru un spītīgi gaidīja, kas notiks tālāk.

Misters Mikobers, kura straujo dedzību mesties cīņā man jau līdz šim bija grūti apvaldīt un kurš jau nezin cik reižu tika izsaucies: «Neģē…» — aprīdams pēdējo zilbi «-lis», tagad drāzās uz priekšu, izrāva aiz vestes aizbāzto lineālu (acīmredzot tas viņam bija aizsargāšanās ierocis) un izvilka no kabatas vēstules veidā salocītas liela formāta papīra loksnes. Viņš atlocīja tās ar ierasto cēlo žestu un vēl pārlaida apbrīna pilnu skatienu saturam, it kā pats priecādamies par sava stila meistarību, un iesāka lasīt:

—   «Dārgā mis Trotvuda un dārgie džentlmeņi…»

—  Apžēlojies, šitādu cilvēku! — tante izsaucās. — Ja noziegums atklāts, viņš to gatavs aprakstīt pantos!

Misters Mikobers nedzirdēja, ko viņa saka, un lasīja tikai tālāk;

—  «Nostājies jūsu priekšā, lai atmaskotu visnegantāko blēdi, kādu jebkad pasaule pazinusi…» — te misters Mikobers, neatraudams acu no papīra, ar lineālu kā ar burvju zizii norādīja uz Oriju Hīpu, — «es neprasu sev nekādu gandarījumu. Būdams jau no šūpuļa dažādu pekuniāru saistību upuris, jo nekad šīs saistības nevarēju nokārtot, es beidzot kļuvu pazemojošu apstākļu rotaļbumbiņa. Kauns, trūkums, izmisums, ārprāts — visi reizē vai katrs atsevišķi — ir pavadījuši mani dzīves ceļā.»

Misters Mikobers notēloja sevi kā visu šo nelaimju un posta upuri ar tādu baudu, kas salīdzināma vienīgi ar to jūsmu, kādu viņam sagādāja paša priekšnesums un autora lepnums, kas izpaudās izteiksmīgā galvas nogrozīšanā, kad viņš domājās kādu frāzi uzrakstījis sevišķi spēcīgi.

—   «Kad kauns, trūkums, izmisums un ārprāts visi reizē nogruva pār mani, es iestājos darbā šai kantorī jeb, kā mūsu jautrie kaimiņi gaili teiktu, — birojā, «Vikfīlda un… HIPA» firmas birojā, kuru faktiski vada… HĪPS viens pats. HĪPS un tikai HIPS ir šās mašinērijas atspere! HĪPS un tikai HIPS — vislielākais blēdis un krāpnieks!»

Sos vārdus izdzirdis, Ūrija, drīzāk nozilējis nekā nobālējis, ķēra papīra lapu, gribēdams to saplosīt, bet misteram Mikoberam apbrīnojami veikli trāpījās iecirst ar lineālu pa izstieptās rokas pirkstu krumšļiem — un Ūrijam nācās to atraut. Delna viņam nokarājās kā atlauzta no rokas. Cirtiens bija noskanējis tik spalgi, it kā koks būtu atsities pret koku.

—   Velns ar ārāl — Ūrija iekliedzās locīdamies, šoreiz patiesi aiz sāpēm. — To es jums neaizmirsīšu!

—   Nu, nāciet vien jūs man vēl tuvumā, jūs… jūs… jūs, cilvēka atkritums! — misters Mikobers elsa. — Un, ja jums ir cilvēka pauris, es to sašķaidīšu! Nu, nāciet tik, nāciet!

Man liekas, nekad netiku redzējis jocīgāku skatu — pat tādā brīdī man tas dūrās acīs: misters Mikobers vicināja gaisā savu lineālu kā kareivis zobenu un kliedza: — Nāciet tik, nācietl — bet mēs ar Tredlsu, klusinādami viņu, mēģinājām ievirzīt viņu kaktā, no kurienes viņš atkal ar jaunu sparu lauzās ienaidniekam pretī.

Viņa ienaidnieks, kaut ko murdēdams, labu brīdi spaidīja savu ievainojumu, beidzot noņēma kaklautu un ievīstīja lajā sadauzīto pleznu, pēc tam, saņēmis to otrā rokā, atkal apsēdās uz galda un pievērsa īgno seju grīdai.

Kaut cik nomierinājies, misters Mikobers turpināja lasīšanu:

—   «Mana alga, iestājoties dienestā pie… HIPA,» — (šī vārda priekšā viņš allaž sastomījās un pēc tam izrunāja to ar sevišķu uzsvaru), — «nebija stingri noteikta, cietā alga skaitījās tikai divdesmit divi šiliņi un seši pensi nedēļā. Pārējais viss bija paredzēts kā piemaksa atkarība no tā, cik spējīgs es izrādīšos kantora darbos, citiem un skaidrākiem vārdiem runājot — no manas nekrietnības, no manas iedzīvošanās kāres, no manas ģimenes nabadzības un vispār — no manas morāliskās (drīzāk gan nemorāliskās) līdzības ar… 1IIPU. Vai man vēl jāteic, ka drīz vien, apstākļu mākts, neredzēju vairs citas izejas kā pa reizei izlūgties aizdevumu no… HIPA, lai uzturētu pie dzīvības misis Mikoberu un nelaimīgos bērnus, kuru pulciņš, par spīti trūkumam, arvien kuplinājās! Vai man vēl jāteic, ka šo manu bezizejas stāvokli… HIPS jau bija paredzējis? Ka visi viņa aizdevumi pēc šajā valstī pastāvošajiem likumiem tika nodrošināti ar parādu zīmēm un vekseļiem? Un ka tādā kārtā es ieskrēju tīklā, kuru viņš bija izaudis, lai mani tajā noķertu?»

Bauda, kādu misteram Mikoberam sagādāja paša epistulārās spējas, aprakstot savu izmisuma pilno stāvokli, patiesi šķita atsveram katras sāpes vai rūpes, ko viņam bija sagādājusi īsteniba. Viņš turpināja:

— «Un tad… HiPS sāka man parādīt taisni tik daudz uzticības, cik bija vajadzīgs viņa velnišķīgo plānu piepildīšanai. Un tad, ja man atļauts izteikties Šekspīra vārdiem, es sāku vārgt, nīkt un dēdēt.* Es sāku aptvert, ka manus pakalpojumus izmantoja taisni tur, kur vajadzēja netīru roku, kur vajadzēja, tā teikt, apvest ap stūri personu, kuru es apzīmēju par misteru V. Šis misters V. tika krāpts, muļķots un maldināts bez mazākās kautrēšanās, kaut gan visu šo laiku tas nelietis… HIPS ar mēli izlikās bezgala pateicīgs un vislielākais draugs šim nelietīgi izmantotajam džentlmenim. Jau tas bija ļauni diezgan, bet, kā reiz kāds dāņu filozofs* izteicās ar to universālo patiesīgumu, kas tik raksturīgs šim Elizabetes laikmeta krāšņākajam gara ziedam, — Jaunākais vēl nāks!»

Misters Mikobcrs tā iejūsminājās par tik laimīgi izdevušos frāzes noapaļošanu ar citātu, ka iepriecināja pats sevi un arī mūs, atkārtodams to vēlreiz, izlikdamies, ka nevar atrast lasīto rindkopu.

—   «Mans nolūks nav papildināt šo vēstījumu, uzskai-

tot visas mazāk nozīmīgās noziedzības un viltības (tās man atzīmētas atsevišķā sarakstā), kādas tika vērptas pret džentlmeni, kuru es nosaucu par misteru V., un kādās man klusējot nācās ņemt dalību,» — viņš turpināja. — «Izcīnījis sevī cīņu — iztikt ar naudu vai bez naudas, ar maizi vai bez maizes, dzīvot vai nīkt —, nolēmu izmantot laimīgu izdevību, lai atklātu un uzrādītu lielākās un pārdrošākās nelikumības, ar kādām… HĪPS mēģināja iegrūst bezdibenī tik jauni apkrāpto džentlmeni. Klusas iekšējas dziņas pamudināts, ieguvis brīnišķīgu, aizkustinošu sabiedroto, kuru es te īsi apzīmēšu par mis V., nekavējoties ķēros pie grūtā, slepenā izmeklēšanas darba, kas, varu teikt pēc labākās apziņas un esošiem datiem, aizņēma periodu, kurš ilga ne mazāk kā divpadsmit kalendāra mēnešus.»

Viņš nolasīja šo tirādi, it kā tā būtu izrakstīta no parlamenta lēmuma, un likās, ka šo cildeno vārdu skaņa viņu lieliski spirdzināja.

—   «Apsūdzības, kādas es ceļu pret… HIPU,» — viņš lasīja tālāk, uzmezdams acis pretiniekam un vajadzības gadījumā kreisās rokas padusē jau turēdams lineālu kaujas gatavībā, — «ir šādas.»

Mums visiem, šķiet, aizrāvās elpa. Ūrijam jau nu katrā ziņā, par to esmu pārliecināts.

—   «Pirmkārt,» — misters Mikoberš lasīja, — «kad mistera V. darbaspējas un atmiņa sāka mazināties aiz iemesliem, kurus minēt te nav vajadzīgs un man arī neklātos… HIPS ar nolūku viesa neskaidrību un sajukumu visos oficiālos papīros un dokumentos. Kad misters V. vismazāk bija spējīgs iedziļināties.,. HIPS tieši tādās reizēs vienmēr viņu apkrāva ar darbu. Šādos apstākļos viņš dabūja mistera V. parakstu uz svarīgiem dokumentiem, kurus mācēja tam pabāzt kā nesvarīgus papīriņus. Tādā ceļā viņš izkrāpa no mistera V. pilnvaru rīkoties ar kantorim uzticētās naudas summu — divpadsmittūkstoš sešsimt četrpadsmit mārciņām diviem šiliņiem un sešiem pensiem —, lai to it kā izlietotu veikalnieciskiem maksājumiem un parādiem, kas bija jau nokārtoti vai arī nekad nebija eksistējuši. To darīdams, viņš vienmēr izturējās tā, it kā \;isas šīs nolaidības un nekārtības būtu izskaidrojamas

' ar paša mistera V. negodīgiem nolūkiem un negodīgu rīcību; šīs iedomātās rīcības attēlojums viņam bija ierocis, ar ko pastāvīgi spīdzināt un tirdīt nabaga džentlmeni.

—   Tas jums vēl būs jāpierāda, jūs, Koperfīld! — Ūrija

iekliedzās, draudoši purinādams galvu. — Visam savs laiks!

—   Pavaicājiet… HIPAM, mister Tredls, — kas dzīvoja viņa mājā pēc tam, kad viņš aizgāja no tās? — misters Mikobers ieteicās, pārtraucis lasīšanu. — Pavaicājiet, esiet tik laipns!

—   Nu, šis pats stulbenis! — Ūrija attrauca nicinoši.

—  Un vēl šobrīd viņš dzīvo tur.

—   Pavaicājiet… HIPAM, vai viņam tai mājā kādreiz nebija piezīmju grāmatiņa, — misters Mikobers turpināja. — Pavaicājiet, lūdzu!

Redzēju, ka Urijas kārnā roka tīri nevilšus mitējas knibināt zodu.

—   Vai varbūt pavaicājiet, — misters Mikobers piemetināja, — vai viņš tur reiz tādu nav sadedzinājis. Ja viņš teiks «jā» un jautās, kur pelni, norādiet uz Vilkinsu Mikoberu — un viņš dabūs dzirdēt kaut ko pavisam nepatīkamu.

Uzvarošais žests, ar kādu misters Mikobers pavēstīja šos vārdus, galīgi pārbiedēja Urijas māti, un viņa lielā uztraukumā iekliedzās:

—   Ūrija, Urija! Esi pazemīgs un lūdzies žēlastību, mans mīļais!

—   Māt! — Urija atkliedza. — Vai tu klusēsi reiz? Tu savās bailēs pati nezini, ko sarunā un sadomā. Pazemīgs! — viņš nošņācās, paglūnēdams uz mani. — Dažu labu no viņiem es jau pirms krietna laika esmu pazemojis, lai arī cik pazemīgs pats esmu!

Misters Mikobers cienīgi atspieda zodu pret kravati un turpināja lasīt savu sacerējumu:

—   «Otrkārt. MIPS vairākos gadījumos, to varu sacīt pēc labākās apziņas un esošiem datiem…»

—   Nu, ar tiem tu tālu netiksi, — Ūrija atviegloti noņurdēja. — Ciet klusu, māt!

—   Gan mēs zināsim, kā tālāk tikt, un tad jums, ser, būs beigas īsi un aši! — misters Mikobers atbildēja.

—   «Otrkārt. HIPS vairākos gadījumos, to varu sacīt pēc labākās apziņas un esošiem datiem, daudzos dokumentos, grāmatās un rakstos sistemātiski viltoja mistera V. parakstu, un viens tāds gadījums ir neapšaubāms, to es varu pierādīt ar neapgāžamiem faktiem. Un proti, šādā veidā, piemēram …»

Atkal misters Mikobers reiba pats no savu vārdu mudžekļa, patiesībā smieklīga un šinī gadījumā nevajadzīga,

tomēr ne viņam vien īpatnēja. Es savā dzīvē šo vājību esmu novērojis joti daudziem. Tā šķiet pat vispārēja paradiba. Nododot zvērestu tiesas priekšā, liecinieki izjūt īstu baudu, kad tiem nākas norunāt veselu birumu vardu, kuri patiesībā visi izteic vienu un to pašu domu, kā, piemēram: es nīstu, nievāju un nicinu — un tā tālāk; pat vecu vecā anatēma — baznīcas lāsts — tiek izbaudīta pēc tā paša principa. Mēs daudz runājam par to, ka vārdi mūs tiranizē un nomoka, bet mēs taču paši tos tiranizējam; mēs priecājamies, ka mums ir vesels apcirknis lieku vārdu krājumā, ko celt priekšā svinīgos gadījumos, un mums šķiet, ka tie ir nozīmīgi un daiļskanīgi. Tāpat kā mēs maz raizējamies par to, kāda īsti nozīme mūsu parādes tērpiem, ja tikai tie ir spoži un bagātīgi, tā arī vārdu nozīme un nepieciešamība mums bieži šķiet tikai otrās pakāpes jautājums, kaut tikai mēs ar tiem varētu padižoties. Un, kā dažs labs, pārlieku plātīdamies ar saviem parādes tērpiem, nokļūst nepatikšanās vai kā vergi, būdami lielā skaitā, spēj sacelties pret saviem kungiem, tāpat ari es varētu jums minēt kādu tautu, kas pieredzējusi diezgan nepatikšanu un pieredzēs vēl lielākas vienīgi aiz pārliecīgās vārdu nesātlbas.

Misters Mikobers lasīja tālāk, gandrīz vai laizīdamies aiz labpatikas:

— «Un proti, šādā veidā. Tas notika, piemēram, kad mistera V. veselības stāvoklis bija ļoti apdraudēts, kad likās ļoti iespējami, ka mistera V. pēkšņa nāve varētu novest pie daudziem atklājumiem un sagraut… HIPA varu pār mistera V. ģimeni, kā es, apakšā parakstījies Vilkinss Mikobers, pieņēmu (ja vien viņa meitas mīlestība uz tēvu netiktu slepeni izmantota, lai nepieļautu abu kompanjonu lietas oficiālu izmeklēšanu), — toreiz minētais… HIPS uzskatīja par vajadzīgu izgatavot it kā mistera V. izdotu saistību rakstu par minēto summu — divpadsmit tūkstošiem sešsimt četrpadsmit mārciņām diviem šiliņiem un sešiem pensiem ar procentiem —, piezīmējot, ka minēto naudu izsniedzis… HIPS misteram V., lai glābtu to no negoda. Mistera V. vārds, kurš šo dokumentu it kā bija parakstījis, un Vilkinsa Mikobera vārds, kas šo parakstu it kā bija apstiprinājis, bija… HĪPA viltojumi. 'Manā īpašumā tagad ir piezīmju grāmatiņa, kurā ir daudz šādu ar viņa roku rakstītu mistera V. paraksta viltojumu paraugu, kas gan mazliet cietuši no uguns, bet vēl diezgan labi salasāmi. So dokumentu es nekad neesmu parakstījis. Un šis dokuments patlaban atrodas pie manis.»

Orija Hīps strauji pietrūkās kājās, izņēma no kabatas atslēgu saišķi un atslēdza kādu galda atvilktni, tomēr pēkšņi apķērās, ko īsti gribējis darit, un, nemaz tajā neieskatījies, atgriezās atkal pie mums.

—   «Sis dokuments patlaban atrodas pie manis,» — misters Mikobers turpināja lasīšanu, palūkodamies apkārt tik svinīgi, it kā teikdams sprediķi. — «Precīzāk izsakoties, šorīt agri, kad es šo rakstu sastādīju, tas bija pie manis, bet tagad ir nodots misteram Tredlsam.»

—  Gluži pareizi, — apstiprināja Tredlss.

—   Orija, Orija! — vaimanāja viņa māte. — Esi pazemīgs un lūdz žēlastību! Es zinu, mans dēls būs piekāpīgs, džentlmeņi, ja vien jūs dosiet viņam laiku apdomāties. Mister Koperfīld, jūs taču zināt, kāds viņš vienmēr bijis lēns un pazemīgs!

Interesanti bija noskatīties, kā māte vēl arvien turējās pie sava vecā paņēmiena, kad dēls to jau bija atmetis kā nederīgu.

—   Māt, — Orija attrauca, aiz dusmām iekozdamies lakatā, kas bija aptīts viņam ap roku, — tu prātīgāk darītu, ja ielaistu man lodi galvā!

—   Bet es tak mīlu tevi, Orija! — misis Hīpa ļzsaucās.

Es nešaubos, ka viņa runāja taisnību, un arī Urija mīlēja savu māti, lai cik savādi tas liktos, — jo galu galā viņi taču bija viens otra cienīgi.

—   Es nevaru paciest, ka tu uzstājies pret šiem džentlmeņiem un iegrūd sevi jo lielākās briesmās, — māte turpināja. — Es jau tūliņ sacīju šim džentlmenim, kad viņš man augšā pateica, ka viss nācis gaismā, — es jau apsolīju, ka tu padosies un labosies. O, džentlmeņi, redziet, kā es zemojos, un neņemiet vērā viņu!

—   Rimsties! Rau, kur Koperfīlds, māt… — Orija dusmīgi atsaucās, ar kaulaino pirkstu norādīdams uz mani, pret kuru vērsās viņa naids kā pret pirmo, kas ierosinājis visu noziedzību atklāšanu; es arī nemēģināju taisnoties. — Rau, kur Koperfīlds, tas nebūtu simt mārciņas žēlojis, lai dzirdētu pat vēl mazāk nekā to, ko tu jau izmuldēji.

—   Ko lai dara, Orij! — māte gaudās. — Es nevaru noskatīties, kā tu, galvu izslējis, stāvu skrien nelaimē. Zemojies labāk, kā tu vienmēr esi darījis!

Ori ja brīdi klusēja, kodīdams lakatiņu, pēc tam, uzmetis man drūmu skatienu, sacīja:

—   Kas jums vēl ir, ko likt galdā? Lieciet tik ārā! Ko jūs tā glūnat uz mani?

Misters Mikobers bez kavēšanās ķērās pie sava raksta, priecādamies, ka var atgriezties pie lasīšanas, kas tam sagādāja tik neizsakāmu baudu:

—   «Treškārt. Un visbeidzot. Tagad es esmu spējīgs pierādīt ar… HIPA viltotajām grāmatām un… HIPA pašrocīgajām piezīmēm, kas iesāktas viņa pa pusei sadegušajā kabatas grāmatiņā (kuru gan es vēl nepratu pietiekami novērtēt toreiz, kad bijām tikko ienākuši savā tagadējā mājoklī un misis Mikobera to nejauši atrada no mājas pavarda izgrābto pelnu kastē), ka visi nelaimīgā mistera V. trūkumi, vājības, pat labās īpašības, tēva mīlestība un goda apziņa gadiem ilgi kropļoti un izmantoti… HIPA zemiskajiem nolūkiem. Ka misters V. gadiem ilgi krāpts un neprietni aplaupīts visos iespējamos veidos, lai tikai mantkārīgais, rijīgais, neķītrais… HĪPS iedzīvotos mantā un naudā. Ka šā… HIPA galīgais mērķis bija pilnīgi sagrābt savos nagos misteru V. un viņa meitu (nemaz nerunājot par viņa vēl tālākajām izredzēm un cerībām uz mis V.). Ka pēdējā darījumā, kas notika pirms nedaudziem mēnešiem, misters V. negodīgā kārtā tika piespiests parakstīt aktu, ar kuru viņš atteicās no savas akcionāra daļas un pat no ķīlu zīmes uz visu savas paša mājas iekārtu sakarā ar kādas gada rentes maksājumiem, kurus… HIPS uzņēmās kārtīgi un droši maksāt ik gada ceturkšņa pirmajā dienā. Ka šīs mahinācijas sākušās ar izgudrotām satraucošām ziņām par kādu nekustamu īpašumu, par kuru misters V. bija tieši tai laikā atbildīgs; viņš bija uzsācis dažas neapdomātas un neizdevīgas operācijas, un viņam varbūt nebija tā brīvā kapitāla, par kuru viņš bija morāliski un likumīgi atbildīgs ieguldītājiem; tālāk tās turpinājās ar dažādiem aizņēmumiem pret milzu procentiem, kas visi nāca no… HIPA un ar… HIPA vidutājību, kurš aizdevuma vietā izsniedza misteram V. viņa paša naudu, ko, it kā segdams minētos darījumus, bija tam izkrāpis vai nekaunīgā kārtā piesavinājies; tās tika vainagotas ar neskaitāmām nekaunīgām

, blēdībām, kas pakāpeniski saaudās tik biezā tīklā, ka nelaimīgais misters V., tajā iepinies, gaismas vairs neredzēja. Juzdams, ka bankrots jau pie durvīm, redzēdams, ka stāvoklis un paša godīgais vārds apdraudēts, misters

V. lika vēl pēdējās cerības uz šo briesmoni cilvēka izskatā…» — misters Mikobers izrunāja to sevišķi uzsvērti, vērsdams mūsu uzmanību uz jauno izteiksmes veidu, — «kurš, rakdams bedri savam labdarim, bija pratis kļūt viņam nepieciešams. Visu sacīto apņemos pierādīt. Varbūt pat vēl vairāk!»

Es pačukstēju dažus vārdus Agnesei, kas stāvēja man līdzās, raudādama reizē sāpju un prieka asaras; mēs visi sakustējāmies, domādami, ka misters Mikobers jau beidzis. Bet viņš svinīgi piebilda: — Atvainojiet, lūdzu! — un pievērsās sava raksta noslēgumam, nolasīdams to ar jauktām dziļu skumju un vislielākās baudas izjūtām:

— «Es tātad beidzu. Atlicis tikai vēl dokumentāri pierādīt šos manis izvirzītos apvainojumus un tad kopā ar manu zem nelaimīgas zvaigznes dzimušo ģimeni pazust no šīs zemes, kurai esam izrādījušies par nastu. Tas notiks drīz. Pilnīgi ticami un pieļaujami, ka bada nāvē pirmais aizies mūsu zīdainītis kā vārgākais un trauslākais mūsu ģimenes stādiņš, tam sekos abi dvīnīši. Lai notiek dieva prāts! Par mani pašu jāsaka — mans svētceļojums uz Kenterberiju jau stipri iedragājis manu veselību, parādnieku cietums un bads veiks pārējo. Es ceru, ka šī nozieguma atklāšanas grūtības, kamēr visus sīkumus lēnām, pamazām esmu savilcis vienkopu, allaž apkrauts ar citiem nogurdinošiem uzdevumiem, trīcot mūžīgās rūpēs un bailēs par maizes kumosu, gan skaidrās rītausmās, gan rasainos vakaros, gan ēnainās naktīs — arvien zem šā cilvēka vērojošās acs, kuru lieki vēl būtu nosaukt par velnišķu, — turklāt cīnoties ar tēva pienākuma apziņu, ka, ļaudams izmeklēšanai iet vajadzīgo gaitu, iegrūžu savu ģimeni nabadzībā, — es ceru, ka šīs pūles pārvērtīsies pāris skaidrās rasas pilēs un nobirs man uz pieres, kad es jau atradīšos sārta liesmās. Vairāk es nekā nevēlos. Varbūt taisnības labad par mani kādreiz sacīs, kā sacīts par slaveno jūras varoni, ar kuru es, protams, neuzdrošinos sevi salīdzināt, ka visu, ko darīju, es darīju ne jau savtīgos, mantkārīgos nolūkos, bet kalpodams Anglijai, majas pavardam, dailei.*

Palikdams vienmēr — utt., utt…,

Vilkinss Mikobers.»

Ļoti aizgrābts, vēl arvien pārdzīvodams tikko izjusto baudu, misters Mikobers salocīja savas lapas un, zemu palocīdamies, pasniedza tās manai tantei kā piemiņu, ko tā varbūt vēlas uzglabat.

Istabā, kā jau esmu minējis, aprakstot savu pirmo apciemojumu šeit pirms daudziem gadiem, atradās arī dzelzs skapis. Atslēga bija slēdzenē. Urija, likās, pamodās pēkšņas aizdomas, viņš pašķielēja uz misteru Mikoberu, tad piegāja pie skapja un ar blīkšķi atrāva tā durvis. Skapis bija tukšs.

—   Kur grāmatas? — Urija iekliedzās ar bailēs pārvērstu seju. — Kāds zaglis pievācis manas kantora grāmatas!

Misters /Vlikobers piebikstīja ar lineālu sev pie krūtīm:

—   Es to izdarīju, kad šorīt, kā parasti, paņēmu no jums atslēgas — mazliet agrāk nekā citkārt —, lai atslēgtu skapi.

—   Neraizējieties, — Tredlss piebilda. — Grāmatas ir pie manis. Es par tām pienācīgi rūpēšos saskaņā ar pilnvaru, kuru jau minēju.

—  Ko — tātad jūs pieņemat zagtas mantas? — Ūrija brēca.

—   Šādos apstākļos, protams, jā, — Tredlss atteica.

Bet kā es biju pārsteigts, kad tante, kas visu laiku bija

sēdējusi mierīgi un uzmanīgi klausījusies, pēkšņi lēktin pielēca Orijam klāt un ar abām rokām iecirtās viņam apkaklē!

—   Vai zināt ar, ko es vēlos? — viņa izsaucās.

—   Trakokreklu! — Urija atkliedza.

—   Nē. Savu īpašumu! — tante paskaidroja. — Agnese, mīļais bērns, kamēr es domāju, ka tas gājis pazušanā tava tēva vainas dēļ, es negribēju nevienam bilst ne vārdiņa — un nebildu ar, mīļo meitiņ, pat ne Trotam, viņš var to apliecināt! Es taču domāju, ka mana nauda ieguldīta te. Bet tagad, kad zinu, ka šis zellis to piesavinājies, es gribu savu naudu atpakaļ! Trot, nāc un atņem to viņam!

Nudien nevaru apgalvot, vai_ tantei šai brīdī tiešām likās, ka visu viņas bagātību Ūrija glabā aiz apkakles, bet viņa tā purināja Ūrijas kaklautu, it kā būtu par to pārliecināta. Es piesteidzos izšķirt viņus un apliecināt tantei, kā pratīsim atdabūt visu, ko Ūrija no viņas mantas nelikumīgi piesavinājies. Dzirdot šādu apgalvojumu, tante brīdi apsvēra un beidzot nomierinājās; jāsaka gan, ka viņa savas neparastās rīcības dēļ nebūt nebija satriekta (to vis nevarēja apgalvot par viņas aubiti) un rāmi apsēdās savā vietā.

Vēl kādu bridi misis Hlpa ņēmās ar asarām lūgties dēlu būt pazemīgam un, uz ceļiem rāpodama pie mums visiem pēc kārtas, deva mums visneiespējamākos solījumus. Pēdīgi Ori ja apsēdināja māti savā krēslā, īgni, bet ne bargi saturēdams to pie rokas, un, mezdams uz mani zibsnīgus skatienus, sacīja:

—   Ko jūs tagad domājat darīt?

—   Es teikšu jums, kas darāms, — Tredlss ierunājās.

—       Vai tad šiin Koperfīldam nav mēles? — Orija ņurdēja. — Es dārgi maksātu, ja jūs man nemelodami varētu apliecināt, ka viņam tā izrauta.

—   Mans Urija noteikti zemosies! — māte vaimanāja.

—  Neklausieties viņā, dārgie džentlmeņi!

—   Lūk, kas patlaban jādara, — Tredlss turpināja.

—   Vispirms jūs tūliņ uz vietas atdosiet man to atsacīšanās aktu, par kuru te nupat dzirdējām.

—        Pieņemsim, ka man tāda nemaz nav, — Orija viņu pārtrauca.

—       Tāds akts jums ir, — Tredlss atbildēja, — tāpēc, redziet, mums nekas nav jāpieņem.

Jāatzīstas, šis bija pirmais gadījums, kad es patiesi apbrīnoju sava vecā skolasbiedra gaišo galvu, viņa stingribu, pacietību un praktisko prātu.

—        Pēc tam, — Tredlss turpināja, — jūs līdz pēdējam fārtingam atdosiet pēc piederības visu, ko savā rijībā esat nelikumīgi piesavinājies. Visus kantora dokumentus mēs paturam savā glabāšanā, tāpat arī jūsu personiskās norēķinu grāmatas un papīrus, visus norēķinu dokumentus un vērtības kā vērtspapīros, tā naudā. Vārdu sakot, visu, kas te atrodas.

—   Vai man tam jāpiekrīt? Nezinu vis, — Orija iebilda.

—  Man vajadzīgs par to vēl padomāt.

—        Protams, — Tredlss piekrita, — bet kamēr jūs domāsiet un kamēr mūsu prasības vēl nav apmierinātas, dokumenti paliks pie mums un jūs mēs palūgsim — pareizāk sakot, piespiedīsim — palikt savā istabā un ne ar vienu nesatikties.

—   To es nedarīšu! — lādēdamies bļāva Orija.

—        Meidstounas cietums jau nu ir drošāka vieta, — Tredlss aizrādīja, — un nav arī nekādu šaubu, ka jūs savu sodu dabūsiet izciest, kaut arī, lietai ejot tiesas ceļu, mēs savu taisnību nepanāksim tik ātri un varbūt arī ne tik pilnīgi, kā jūs to varētu izdarīt tepat uz vietas. Ak tu mīļo dieniņ, to tak jūs zināt tikpat labi kā es! Koperfild, varbūt tu aiziesi uz Gildliolu* pēc pāris policistiem?

Nu misis Hīpa atkal sāka vaimanāt, nokrita Agneses priekšā ceļos un lūdzās viņas palīdzību; Urijas māte sauca, ka dēls taču padošoties, viss jau esot taisnība, viņa pati atklāšot mums visu, ko vien mēs gribot, ja dēls atsacīšoties, un tā bez gala. Viņa bija pa pusei prātu zaudējusi aiz bailēm par savu lolojumu. Jautāt, ko Urija būtu darījis, bijis viņam kaut cik vīrišķības, būtu tas pats, kas jautāt, ko darītu plušķa šunelis, ja tam būtu tīģera sirds. Viņš bija pēdīgais zaķapastala no galvas līdz papēžiem, un tagad apjukumā un nāvīgās dusmās viņa gļēvā daba parādījās visā savā kailumā.

—   Pagaidiet! — viņš man uzbļāva, ar roku rausdams sviedrus no sejas. — Nekauc, mat! Lai notiek! Lai viņi ņem to aktu! Ej atnes to!

—   Esiet tik laipns, mister Dik, palīdziet viņai, — Tredlss ieminējās.

Lepns par savu uzdevumu un pilnīgi saprazdams to, misters Diks pavadīja misis Hīpu kā ganu suns aitu. Tomēr daudz raižu tas viņam nesagādāja, jo drīz misis Hīpa atgriezās ne tikvien ar aktu, bet pat ar kastīti, kurā tas glabājās un kur mēs atradām vēl noguldījumu grāmatiņu un dažus citus papīrus, kas vēlāk izrādījās ļoti noderīgi.

—   Labi! — Tredlss sacīja, kad akts bija rokā. — Nu, mister Hīp, tagad jūs varat doties un pārdomāt, it īpaši ņemot vērā, ka es jums visu klātesošo vārdā atgādinu: jums atliek tikai vienu lietu vairs izdarīt — tieši to, kuru jau minēju, — un tā jādara bez kavēšanās.

Orija, acu nepacēlis un zodu rokā turēdams, kā zutis aizlocījās līdz durvīm un, apstājies uz sliekšņa, sacīja:

—   Koperfīld, esmu vienmēr jūs ienīdis. Jūs arvien esat bijis lielībnieks un arvien stāvējis man ceļā.

—   Man šķiet, es jums jau reiz sacīju, — atbildēju viņam, — ka tas esat jūs, kas ar savu rijību un viltību uzstājas pret visu pasauli. Varbūt jums derētu ielāgot, ka līdz šim pasaulē vēl nav bijis rijības un viltības, kas pati sev neatkostos. Sī patiesība ir tikpat neapstrīdama kā nāve.

— Vai tikpat neapstrīdama kā tā, kuru dzirdēju skolā (tai pašā skolā, kur es mācījos būt tik pazemīgs): no pulksten deviņiem līdz vienpadsmitiem mums stāstīja, ka darbs ir lāsts, bet no vienpadsmitiem līdz vieniem — ka tas ir svētība, prieks, lepnums un diezin kas vēl ne. Nu, kā jums tas patīk? — Orija sacīja ņirgādamies. — Jūs sprediķojat tikpat pārgudri kā tie tur skolā. Ko esmu panācis ar savu pazemību? Bez tās man nebūtu izdevies tā izmuļķot savu kompanjonu, man šķiet. Mikober, vecais tarkšķi, es jums vēl parādīšu!

Misters Mikobers ārkārtīgi izaicinoši, krūtis izriezis, noraudzījās uz Ūriju un viņa izstiepto pirkstu, kamēr Orija izlocījās pa durvīm, tad uzrunāja mani un lūdza «būt lieciniekam viņa un misis Mikoberas veco, jauko attiecību un savstarpējās uzticības atjaunošanā». Pēc tam viņš uzaicināja arī visus pārējos noraudzīties uz šo aizgrābjošo skatu.

—   Priekškars, kas visu laiku atradās starp mani un misis Mikoberu, beidzot ir kritis, — viņš sacīja, — mani bērni un viņu dzīves ierosinātājs var atkal skatīties cits citam acīs.

Tā kā mēs visi bijām ļoti pateicīgi viņam un gribējām to arī parādīt, cik jau nu atļautu katra uztraukums un nemiers, mēs visi katrā ziņā būtu viņa uzaicinājumam sekojuši, bet Agnesei vajadzēja atgriezties pie tēva, kurš pagaidām nebija spējīgs saskatīt neko vairāk kā tikai blāvu cerību atspīdumu, un vēl kādam taču vajadzēja palikt un uzraudzīt Oriju. Tā Tredlss palika pie Hīpa, un viņu nomainīt bija jānāk misteram Dikam, bet patlaban misters Diks kopā ar tanti un mani devās līdzi misteram Mikoberam uz viņa māju. Steigā atvadījos no mīļās meitenes, kurai biju tik daudz pateicības parādā, un, iedomādamies, no kāda posta viņa varbūt šinī rītā paglābta, kaut arī pati visu laiku jutusies drošībā par sevi, es sirdī slavēju bērnudienu ciešanas, kas mani bija savedušas kopā ar misteru Mikoberu.

Viņa mājiņa nebija tālu; tā kā durvis no ielas veda tieši viesistabā un misters Mikobers drāzās iekšā ar sev raksturīgo trauksmi, tad arī mēs vienā rāvienā pēkšņi atradāmies tieši ģimenes vidū.

—   Emma, mana dzīvība! — misters Mikobers izsaucās, mezdamies misis Mikoberas apkampienos.

Misis Mikobera iekliedzās un abām rokām apķērās vīram ap kaklu. Mis Mikobera, kas patlaban auklēja mazo, nevainīgo atvasīti, kuru misis Mikobera bija pieminējusi man savā vēstulē, ļoti satraucās. Atvasīte sāka ķepuroties. Dvīņi izrādīja savu prieku ar dažādām nevainīgām, bet nepiemērotām izdarībām. Māsters Mikobers, kuram jau agri bija nācies pārdzīvot vilšanos dzīvē un kurš tāpēc izskatījās tāds kā sadudzis, savas jūtas izteica ar pinkšķēšanu.

—   Emma! — misters Mikobers sacīja. — Mākonis ir nozudis no manas pieres. Savstarpējā uzticība, kas tik ilgi mūs vienoja nesaraujamām saitēm, no jauna ir atgūta, lai nekad mēs to vairs nezaudētu. Tagad lai nāk nabadzība! — misters Mikobers gandrīz kliedza, asaras liedams. — Lai nāk posts, dzīve bez pajumtes, trūkums, bads, negaisi un vētras, lai nāk ubaga tarba! Savstarpējā mīlestība un uzticība mūs uzturēs līdz galam!

Pēc šiem izsaucieniem misters Mikobers apsēdināja misis Mikoberu krēslā un ņēmās pa kārtai apkampt visus pārējos savas ģimenes locekļus, iztēlodamies bezgala daudz dažādu bēdīgu nākotnes izredžu, par kurām viņa bērniem, cik varēju spriest, gan nebija nekāda prieka, un beidzot aicināja visus doties gājienā pa Kenterberijas ielām, korī dziedot dziesmas, jo citas izejas, lai spētu sevi uzturēt, viņiem vairs neesot.

Tā kā misis Mikobera bija tiktāl satraukusies, ka krita dziļā ģībonī, tad vispirms, atliekot pat kora dibināšanu uz vēlāku laiku, tomēr vajadzēja viņu dabūt pie samaņas. Kad misis Mikobera atvēra acis, viņu iepazīstināja ar tanti, un tad tikai viņa pazina arī mani.

—   Piedodiet, mīļais mister Koperfīld, — nabaga sieviete izsaucās, sniegdama man roku, — mani spēki tomēr bija par vājiem, lai zudušās saskaņas atgūšana starp mani un misteru Mikoberu pārietu bez jebkādām sekām!

—   Vai šī visa ir jūsu ģimene, kundze? — tante apjautājās.

—   Pagaidām vairāk nav, — misis Mikobera atteica.

—   Ak dievs, ne jau par to es runāju, kundze, — tante attrauca. — Es domāju — vai tie visi ir jūsu?

—   Tieši tā arī būs, cienījamā kundze, — misters Mikobers atbildēja.

—   Un šis jaunais džentlmenis, jūsu vecākais dēls, — tante taujāja tālāk, — kādam amatam viņš sagatavots?

—   Pārceļoties šurp, man bija cerība iekārtot Vilkinsu baznīcā; varbūt man jāizsakās skaidrāk: iekārtot viņu baznīcas korī, — misters Mikobers sacīja. — Bet izrādījās, ka vakantas tenora vietas tanī ievērības cienīgajā namā nebija — namā, kura dēļ šī pilsēta pelnītā kārtā tik tālu izslavēta; un tā nu viņš… vārdu sakot, viņam neatlika nekas cits kā uzstāties krogos, atsakoties no svētākām telpām.

—   Tomēr nodomi viņam ir labi, — misis Mikobera maigi ieminējās.

—   Jādomā, mana mijā, ka viņa nodomi tiešām ļoli labi, tomēr neesmu vēl varējis novērot, ka viņam kaut kādā virzienā būtu izdevies savus nodomus piepildīt, — misters Mikobers atteica.

Māstera Mikobera seja atkal kļuva īdzīga, un mazliet aizkaitināts viņš apvaicājās, ko tad šis īsti lai darot. Viņš taču neesot piedzimis par galdnieku vai kariešu krāsotāju, jo tad jau tikpat labi varētu teikt, ka viņš piedzimis par putnu. Vai viņš varot tā vienkārši aiziet un atvērt blakusielā ķimikāliju veikalu? Vai tad viņš varot skriet uz tuvāko asīzi* un uzbāzties par advokātu? Vai tad viņš varot ielauzties Operā un uzreiz gūt tur laurus? Vai tad viņš jel ko vispār varot uzsākt, ja neesot nekam mācīts?

Tante, brīdi padomājusi, sacīja:

—   Es brīnos, mister Mikober, ka jums nekad nav ienākusi prātā emigrācija.

—   Cienītā kundze, — misters Mikobers attrauca, — tas bija manas jaunības sapnis un manu vīra gadu maldu zvaigzne.

Es gan esmu pārliecināts, ka viņam tas vēl ne reizi nebija ienācis prātā.

—   Tiešām? — tante izsaucās, paraudzīdamās uz mani. — Tas taču būtu izdevīgi kā jums, tā jūsu ģimenei, mister Mikober, ja jūs tagad sadomātu aizceļot.

—   Kapitāla trūkums, cienījamā kundze, kapitāla trūkums! — misters Mikobers drūmi paskaidroja.

—   Tas jau ir tas svarīgākais, es varētu pat teikt — vienīgais šķērslis, manu mīļo mister Koperfīld, — arī misis Mikobera apstiprināja.

—   Kapitāla? — tante izsaucās. — Bet jūs taču veicat mums neatsveramus pakalpojumus… pareizāk sakot, esat jau to veicis, jo šis skandāls, ko jūs sacēlāt, mums vēl daudz ko atklās… un vai gan mēs kaut mazliet nevarētu jums atdarit?

—   Kā dāvanu gan es to nevarētu pieņemt, — misters Mikobers attrauca, jau pavisam iekvēlojies un sajūsminājies. — Bet ja aizdevuma veidā un pret vekseli, tā teikt, uz manis paša galvojumu, jūs man varētu izsniegt dažas summas, teiksim, tā par procentiem pieciem per annum uz divpadsmit, astoņpadsmit un divdesmit četriem mēnešiem — proti, lai man pietiktu laika iekārtoties, kamēr uzsmaidīs laime.,.

—   Ja varētu? To var, un tas tiks izdarīts — ar noteikumiem, kādus vien gribēsiet, — tante atbildēja.

—   Jums vajag tikai vārdu teikt. Apdomājiet vēl šo jautājumu paši savā starpā. Deivids pazīst cilvēkus, kas drīzumā taisās braukt uz Austrāliju. Ja jūs izšķiraties par aizbraukšanu — kāpēc gan jūs nevarētu braukt ar viņiem reizē? Tad jūs varētu cits citam palīdzēt. Padomājiet gan par to, mister un misis Mikoberi! Nesteidzieties, apdomājiet labi.

—   Man būtu tikai viens jautājums, cienījamā kundze, ko es gribētu noskaidrot, — misis Mikobera ieminējās.

—  Ceru, ka klimats tur taču ir veselīgs?

—  Visveselīgākais pasaulē! — tante apgalvoja.

—   Cik labi! — misis Mikobera turpināja. — Tādā gadījumā es gribētu jautāt — vai tai zemē būtu tādi apstākļi, ka cilvēks ar mistera Mikobera gara dāvanām varētu cerēt pacelties augstākā sabiedriskā stāvoklī? Es jau nesaku, ka viņam tūliņ jākļūst par gubernatoru vai citu tik lielu vīru, bet vai tur būtu izdevība un iespēja viņa talantiem attīstīties un izvērsties plašumā?

—   Nekur nevar būt vairāk piemērotāku iespēju, lai darbīgs un godīgs cilvēks tiktu uz priekšu, — tante atteica.

—   Darbīgs un godīgs cilvēks, — misis Mikobera ar lietišķu izteiksmi atkārtoja. — Taisnīgi un pareizi. Nu es redzu, ka Austrālija ir īstā zeme, kur misters Mikobers atradīs sev piemērotu darbalauku.

—   Arī es esmu tajās domās, godājamā kundze, ka pašreizējos apstākļos tā zeme un tikai tā zeme ir piemērota man un manai ģimenei un ka tajos tālajos krastos man noteikti uzsmaidīs laime. Salīdzinoši runājot, tas taču nav nekāds attālums; un, kaut arī jūs mums vēl ieteicāt kādu laiku apdomāties, varu jums apliecināt, ka tas gan tiks darīts tikai formas pēc, — atteica misters Mikobers.

Vai spēšu kādreiz aizmirst, kā misters Mikobers vienā mirkli kļuva visdzīvespriecīgākais cilvēks pasaulē, kurš jūsmo par laimīgo nākotni, vai kā misis Mikobera uz vietas ievadīja sarunu par ķenguru dzīvi un paražām! Vai varu kādreiz atsaukt atmiņā to Kenterberijas ielu tirgus dienā, lai pie tam neatcerētos misteru Mikoberu, kā viņš, pavadīdams mūs atpakaļ, ar dedzīgiem, straujiem žestiem un nesavaldīgu izturēšanos jau mēģināja attēlot gadījuma ieceļotāju Austrālijā, bet garām ejošos vēršos jau noraudzījās ar Austrālijas fermera skatienu!

## LIII NODAĻA

Vēlreiz pametu skatienu atpakaļ.

Man vēlreiz jāpakavējas pie pagātnes. Ai, mana rneitenite-sieva! Manam skatienam paveras vesela rinda garām klīstošu seju, starp kurām viena, tik klusa un mierīga nevainīgā mīlestībā un bērnišķīgā dai|umā, liekas sakām: apstājies un piemini mani… apgriezies un uzlūko mazo Ziediņu, kam galviņa slīgst uz zemi.

Es daru to. Viss pārējais top miglains un pazūd manām acīm. Esmu atkal pie Doras mūsu mazajā namiņā, īsti nezinu, cik ilgi viņa slimoja. Sis laiks tik cieši saaudzis ar manām izjūtām, ka skaitīt to nemāku. Nedēļu un mēnešu jau tiešām nav daudz, bet mani pārdzīvojumi tos dara neizsakāmi garus.

Ārsti vairs necenšas mani mierināt: «Pagaidiet vēl dažas dienas.» Pamazām es bailēs sāku atskārst, ka neuzausīs vairs diena, kad redzēšu savu meitenīti-sievu skrienam atkal pa saulaino āru un rotaļājamies ar savu veco draugu Džipu.

šķiet, ka šunelis piepeši stipri novecojis. Varbūt viņš savā pavēlniecē nejūt vairs to, kas viņu darīja jaunu un mundru; viņš tikai gurdi gulšņā, raugās apkārt miglainām acīm, un kājas viņam kļuvušas pavisam nespēcīgas. Tante ir pavisam noskumusi, ka viņš to vairs nerej; gulēdams blakus Dorai, Džips tikai pievelkas tuvāk tantei, kad tā apsēžas pie gultas, un lēnītēm laiza viņai roku.

Dora guļ un uzsmaida mums, ir vēl apbrīnojami daiļa un ne ar vārdiņu nesūdzas par savām ciešanām. Viņa saka — mēs esot tik labi, viņas mīļais, gādīgais zēns sevi bez mēra nogurdinot, bet tante esot pavisam aizmirsusi, kas ir miegs, — viņa tiešām arvien ir nomodā, arvien nodarbināta, arvien mīļa un laipna. Reizēm Doru apciemo abi kanārijputniņi, viņas tēvmāsas, un tad mēs runājam par mūsu kāzām un visu to laimīgo laiku.

Kāds savāds miers un gausums nolaižas pār manu dzīvi — pār visu dzīvi gan mūsu mājiņā, gan plašajā pasaulē —, kad sēžu klusajā, ēnainajā istabā un redzu savas meitenītes-sievas zilās acis, kas ne brīdi nenovēršas no manis, kamēr viņas sīkie pirkstiņi vijas ap manu roku! Daudz, daudz garu stundu esmu tā nosēdējis, bet no visa šā laika trīs reizes spilgtāk iespiedušās man atmiņā.

Rīts; Dora, tantes roku uzposta, rāda man, kā viņas krāšņie mati vēl vijas pār spilvenu, cik tie gari un mirdzoši un kā viņai tīk tos vaļīgi saņemt kopā tīkliņā, kādu viņa tagad valkā.

—   Ne jau tāpēc, tu, manu palaidņa zēn, ka es ar tiem lepotos, — viņa saka, jo es pasmaidu, — bet tāpēc, ka tu taču pats mēdzi sacīt — tie tev liekoties skaisti, un vēl tāpēc, ka toreiz, kad jau sāku par tevi domāt, man patika lūkoties spogulī un vaicāt sev, vai tev arī gribētos saņemt kādu cirtu no šiem matiem. Ai, kāds muļķa puikiņš tu biji toreiz, Dodij, kad es tev iedāvināju šo cirtu!

—  Tas notika tanī dienā, kad tu zīmēji puķes, kuras tev biju aiznesis, Dora, un kad iedrošinājos atzīties, cik ļoti tevi mīlu.

—   Bet man negribējās tev stāstīt par asarām, ar kurām es slacīju šīs puķes, — Dora atteica, — jo ticēju, ka tu mani tiešām mīli! Kad es atkal varēšu skraidīt tāpat kā senāk, mēs aiziesim apskatīt tās vietas, kur bijām tādi muļķa iemīlējušies bērni, vai ne, Dodij? Izstaigāsim vēl tos vecos ceļus un nepiemirsīsiin arī nabaga papiņu!

—  Jā, darīsim to, tā mēs pavadīsim vēl dažu labu laimīgu dienu. Bet tad tev jāsteidzas ar veseļošanos, mīlulīt.

—  Ai, es drīz vien būšu vesela! Tu nemaz nezini, cik spirgta jau jūtos!

Vakars; es sēžu tanī pašā krēslā, pie tās pašas gultas, un tā pati seja veras man pretī. Esam brīdi klusējuši, un Doras sejā dus smaids. Es vairs nenēsāju savu vieglo nastu no augšas lejā un atpakaļ, tagad viņa cauru dienu guļ šeit.

—   Dodij!

—   Jā, manu mīlulīt!

—  Tu taču nesauksi to par aušību, ko gribu tev sacīt? Nupat nesen uzzināju, ka misters Vikfīlds neesot vesels. Es vēlētos satikties ar Agnesi. Es tik ļoti gribētu viņu redzēt!

—   Es viņai aizrakstīšu, manu draudziņ.

—  Vai jā?

—  Tūlīt pat.

—    Kāds tu esi labs zēns! Dodij, paņem mani klēpī! Tiešām, mīļais, tas nav tikai untums. Tā nav muļķīga iedoma. Es no tiesas ļoti, ļoti gribu viņu satikt!

—  Ticu. Man tikai viņai jāuzraksta — un viņa noteikti atbrauks.

—   Tu tagad jūties ļoti vientuļš tur lejā? — Dora čukst, aplikusi roku man ap kaklu.

—    Kā gan citādi tas varētu būt, manu sirsniņ, redzot lavu tukšo krēslu?

—   Manu tukšo krēslu! — Viņa piekļaujas man ciešāk un mirkli klusē. — Un lu tiešām izjūti, ka manis trūkst, Dodij? — Dora vaicā, ar gaišu smaidu lūkodamās augšup man sejā. — Manis, tādas nabaga šaudīgas muļķa meitenes?

—   Manu sirsniņ, vai ir vēl kāds cilvēks pasaulē, kura prombūtni es sajustu sāpīgāk?

—   Mīļo vīriņ! Esmu tik priecīga par to, bet reizē skumīga arī! — Dora izsaucas, pieglauzdamās man un apskaudama mani abām rokām. Viņa smejas un šņukst, tad norimst un liekas pavisam laimīga.

—   Nudien tā ir! — viņa saka. — Mīļi pasveicini Agnesi no manis un pasaki, ka ļoti, ļoti vēlos viņu satikt, un tad man vairs nebūs, ko vēlēties.

—   Vēl tikai — lai tu izveseļotos, Dora.

—   Ai, Dodij! Dažreiz man liekas… tu taču zini, es arvien esmu bijusi muļķa meitene… man liekas, ka tas nekad vairs nenotiks!

—   Nerunā tā, Dora! Manu mīļumiņ, tā nedrīkst pat domāt!

—    Labi, Dodij, nedomāšu, ja vien varēšu. Un tomēr esmu tik laimīga — kaut arī manam mīļajam zēnam tur lejā ir vientuļi, raugoties savas ineitenītes-sievas tukšajā krēslā!

Nakts; es vēl arvien esmu pie viņas. Agnese bija atbraukusi, pavadīja pie mums veselu dienu un visu vakaru. Viņa, tante un es jau no paša rīta sēdējām pie Doras. Daudz mēs netikām runājuši, bet Dora bija pavisam apmierināta un jautra. Tagad nu atkal esam vieni.

Vai es jau apzinos, ka mana meitenīte-sieva drīz mani atstās? Viņi man to pateica; viņi man nepasacīja nekā jauna, ko es jau nebūtu nojautis, tomēr esmu tālu no pārliecības, ka mana sirds apzinās šo patiesību. Es nespēju to aptvert. Bieži jo bieži es šodien ieslēpos savā istabā, lai izraudātos. Es pieminēju to, kurš raudāja, dzīvības un nāves krustceļos stāvēdams. Nogrimu šā skumīgā un aizkustinošā stāsta apcerē. Mēģināju samierināties un padoties liktenim, taču nespēju to. Nav iespējams pakļaut apziņu vienai domai: nepielūdzamais, neatvairāmais gals tomēr pienāks. Viņas roka dus manā rokā, viņas sirds — manā sirdī, es izjūtu viņas mīlestību, tik pilnu dzīvības un spēka. Nespēju atvairīt bālu, gaistošu cerību, ka nāve viņu tomēr saudzēs.

—   Gribu parunāt ar tevi, Dodij. Gribu tev pateikt kaut ko, par ko pēdējā laikā daudz esmu domājusi. Tu taču nedusmosies? — Dora mīļi manī noraugās.

—   Dusmoties uz tevi, mīlulīt?

—   Es taču nezinu, ko tu nodomāsi vai varbūt esi jau kādreiz domājis. Varbūt arī tev pašam tas kādreiz jau ienācis prātā. Dodij, mans mīļais, man liekas, es tomēr biju pārāk jauna.

Nolieku galvu viņai līdzās uz spilvena, viņa lūkojas man acīs un runā tik klusi un maigi. Pamazām, klausoties Doras vārdos, es, sirdij stingstot, apjaušu, ka viņa par sevi runā pagātnē.

—   Man liekas, mīļais, ka biju pārāk jauna. Es domāju — ne tikai gadu ziņā, bet arī dzīves pieredzē, domās, vārdu sakot, visās lietās. Biju tikai tāda maza muļķa radībiņa! Man liekas, būtu bijis labāk, ja mēs būtu tikai mīlējuši viens otru kā bērni — kā zēns un meitene — un tad to aizmirsuši. Es sāku saprast, ka par sievu es nederēju.

Pūlos savaldīt asaras un atbildēt viņai:

—   Dora, sirdsmīļā, tikpat labi arī es nederēju par vīru.

—   Nezinu. — Un viņa sapurina cirtas tāpat kā senās dienās. — Varbūt. Bet, ja es būtu vairāk derējusi laulības dzīvei, ari tu būtu kļuvis nopietnāks vīrs. Pie tam tu taču esi ļoti gudrs, kāda es nekad neesmu bijusi.

—   Mēs bijām ļoti laimīgi, sirdsmīļā Dora.

—   Es biju ļoti laimīga, ļoti. Bet ar gadiem manam mīļajam zēnam sava meitenīte-sieva būtu apnikusi. Arvien mazāk un mazāk tā derētu viņam par biedru un draugu. Arvien vairāk un vairāk viņš būtu sapratis, kā īsti trūkst viņa mājās. Citāda kļūt viņa nespēļu. Un labāk tā, kā tas pašlaik ir.

—   Ai, Dora, mīļā, vismīļākā, nesaki man to! Katrs vārds man skan kā pārmetums.

—   Nē, ne zilbītes pārmetuma! — viņa atbild un noskūpsta mani. — Tu, mans mīļais, nekad neesi pelnījis pārmetumus, un es tevi esmu par daudz, par daudz mīJējusi, lai visā nopietnībā teiktu kādu pārmetuma vārdu… tas tad arī ir viss mans nopelns, ja neņem vērā vēl to, ka biju skaista… vai vismaz tev likās, ka biju tāda. Vai lejā ir vientuļi, Dodij?

—   Tik ]oti! Tik ļoti!

—   Nevajag raudat! Vai mans krēsls vel turpat?

—   Savā vecajā vietā.

—   Ai, kā mans nabaga zēns raud! Nu klusu, klusu! Bet tagad apsoli man kaut ko. Es gribu vēl parunāt ar Agnesi. Kad noiesi lejā, pasaki to Agnesei un uzsūti viņu pie manis, un neļauj nevienam te ienākt, kamēr mēs runājam … pat tantei ne. Man ir kas sakāms tikai Agnesei vienai. Gribu parunāt ar viņu pavisam viena pati.

Apsolu viņai to, bet nespēju vēl no viņas šķirties, un sāpes žņaudz man sirdi.

—   Es jau teicu — labāk tā, kā pašlaik ir! — Dora čukst, turēdama mani apskautu. — Ai, Dodij, gadiem aizritot, tu nebūtu savu meitenīti-sievu mīlējis sirsnīgāk nekā līdz šim, un, kad vēl vairāk gadu būtu pagājis, tu jau būtu tā vīlies viņā, ka mīlētu to arvien mazāk un mazāk. Es zinu, ka biju pārāk jauna un muļķe. Daudz labāk tā, kā pašlaik ir!

Agnesi sastopu lejā viesistabā un izpildu savu uzdevumu. Viņa aiziet, atstādama mani vienu ar Džipu.

Viņa ķīniešu pagoda ir novietota pie kamīna, viņš guļ tur, saritinājies savā flaneļa midziņā, un pa reizei iesmilkstas, nevarēdams aizmigt. Augstu debesīs spoži mirdz mēness. Raugos ārā naktī, nevaldāmas asaras līst man pār vaigiem, un mana nesaprātīgā sirds cieš tik smagi — tik neizsakāmi smagi.

Apsēžos pie kamīna un klusās sirdsapziņas ēdās pārdomāju visas niecīgās nesaskaņas mūsu īsajā laulības dzīvē. Atceros katru vismazāko sīkumu, kura dēļ kopā ar Doru esam cietuši, un izjūtu lielo patiesību, ka visa dzīve taču sastāv no šādiem sīkumiem. No atmiņu jūras iznirst manas mīļās meitenītes tēls, kādu viņu iepazinu pirmoreiz, viņas pašas un manas jaunās mīlas apstarotu, visā lai burvīgumā, kāds piemīt tikai šādai mīlestībai. Vai tiešām būtu bijis labāk, ja mēs būtu tikai mīlējuši viens otru kā bērni — kā zēns un meitene —, bet pēc tam aizmirsuši to? Atbildi, mana nesaprātīgā sirds!

Man nav ne jausmas, cik laika tā aiztecējis, līdz mani atgriež īstenībā manas meitenītes-sievas vecais rotaļu biedrs. Vēl nemierīgāks nekā līdz šim tas izlien no savas mājiņas, paskatās uz mani, tuvojas durvīm un smilkst, lai viņu laiž augšā.

—  Šovakar nevar, Džipi Šovakar ne!

Viņš lēnām atgriežas, nolaiza man roku un miglainām acīm veras man sejā.

— Ak, Džip! Varbūt nekad vairs nevarēs!

Viņš nogulstas man pie kājām, izstiepjas, it kā gulēt sataisījies, tad žēli iekaucas — un ir pagalam.

—   Ai, Agnese! Nāc, panāc šurp!

…Sī žēluma un sāpju pilnā seja, asaru straumes, izmisušais, mēmais acu sauciens, šī svinīgi pret debesīm paceltā roka!

—  Agnese? …

Tas ir nolicis. Tumsa klājas man pār acīm, un uz laiku visa pasaule izgaist man no apziņas.

## LIV NODAĻA

Mistera Mikobera darījumi.

Patlaban nav mans nodoms pakavēties ilgāk pie tām dienām, kad manu dvēseli nospieda smago bēdu slogs. Man likās toreiz, ka nākotnei ir uzcelts mūris priekšā, ka visa dzīvības enerģija un spēki izsīkuši, ka nekur citur vairs patvērumu neradīšu kā vienīgi kapā. Tā man likās, bet ne jau pirmajā bēdu skaudrumā. Tāda apziņa izauga pamazām. Ja ap mani nebūtu sablīvējušies notikumi, par kuriem gribu stāstīt un kuri sākumā māni it kā apdullināja, bet vēlāk sāpes vēl paasināja, ir iespējams (kaut negribas tam ticēt), ka es jau tūlīt būtu nonācis tādā izmisuma stāvoklī. Vajadzēja paiet labam laikam, līdz es pilnīgi apjēdzu, ko esmu zaudējis, un šai starplaikā man pat likās, ka asākās sāpes jau esmu pārcietis, mana dvēsele it kā atspirga, kavēdamās atmiņās pie manas mīlas stāsta gaišajām, nevainības apdvestajām lappusēm, kas aizšķīrušās uz visiem laikiem.

Nevaru vairs skaidri atcerēties, kad tieši un kuram ienāca prātā, ka man derētu aizbraukt uz ārzemēm, kur citos apstāk|os es varbūt atgūšot dvēseles mieru. Agnese šais grūtajās dienās ietekmēja katru mūsu domu, katru vārdu, katru soli, un laikam arī šī doma bija viņas ierosināta, bet Agneses ietekme izpaudās tik nejaušami, ka apgalvot es to nevaru. Man šķiet, ka es jau tolaik, kad Agneses tēls manās izjūtās nedalāmi saistījās ar apgleznotu dievnama logu, biju pravietiski paredzējis, ka viņa būs mana mierinātāja, ja dzīvē māni pārsteigs nebalta

diena. Kopš tā neaizmirstamā mirkļa, kad viņā nostājās manā priekšā un ar paceltu roku rādīja augšup, viņas būtne šajā bēdu smagumā it kā ar svētumu apdvesa manu tukšo māju. Kad tajā nolaidās nāves eņģelis, viņa bija tā, pie kuras krūtīm ar gaišu smaidu uz lūpām aizmiga mana meitenīte-sieva, — to man pastāstīja vēlāk, kad biju spējīgs klausīties. Kad toreiz pamodos no nemaņas, viņa bija tā, kas kopā ar mani lēja asaras, tā bija viņas balss, kas čukstēja man mierinājuma vārdus, tā bija viņas seja, kas it kā no turienes — no debesu augstumiem — noliecās pār mani, lai klusinātu manu nesaprātīgo sirdi un remdētu tās sāpes.

Bet turpināšu stāstu.

Man jābrauc uz ārzemēm. Par to, jādomā, mēs bijām vienojušies jau pašā sākumā. Zemes klēpis nu jau labu laiku glabāja manu mīļo Doru; es vēl tikai gaidīju, līdz Mips būs «samalts miltos», kā izteicās misters Mikobers, un emigranti aizceļojuši.

Saņēmuši uzaicinājumu no Tredlsa, kas manās bēdās bija sirsnīgākais un uzticamākais draugs, mēs, tas ir, tante, Agnese un es, atgriezāmies Kenterberijā. Kā bija norunāts, mēs tūlīt devāmies pie Mikoberiem; kopš tās dienas, kad notika eksplozija, Tredlss darbojās pilnā sparā pie viņa, tāpat arī pie mistera Vikfīlda. Misis Mikobera, nabadzīte, ieraudzīdama mani sērās, jutās ļoti satriekta. Sirds viņai bija atsaucīga, jūtīga, un tāda tā bija palikusi visus šos gadus.

—   Nu, kā ir, misis un mister Mikoberi, — bija tantes pirmie vārdi, tiklīdz mēs apsēdāmies, — vai par manu priekšlikumu emigrēt esat domājuši?

—   Cienījamā kundze, — misters Mikobers atteica, — lai atļauts man izteikt lēmumu, pie kāda mēs kopīgi, tas ir, misis Mikobera, jūsu padevīgais kalps un mūsu bērni, esam nākuši, — izmantojot ievērojamā dzejnieka vārdus: «Mūsu laiva — krastmalā, mūsu kuģis — jūrā.»*

—   Lūk, tas ir prātīgi! — tante sacīja. — Pieminiet manus vārdus: šis lēmums nesīs jums svētību.

—  Jūs parādāt mums daudz goda, kundze, — misters Mikobers sacīja un, ieskatījies piezīmju grāmatiņā, turpināja: — Attiecībā uz jūsu laipno piedāvājumu izpalīdzēt ar naudas summām, kas dotu iespēju mūsu nedrošajai laiviņai mesties dēkainajā jūrā, varu teikt, ka arī šo svarīgo lietišķo jautājumu esmu vēlreiz apsvēris, un tagad es laipni lūgtu pieņemt no manis pašrocīgi parakstītas parādzīmes — lieki, manuprāt, vēl piezīmēt, ka tās izgatavotas uz ziinogpapīra, kāds ar attiecīgiem parlamenta aktiem likumīgi apstiprināts šāda veida garantijām, — ar izpirkšanas termiņiem — astoņpadsmit, divdesmit četros un trīsdesmit mēnešos. Mans pirmais priekšlikums gan bija divpadsmit, astoņpadsmit un divdesmit četri mēneši, bet es bīstos, ka šādi parāda nomaksas termiņi varētu izrādīties par īsiem, jo, kas zina, vai laime mums tur tik drīz uzsmaidīs. Var taču gadīties, — misters Mikobers sacīja, pārlaizdams skatienu istabai, it kā viņa acu priekšā pavērtos vairāki simti akru labi iekoptas zemes, — ka, pienākot pirmajam maksājuma termiņam, mēs esam ieguvuši vāju ražu vai pat nekādu. Arī darbaspēku, man domāt, ne katrreiz varēs viegli atrast tajā kolonijas daļā, kur mums nāksies cīnīties ar pirmatnēji auglīgo zemi.

—   Sai ziņā jus varat rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem, ser, — tante sacīja.

—   Kundze, — viņš atteica, — misis Mikoberu, kā arī mani līdz sirds dziļumiem aizkustina mūsu draugu un labvēļu pretimnākšana. Tomēr es vēlos būt stingri lietišķs un punktuāls. Atverot — rnēs taču taisāmies atvērt — pilnīgi jaunu lappusi mūsu dzīves grāmatā, patlaban mēs tieši atkāpjamies — «lēcienam», kuram var būt ārkārtīga nozīme, mana pašcieņa, kā arī vēlēšanās rādīt dēlam labu piemēru prasa, lai šo darījumu mēs noslēgtu kā vīrs ar vīru.

Nezinu, ko misters Mikobers īsti gribēja teikt ar pēdējo frāzi, nezinu, vai kāds cits to saprata un vai jebkad ir sapratis, bet viņam tā, liekas, sagādāja ārkārtīgu baudu, un, iespaidīgi nokāsēdamies, viņš atkārtoja: — Kā vīrs ar vīru.

—   Es piedāvāju vekseļus, — misters Mikobers turpināja — ļoti parastus maksājumu nodrošinājumus veikalnieku pasaulē, kurus mēs laikam gan esam aizguvuši no ebrejiem, kas vēl šobaltdien, man šķiet, uz velna paraušanu rīkojas ar tiem pa kreisi un pa labi, — piedāvāju tāpēc, ka tos var laist apgrozībā. Bet, ja jūs dodat priekšroku ķīlu zīmēm vai vēl kādam citam nodrošinājuma veidam, es būšu laimīgs, parakstīdams jebkuru tāda veida dokumentu. Kā vīrs ar vīru!

Tante atteica, ka šī lieta būšot viegli nokārtojama, ja jau ne vienai, ne otrai pusei neesot nekādu iebildumu. Misters Mikobers domāja tāpat.

—   Attiecībā uz saimnieciska rakstura priekšdarbiem, kundze, kādus mēs veicam, lai cienīgi varētu stāties tai darbalaukā, kuram turpmāk esam nodomājuši sevi ziedot, — Misters Mikobcrs sacīja ne bez zināma lepnuma, — ar jūsu laipnu atļauju varu jums pastāstīt sekojošo. Mana vecākā meita katru rītu pulksten piecos iet uz kaimiņu mājām, kur tiek turēti mājlopi, lai tur iepazītos, ja varētu tā izteikties, ar govju slaukšanas procesu. Jaunākajiem bērniem ir uzlikts par pienākumu, ciktāl apstākļi to atļauj, jo pamatīgi novērot mājputnus un cūkas, kuru šās pilsētas nomaļniekiem netrūkst; divas reizes tos no šīm gaitām pārveda mājā smagi cietušus, tikai sprīža trūka, lai tie būtu tikuši sabraukti. Es pats pagājušo nedēļu sāku pievērst uzmanību maizes cepšanas mākslai, bet mans dēls Vilkinss, apbruņojies ar nūju, izmēģināja roku lopu ganīšanā, kad algotie gani, šie rupjie ļaudis, kam ganāmpulks uzticēts, atļāva viņam — protams, bez atalgojuma — palīdzēt viņiem šai darbā; tas diemžēl gadījās reti, jo parasti tie viņu izlamāja un trenca projām.

—   Varu tikai apsveikt jūsu rīcību, — tante sacīja uzmundrinādama. — Misis Mikoberai, nešaubos, arī bija darba pilnas rokas.

—   Dārgā kundze, — misis Mikobera atsaucās, kā parasti rādīdamās lietišķa, — jāatzīstas, ka es vēl neesmu aktīvi piedalījusies sagatavošanās darbos, kas būtu saistīti tieši ar zemkopību un lopkopību, kaut gan labi zinu, ka nāksies veltīt uzmanību kā vienai nozarei, tā otrai, kad būsim sasnieguši svešo krastu. Visu brīvo laiku, kad varu atrauties no sava mājas soļa, es veltīju garākai korespondencei ar saviem tuviniekiem. Jo, pēc manām domām, dārgo mister Koperfīld, — viņa uzrunāja mani — šķiet, aiz veca paraduma, jo agrāk visbiežāk mēdza visas savas lietas izklāstīt man, — ir pienācis laiks, kad pagātni vajadzētu nodot aizmirstībai, kad maniem tuviniekiem vajadzētu sniegt roku misteram Mikoberam, bet misteram Mikoberam — atkal savukārt maniem tuviniekiem, kad lauvam vajadzētu gulēt blakus jēriņam un maniem tuviniekiem — salabt ar misteru Mikoberu.

Es atteicu, ka domāju gluži tāpat.

—   Vismaz tāds ir mans viedoklis šai jautājumā, dārgo Koperfīld, — misis Mikobera turpināja. — Kad es vēl dzīvoju pie sava papiņa un mammiņas, mans papiņš aizvien mēdza iejautāties, ja mūsu šaurajā ģimenes pulciņā bija kas apspriežams: «Kāds tad būtu Emmas viedoklis šai jautājumā?» Ka papiņš nebija objektīvs attiecībā uz mani, to es itin labi zinu, taču ledainais vēsums, kāds arvien pastāvējis manu tuvinieku un mistera Mikobera attiecībās, licis man veidot pašai savu viedokli un palikt pie tā, kaut arī tas būtu bijis maldīgs.

—   Protams. Bez šaubām, kundze, jums ir tiesības pašai uz saviem uzskatiem, — tante piebilda.

—   Tieši tā, kā jūs sakāt, kundze! — misis Mikobera atsaucās. — Varbūt mans slēdziens ir nepareizs, tas ļoti iespējams, bet es personiski esmu guvusi tādu iespaidu, ka bezdibenis starp maniem tuviniekiem un misteru Mikoberu radies aiz manu tuvinieku bailēm, ka tikai misters Mikobers nelūdz tos izpalīdzēt viņam ar naudu. Es pilnīgi esmu tādās domās, — misis Mikobera turpināja, likdamās tālredzīga un gudra, — ka daži no maniem tuviniekiem bija nopietni nobažījušies par to, ka misters Mikobers varētu pretendēt uz viņu vārdiem… ne jau lai kristītu tajos savus bērnus, bet gan vekseļu parakstiem, kas dotu iespēju diskontēt šos vekseļus biržā.

Misis Mikoberas tālredzīgais, gudrais izskats, ar kādu viņa pauda savu atklājumu, it kā neviens cits to nebūtu varējis iedomāties, šķiet, pārsteidza tanti, un viņa atteica:

—   Jā, vai zināt, kundze, visumā jums varētu būt taisnība.

—   Taču tagad, kad misters Mikobers, tā teikt, skatās jau acīs tai dienai, kad beidzot spēs nokratīt pekuniārās važas, kas tik ilgi viņu žņaugušas, un uzsākt jaunu karjeru jaunā zemē, kas ir pietiekami plaša, lai viņš varētu likt lietā savas spējas, — manuprāt, tas ir ļoti svarīgi, un šķiet, mistera Mikobera spējām tieši šā plašuma ir trūcis, — taču tagad maniem tuviniekiem vajadzētu gan atsaukties un pagodināt 30 notikumu ar savu ierašanos. Es vēlētos, lai misters Mikobers un mani tuvinieki satiktos svinīgā goda mielastā, kuru sarīkotu mani tuvinieki un kurā kāds no manu tuvinieku iespaidīgākajiem pārstāvjiem paceltu kausu uz mistera Mikobera veselībām un laimīgu nākotni, bet misteram Mikoberam tad būtu izdevība iepazīstināt viņus ar saviem uzskatiem.

—   Dārgā, — misters Mikobers sacīja mazliet iekaisis, — labāk būs, ja tūliņ klaji pateikšu: manuprāt, ja es sākšu izklāstīt savus uzskatus tās sabiedrības priekšā, var iznākt, ka tos atrod par apvainojošiem, jo man ir tāds iespaids, ka tavi tuvinieki kopumā ir nekaunīgi snobi, bet katrs atsevišķi nelabojams blēdis.

—  Mikober! — viņa sieva iesaucās, purinādama galvu.

—   Nē! Tu nekad neesi viņus sapratis — un viņi nav sapratuši tevi.

Misters Mikobers nokāsējās.

—   Viņi nekad nav tevi sapratuši, Mikober, varbūt nemaz nav spējīgi tevi saprast, — misis Mikobera atkārtoja. — Tādā gadījumā zaudētāji ir viņi. Varu viņus tikai nožēlot.

—   Man ļoti žēl, mīļā Emma, ka lietoju tādus izteicienus, kuri pat notālēm var izklausīties mazliet par spēcīgiem, — misters Mikobers sacīja, kļūdains piekāpīgāks.

—   Es negribēju pateikt ntko vairāk kā vienīgi to, ka es gluži labi varu aizbraukt uz ārzemēm arī bez tavu tuvinieku klātbūtnes, bez viņu godinājumiem… vārdu sakot, bez viņu vēsajiem laimīga ceļa novēlējumiem, bet par visām lietām — es vēlos atstāt Angliju ar tādu ātrumu, kāds man pašam piemīt, bez grūdiena no viņu puses. Tomēr, ja viņi atsauktos uz tavu aicinājumu — tas gan, spriežot pēc mūsu līdzšinējās pieredzes, maz ticams —, es nebūt nedomāju stāties ceļā tavai gribai.

Kad nu šis jautājums tik draudzīgi bija nokārtots, misters Mikobers pasniedza roku misis Mikoberai un, uzmetis acis dokumentu kaudzei, kas gulēja Tredlsam priekšā uz galda, noteica, ka negribot mūs ilgāk vairs traucēt, un, ceremoniāli atvadījušies, viņi izgāja no istabas.

—   Manu mīļo Koperfild, — Tredlss sacīja, atzvildams krēslā, kad Mikoberi bija izgājuši, un uzlūkodams mani ar tādu līdzjūtību, kas lika viņa acīm piesarkt un matiem saslieties stāvus, — es nemaz nedomāju atvainoties, ka traucēju tevi ar šīm lietām, jo zinu, ka tās tevi ļoti interesē, un varbūt tās tevi arī mazliet izklaidēs. Tu neesi pārāk noguris, manu mīļo zēn?

—   Par mani neraizējies, — es pēc brīža atteicu. — Vispirms mums jāpadomā par manu tanti. Tu taču zini, kas viņai bijis jāpieredz.

—   Jā, jā… Vai tad to nu var aizmirst! — Tredlss atteica.

—   Tas vēl nav viss, — es turpināju. — Pēdējās divās nedēļās viņai bija radusies kāda jauna rūpe: viņa katru dienu brauca uz Londonu. Bieži, kā no rīta gājusi, vakarā tikai pārradās mājās. Pirms šurp braukšanas viņa pārnāca mājās tikai ap pusnakti. Tu jau zini, kā tante var norūpēties citu dēļ. Par savām jaunajām bēdām viņa man nav nekā stāstījusi.

Tante — bāla, ar dziļām grumbām sejā — sēdēja nekustīgi, kamēr nebiju beidzis runāt; pēdīgi, sīkai asaru straumītei noritot pār vaigu, viņa uzlika savu roku uz manējās un sacīja:

—   Nekas, Trot, nekas. Nu jau tas gandrīz pāri. Gan jau drīz dabūsi zināt. Bet tagad, mīļo Agnes, ķersimies pie šīm lietām.

—   Man jāatdod misteram Mikoberam pienācīgais gods, — Tredlss iesāka, — un jāteic, ka viņš, kurš, šķiet, nekad nav sevišķi nopūlējies savā labā, ir nenogurdināms, ja strādā citu labā. Tādu cilvēku tiešām neesmu redzējis. Ja viņš tāds vienmēr bijis, tad, spriežot pēc paveiktā darba, viņam tagad vajadzētu būt ap divsimt gadu vecam. Taisni neticami, ar kādu ugunīgu sparu, ar kādu aizrautību viņš dienām un naktīm varēja rakties pa šīm grāmatām un papīru kaudzēm. Un kur tad vēl tās neskaitāmās vēstules, kas ceļoja no šās mājas uz mistera Vikfīlda māju un bieži tepat pāri galdam, kad viņš sēdēja man iepretī un varēja gluži labi pasacīt vārdiem, kas sakāms!

—   Vēstules! — tante iesaucās. — Man šķiet, viņš pat sapņus redz vēstulēs!

—   Un misters Diks — tas arī darīja brīnumus] — Tredlss turpināja. — Tiklīdz nebija vairs jāuzrauga Urija Hīps, kuru viņš apsargāja ar tādu modrību, ka tiešām varēja pabrīnīties, viņš tūdaļ ar visu sirdi nodevās mistera Vikfīlda lietai. Viņa dedzīgā vēlēšanās palīdzēt mums lirmas lietu pārbaudes darbā un viņa faktiskā palīdzība, gan gatavojot izrakstus un norakstus, gan pasniedzot šo vai noliekot pie malas to, pamudināja pat mūs rosīgāk strādāt!

—   Diks ir lielisks cilvēks! — tante apliecināja. — To vienmēr esmu teikusi. Tu, Trot, to labi zini.

—   Jums, mis Vikfīlda, es varu ar prieku paziņot, ka pa jūsu prombūtnes laiku misters Vikfīlds ir manāmi atspirdzis, — Tredlss runāja ar lielu taktu, bet reizē arī dziļi nopietni. — Kopš atbrīvojies no lietuvēna, kas tik ilgi viņam sēdēja uz kakla, un no bailēm, kādās visu laiku dzīvojis, viņš kļuvis pavisam cits cilvēks. Brīžam viņam atgriežas lieliskā atmiņa un spēja koncentrēt uzmanību uz firmas lietām; viņš palīdzēja mums noskaidrot vienu otru neskaidru jautājumu, ko bez viņa būtu grūti vai pat pavisam neiespējami izdarīt. Bet nu ir laiks iepazīstināt jūs ar mūsu pārbaudes rezultātiem; tos var pateikt īsos vārdos, bet, ja sākšu pļāpāt par dažādiem iepriecinošiem apstākļiem, ko esmu novērojis, tad nemūžam netikšu galā.

Viņa nemākslotā izturēšanās un patīkamais, vienkāršais runas veids lika manīt, ka visu to viņš stāsta, lai uzlabotu rnums omu un Agnesei dotu iespēju dzirdēt, ka viņas tēvu nu atkal piemin ar lielāku uzticību; tomēr tāpēc nebija mazāk patīkami to visu noklausīties.

—   Nu, tad paraudzīsimies, kas te ir, — Tredlss sacīja, ielūkodamies papīros uz galda. — Saskaitot visus fondus un savedot kārtībā rēķinus — pirmkārt, tos, kuros ieviesušās kļūdas aiz neuzmanības, otrkārt, apzināti viltotos un pilnīgi fiktīvos —, mēs noskaidrojām, ka misters Vikfīlds var mierīgi likvidēt uzņēmumu, neizsludinot sevi par bankrotējušu.

—   Paldies dievam! — Agnese dedzīgi iesaucās.

—   Tomēr pārpalikums, — Tredlss turpināja, — pat ja pārdotu māju — to esmu paredzējis savos aprēķinos —, ir tik niecīgs — pāris simtu mārciņu —, ka varbūt nenāktu par ļaunu apsvērt, mis Vikfīlda, vai viņš nevarētu paturēt nekustamo īpašumu pārvaldīšanu, kura tik ilgi bijusi viņa ziņā. Tādu padomu viņam varētu dot draugi… tagad, kad viņš atkal jūtas brīvs. Jūs pati, mis Vikfīlda… Koperfīlds… es…

—   Esmu par to domājusi, Trotvud, — Agnese sacīja, uzlūkodama mani, — un es jūtu, ka to uzņemties viņam vairs nevajag, pat ja to ieteic tik labs draugs, kuram esmu bezgala daudz pateicības parādā.

—   Es nedomāju teikt, ka taisni to iesaku, — Tredlss piebilda. — Man tikai likās pareizi, ja uz to aizrādu. Neko vairāk.

—   Man prieks, ka jūs tā sakāt, — Agnese apņēmīgi noteica, — jo tas gandrīz dod man pārliecību, ka mēs tomēr esam vienādos ieskatos. Dārgo mister Tredls un mīļo Trotvud, ja mans tēvs ir atguvis savu godīgo vārdu, ko citu gan es vēl varētu vēlēties! Es jau sen sapņoju par to, kaut varētu novelt no viņa pleciem to darba un rūpju nastu, ko visu laiku viņš nesis, lai kaut cik spētu atmaksāt par viņa mīlestību un gādību un ziedot savu dzīvi viņa labā. Gadiem ilgi šīs ceribas esmu lolojusi. Uzņemties visu gādību un rūpes par mūsu nākotni uz saviem pleciem — vai lielāku laimi vēl varu maz iedomāties? — protams gan, ja neņem vērā prieku, ka viņš nu brīvs no visiem pienākumiem un atbildības.

—   Bet kā tu to spēsi, Agnese, vai par to tu esi domājusi?

—   Bieži! Es nebaidos, mīļo Trotvud. Esmu droša, ka spēšu. Te visi ļaudis mani pazīst un labi ieredz — es nešaubos par panākumiem. Nešaubies ari tu! Mūsu prasības nav lielas. Ja es noīrēšu mūsu veco, mīļo māju un atvēršu te skolu, es darīšu svētīgu darbu un jutīšos laimīga.

Viņas balss, kas skanēja priecīgi, bet reizē rāmi un apvaldīti, tik dzīvi lika man atcerēties vispirms šo veco, jauko māju, tad manu vientuļo, drūmo mitekli, ka man kļuva neizsakāmi smagi ap sirdi un es vairs nevarēju izteikt ne vārda. Tredlss izlikās kādu bridi ļoti aizņemts ar saviem papīriem.

—   Tālāk nu mēs varētu runāt par jūsu naudu, mis Trotvuda, — viņš sacīja.

—   Nu, ko tur! — tante nopūtās. — Varu tikai teikt jums vienu, ser: ja tā būs pagalam, lūkošu pieciest, bet, ja tā nav pagalam, labprāt saņemšu to atpakaļ.

—   Sākumā, ja nemaldos, naudas bija astoņi tūkstoši valsts obligāciju? — Tredlss vaicāja.

—   Pilnīgi pareizi, — tante apstiprināja.

—   Diemžēl mēs varam norēķināties tikai par pieci, — Tredlss turpināja apmulsis.

—   Pieciem tūkstošiem vai piecām mārciņām? — tante aukstasinīgi noprasīja.

—   Par pieciem tūkstošiem mārciņu, — Tredlss paskaidroja.

—   Vairāk tur arī nebija, — tante sacīja. — Trīs obligācijas es pati pārdevu. Viens tūkstotis aizgāja tavai skolas maksai, Trot, bet divi ir pie manis. Kad pārējo naudu zaudēju, es nolēmu, ka prātīgāk būs noklusēt par šiem diviem tūkstošiem un pataupīt tos nebaltai dienai. Man gribējās redzēt, kā tu, Trot, izturēsi šo pārbaudījumu. Tu izturēji to teicami — tu parādīji nelokāmu gribu, pašaizliedzību un paļāvību uz saviem spēkiem. Tāpat arī misters Diks. Tagad nerunājiet ar mani, jo es esmu satraukta!

Neviens to nebūtu varējis iedomāties, redzot viņu sakrustotām rokām taisni un mierīgi sēžam savā krēslā: viņa mācēja lieliski savaldīties.

—   Tādā gadījumā ar prieku varu paziņot, — Tredlss iesaucās ar starojošu seju, — ka esat atguvusi visu jūsu naudu!

—   Neiedrošinieties mani apsveikt — neviens pats! — tante uzsauca. — Ka tas var būt, ser?

—   Jūs gan laikam domājāt, ka misters Vikfilds to nelikumīgi izlietojis? — Tredlss jautāja.

—   Nu, protams, domāju, — tante atteica, — tāpēc man nebija grūti klusēt. Ne vārda, Agnes!

—   Tiesa gan, — Tredlss turpināja, — jūsu obligācijas tika pārdotas saskaņā ar jūsu izdotu pilnvaru. Jums nebūs grūti uzminēt, kas tās pārdevis. Vēlāk šis nelietis iegalvojis misteram Vikfīldam un pierādījis ar dokumentiem, ka šo naudu viņš izlietojis (saskaņa ar vispārējām instrukcijām, kā viņš izteicās), lai segtu citus iztrūkumus kasē un lai dažādas nekārtības nenāktu gaismā. Misters Vikfīlds bija kļuvis tik vājš un bezpalīdzīgs šā bezgoža tīklos, ka vēlāk izmaksāja jums vairākas summas kā procentus no pamatkapitāla, kurš, kā viņš itin labi zināja, nemaz neeksistēja, un tā nelaimīgā kārtā kļuva krāpšanas līdzdalībnieks.

—   Un galu galā vēl ņēma visu vainu uz savu galvu, — tante piebilda. — Viņš bija atrakstījis man kādu neprātīgu vēstuli, kurā apvainoja sevi laupīšanā un visādās nedzirdētās nelietībās. Tad es kādu rītu agri aizbraucu pie viņa, palūdzu sveci, turpat uz vietas sadedzināju šo vēstuli un sacīju — ja viņš kādreiz ir spējīgs izlīdzināt savu vainu pats savā un manā priekšā, lai dara to, bet, ja ne, lai cieš klusu kaut jel savas meitas labad… Ja kāds te iedrošināsies bilst man tagad kaut vārdu, es tūlīt atstāšu šo māju!

Mēs visi klusējām; Agnese aizklāja seju ar rokām.

—   Tātad jums, mīļais draugs, — tante pēc brītiņa turpināja, — tomēr izdevies šo naudu izraut no Hīpa nagiem?

—   Nu jā, lieta tāda, ka misters Mikobers viņu tik pamatīgi ielenca no visām pusēm un visur prata celt viņam priekšā arvien jaunus apvainojumus un pierādījumus, ja viņš no agrākajiem bija izlocījies, ka viņš vairs nevarēja izsprukt no mūsu rokām. Es turklāt esmu pārliecināts par to dīvaino apstākli, ka viņš bija sagrābis šo suminu ne tik daudz aiz savas mantkārības, kas gan arī ir nepiepildāma, cik aiz naida pret Koperfīldu. To viņš pats man skaidri pateica. Viņš teica, ka bijtu ar mieru pat izdot vēl tikpat daudz, ja vien ar to varētu kaitēt Koperfīldam, — Tredlss paskaidroja.

—   Paskat tik! — tante iesaucās, domīgi saraukdama uzacis un uzmezdama skatienu Agnesei. — Un kas tad ar viņu noticis tagad?

—       Nezinu, — atteica Tredlss. — Viņš aizbrauca reizē ar māti, kura še visu laiku vaimanāja, lūdzās un taisnojās. Abi viņi aizbrauca ar kādu Londonas nakts diližansu, un vairāk es par viņu neko nezinu, tikai to, ka šķiroties viņa niknums pret mani nezināja vairs nekādu robežu. Viņam likās, ka par visu notikušo var pateikties man ne mazāk kā misteram Mikoberam, un to es uzskatu par komplimentu sev (tā viņam arī pateicu).

—   Kā tev, Tredls, liekas — vai nauda viņam ir? — es ievaicājos.

—   Nu, es domāju gan, — Tredlss atbildēja, nopietni palocīdams galvu. — Esmu pārliecināts, ka viņš šādā vai tādā ceļā būs pratis iebāzt kabatā labu tiesu. Bet, ja vien tev, Koperfīld, bijis gadījums novērot viņa dzīvi, tu sapratīsi, ka nauda šito vīru neatturēs no ļauniem darbiem. Viņš taču ir iemiesota divkosība, un, lai kāds viņa mērķis, visu viņš mēģina sasniegt pa līčloču ceļiem. Tas viņam vienīgais gandarījums par ārējiem iegrožojumiem, ko viņš sev uzlicis. Mūžīgi rāpuļodams un līzdams pa zemi no viena sīka mērķīša uz otru, viņš no sava rāpuļa viedokļa visas parādības saskata lielākas, nekā tās patiesībā ir, un tāpēc arī… viņš nīst un tur aizdomās ikvienu, kas visnevainīgākā kārtā pagadās viņam ceļā uz šo mērķi. Un tā, lūk, pietiek ar visniecīgāko iemeslu vai pat nekādu, lai viņa līčloču ceļi kļūtu vēl līkumaināki. Jāpaseko tikai viņa gaitām šeit, lai to atskārstu, — Tredlss sacīja.

—   Tāds neģēlis, tīrais nccilvēksl — tante sašuta.

—   Ej nu sazini, — Tredlss domīgi piebilda. — Daudzi ļaudis spēj būt ļoti neģēlīgi, ja nokļūst uz tāda ceļa.

—   Un tagad pāriesim pie mistera Mikobera, — tante sacīja.

—   Jā, patiesi, — Tredlss moži iesaucās, — man vēlreiz jāapliecina, ka misters Mikobers pelnījis visaugstāko uzslavu. Bez viņa bezgalīgās pacietības un izturības visu šo laiku mēs nudien nebūtu sasnieguši nekā ievērības cienīga. Domāju, nav jāpiemirst arī tas, ka misters Mikobers centies pēc taisnības vienīgi pašas taisnības labad, sevišķi, ja padomājam, ko visu viņš būtu varējis panākt no Urijas Hīpa, ja cietis klusu.

—   Tās ir arī manas domas, — es piebildu.

—   Nu, kā jūs viņam to atlīdzināsiet? — tante apjautājās.

—   Mm! Pirms ķeramies pie šā jautājuma, — Tredlss uzsāka mazliet samulsis, — man jāatzīstas, ka visā šīs grūtās un nelikumīgās lietas izpētē — jo nelikumīga tā ir no sākuma līdz galam — biju spiests izlaist divus punktus (man tomēr nebija iespējams neko vairāk atklāt). Tās parādzīmes un tā tālāk, ko misters Mikobers devis Hīpam par avansiem uz algas rēķina …

—   Protams, tās jāizpērk, — tante noteica.

—   Jā, bet es, lūk, nezinu, kad tās tiks uzrādītas piedzīšanai, ne arī — kur tās atrodas, — Tredlss paskaidroja, plaši ieplezdams acis, — un paredzu, ka misteru Mikoberu līdz viņa aizbraukšanai pastāvīgi vajās un bieži arestēs.

—   Nu, tad viņu vajadzēs arī pastāvīgi atsvabināt, — tante atbildēja. — Cik liels ir viss viņa parāds?

—   Misters Mikobers visus šos darījumus — viņš tos sauc par darījumiem — pēc visiem noteikumiem pierakstījis grāmatā, — Tredlss atteica smaidīdams, — un viņš saka — iznākot simt trīs mārciņas un pieci šiliņi.

—   Nu, cik tad mēs viņam dosim, šo summu ieskaitot? — tante turpināja. — Agnese, mīļā, par to, kā šo aizdevumu sadalīt mūsu starpā, mēs parunāsim vēlāk. Cik lielai tai jābūt? Piecsimt mārciņu?

Te mēs ar Tredlsu abi reizē traucāmies iebilst. Mēs ieteicām izsniegt misteram Mikoberam nelielu summu skaidrā naudā un izpirkt, nemaz nevienojoties ar viņu, visas parādzīmes, kad Urija tās iesniegs piedzīšanai. Bez tam ierosinājām sagatavot un nosūtīt viņu ar visu ģimeni ceļā uz mūsu rēķina un pirmajiem pasākumiem dot līdzi simt mārciņu; mistera Mikobcra piedāvāto rakstisko garantiju katrā ziņā vajadzētu pieņemt, jo viņam nāks tikai par labu apziņa, ka uzņēmies likumīgu atbildību. Es vēl piebildu, ka nebūs slikti, ja šo to par mistera Mikobera raksturu un dzīvesgājumu pastāstīšu misteram Pegotijam, uz kura godaprātu var pilnīgi paļauties, un ja misteram Pegotijam uzticētu vēl simt mārciņu izsniegšanai tam pēc vajadzības. Tālāk es ierosināju, ka misteru Mikoberu vajadzētu ieinteresēt arī par mistera Pcgotija likteni, protams, tik daudz, cik mums vispār tiesību un cik tas būtu vajadzīgs, un panākt viņu abu tuvināšanos, kas nāktu par labu abiem. Klātesošie ar lielu sajūsmu uzņēma šos priekšlikumus, un tūliņ piebildīšu, ka arī ieinteresētās personas ,visā tlrīzumā ar patiku tos vienprātīgi pieņēma.

Redzēdams, ka Tredlss vēl arvien pamet pa biklam skatienam uz tanti, es viņam atgādināju, ka pirmīt viņš minēja divus punktus, lai tad nu pastāsta par to otro.

—   Tu un tava tante, Koperfīld, ceru, neņemsiet man ļaunā, ja pieskaršos kādam sāpīgam jautājumam, no kā laikam gan izvairīties nevarēšu, — Tredlss vilcinādamies iesāka. — Manuprāt, ir nepieciešams atgādināt jums to. Tanī dienā, kad misters Mikobers uzstājās ar saviem atklājumiem, Urija Hīps izmeta draudošu norādījumu par tavas tantes… vīru.

Tante sēdēja tikpat stalta un pēc izskata pilnīgi mierīga, tikai piekrizdama pamāja ar galvu.

—   Varbūt tā bija tikai tukša, bezmērķīga nekaunība? — Tredlss jautāja.

—  Nē, — tante atbildēja.

—   Tātad… lūdzu mani atvainot… Tāda persona tiešām eksistējusi un pat atradusies Hīpa varā? — Tredlss ieminējās.

—  Jā, labais draugs, — tante atteica.

Tredlsa seja manāmi pastiepās garumā, un viņš paskaidroja, ka neesot bijis iespējams noskaidrot šo lietu un tai nu jāiet tāds pats ceļš kā mistera Mikobera parādzīmēm, jo tā neietilpstot tajos ieguvumos, kurus viņš izdabūjis no Hīpa, mēs nu esot pilnīgi izlaiduši no rokām Uriju Iiīpu un, ja vien šis cilvēks iespēšot kaitēt mums visiem vai kādam no mums atsevišķi, viņš to, bez šaubām, arī darīšot.

Tante vēl arvien neizrādīja ne mazāko uztraukumu, tikai dažas retas asaras pārslīdēja pār viņas vaigiem.

—   Jūs rīkojaties gluži pareizi, — viņa sacīja. — Ļoti labi, ka atklājāt man to.

—   Varbūt es… vai Koperfīlds… varam te ko lidzēt? — Tredlss saudzīgi ievaicājās.

—   Itin neko, — tante atteica. — Lielais paldies jums! Trot, mīļais, tie ir tukši draudi! Lai nu misters un misis Mikoberi nāk atkal atpakaļ! Un neviens pats nerunājiet ar mani! — To teikusi, viņa atkal nogludināja sava apģērba krokas un, izslējusies taisni, raudzījās uz durvīm.

—   Mister un misis Mikoberi! — tante uzrunāja viņus, kad viņi ienāca. — Mēs apspriedāmies par jūsu aizceļošanu, un piedodiet, ka tik ilgi likām jums uzkavēties ārpusē; es jums nu pastāstīšu mūsu priekšlikumus.

Visa Mikoberu ģimene — arī bērni bija klāt — sajūsmā un atzinībā noklausījās tantes ieteikumus, un misterā Mikoberā uzreiz pamodās visas iemaņas, kādas nepieciešamas vekseļu noslēgšanas sākuma stadijā; mēs vairs nespējām atturēt viņu — enerģijā kūsādams, viņš traucās

ārā nopirkt zīmogpapīru, lai pašrocīgi uzrakstītu parādzīmes. Tomēr viņa prieki izvērtās negaidītās bēdās: pēc dažām minūtēm viņš atgriezās, šerifa ierēdņa apsargāts, un, asaru straumes liedams, paskaidroja mums, ka nu viss esot pagalam. So apstākli — tas, bez šaubām, bija Urijas Hīpa darbs — mēs jau bijām paredzējuši, nauda tūdaļ tika samaksāta, un vēl pēc piecām minūtēm misters Mikobers jau sēdēja pie galda, kārtodams savus zīmogpapīrus ar tik līksmu un starojošu sejas izteiksmi, kādu viņa vaibstos visā pilnībā spēja uzburt vienīgi šāda veida nodarbība — 11u, varbūt vēl arī punša gatavošana. Tiešām tas bija lielisks skats — redzēt misteru Mikoberu īstā mākslinieka aizrautībā pārcilājam papīrus, kurus viņš skāra tā, it kā tie būtu gleznas, pat aplūkoja no sāniem, tad atzīmēja savā kabatas grāmatiņā summas un datumus, līdz beidzot, kad darbs bija galā, vēlreiz svinīgi apskatīja savu roku darbu, būdams dziļā pārliecībā par tā augsto vērtību.

—   Ja atļaujat man dot jums labu padomu, ser, — tante ieminējās, labu laiku klusēdama viņā noraudzījusies,

—  tad labākais, ko jūs varētu darīt, — uz visiem laikiem atsacīties no šāda veida sacerējumiem.

—   Cienījamā kundze, — misters Mikobers atbildēja,

—  mana karstākā vēlēšanās ir ierakstīt šādu solījumu savas nākotnes neskartajās lappusēs. Misis Mikobera to apliecinās. Es ceru, — misters Mikobers svinīgi piebilda,

—  ka arī mans dēls Vilkinss arvien paturēs prātā šo mācību un drīzāk būs ar mieru bāzt roku ugunī nekā pieskarties ar to šīm odzēm, kas saindējušas viņa nelaimīgā tēva dzīvi!

Dziļi aizkustināts un uz brīdi pārvērties vai par pašu Izmisumu, misters Mikobers uzmeta drūmu, drausmu skatienu pieminētajām odzēm (iepriekšējās sajūsmas mirdzums par tām vēl nebija pilnīgi izgaisis no viņa sejas), tad salocīja tās un iebāza kabatā.

Ar to tad arī noslēdzās tāvakara darbs. Visi bijām galīgi noguruši no pārdzīvotajiem uztraukumiem, un mēs ar tanti nolēmām atgriezties Londonā nākamajā rītā. Tika nolemts, ka Mikoberi mums sekos, tikko būs pārdevuši saVu lieko īpašumu vecu mantu uzpircējam, un Tredlss paliks te uzraudzīt, lai, cik ātri iespējams, tiktu savestas kārtībā mistera Vikfīlda lietas, bet Agnese arī brauks uz Londonu. Pārnakšņojām vecajā namā, kas tagad, atbrīvots no Hīpiem, likās kā no mēra iztīrīts; es nolikos gulēt

savā agrākajā istabiņā un jutos kā pazudušais dēls, kas iitgriczies mājās.

Otrā rītā devāmies atpakaļ — nevis uz manu, bet uz tantes māju —, un, kad abi pirms gulētiešanas pa vecai paražai pasēdējām divatā, tante ieminējās:

—       Trot, vai tu tiešām vēlies zināt, kas pēdējā laikā nospiež manu sirdi?

—       Protams, tante. Ja vien kādreiz esmu juties noskumis, ka nevaru dalīties jūsu bēdās un raizēs, tad tas ir tagad.

—       Tev pašam savu bēdu bijis diezgan, bērns, ari bez manām mazajām nelaimītēm, — tante mīļi noteica. — Man nav nekādu citu iemeslu, Trot, slēpt tās no tevis.

—       To es labi zinu, — es atbildēju. — Bet tagad nu pastāstiet.

—       Vai rīt no rīta tu nepabrauksi kādu gabaliņu man lidzi? — tante jautāja.

—   Protams.

—        Pulksten deviņos, — viņa piebilda. — Tad es tev visu pastāstīšu, mīļais.

Kā bija norunāts, deviņos no rīta mēs mazā pajūgā aizbraucām uz Londonu. Ilgi braucām pa dažādām ielām, līdz sasniedzām kādu lielu slimnīcu. Šķērsieliņā blakus šai ēkai stāvēja vienkārši līķrati. Vedējs tanti pazina un, paklausīdams viņas rokas mājienam pa karietes lodziņu, lēnām sāka braukt; mēs tam sekojām.

—       Tagad tu saproti, Trot, — tante sacīja. — Viņš nu ir aizgājis.

—   Vai viņš nomira slimnīcā?

—   Jā.

Nekustīgi viņa sēdēja man līdzas, bet atkal es pamanīju dažas nomaldījušās asaras uz viņas vaigiem.

—       Viņš tur bija jau reiz agrāk, — tante pēkšņi sāka stāstīt. — Viņš jau ilgi nīkuļoja… salauzts, izmocīts virs, daudzus gadus. Kad nu šo pēdējo reizi viņš bija atskārtis, kā ar viņu ir, tad lūdzis atsūtīt pēc manis. Viņš visu nožēloja. Ļoti nožēloja.

—  Jūs viņu apmeklējāt, tante, es zinu,

—  Jā, ļoti bieži es nācu pie viņa.

—       Un viņš nomira naktī pirms mūsu aizbraukšanas uz Kenterberiju? — es ieminējos.

Tante palocīja galvu.

—        Neviens viņam tagad neko nevar nodarīt, — viņa piebilda. — Tie bija tukši draudi.

Mēs braucām ārā no Londonas uz Hornsijas kapsētu.

—   Labāk jau še nekā pilsētas akmeņos. Se viņš ari ir dzimis, — tante noteica.

Atstājām pajūgu un sekojām vienkāršajam zārkam uz kādu nostūri, ko vēl labi atceros, un tur tad ari tika noskaitītas lūgšanas, atdodot zemei tās tiesu.

—  Taisni šinī dienā pirms trīsdesmit sešiem gadiem, mīļais, notika manas laulības, — tante teica, kad devāmies atpakaļ uz karieti. — Lai dievs mums visiem piedod!

Klusēdami mēs ieņēmām savas vietas, un, tāpat klusēdama, viņa ilgi sēdēja man blakus, saņēmusi manu roku savējā. Piepeši viņa izplūda asarās un teica:

—  Tolaik, kad precējāmies, Trot, viņš bija īsts skaistulis, un kā dzīve viņu pārvērta!

Sis jūtu uzplūdums nevilkās ilgi. Atvieglojusi sirdi asarās, tante drīz vien kļuva mierīga, pat jautra. Nervi šai esot mazliet pabojāti, viņa paskaidroja, citādi gan viņa prastu sevi labāk apvaldīt. Lai dievs mums visiem piedodot!

Atgriezušies viņas mazajā namiņā Haigetā, atradām ar rīta pastu pienākušu vēstuli no mistera Mikobera:

Kcnterberiļā, piektdien.

Ļoti cienījamā kundze, mī|ais Koperfīld!

Pasakainā apsolītā zeme, kas nesen vēl zaigoja pie apvāršņa, atkal aizklājusies ar necaurredzamu miglas aulu un uz mūžiem aizslēpta likteņa vajātā, nelaimīgā cilvēka acīm, kura bojāeja tagad ir nenovēršamai

Ir iesniegts otrs dokuments (no Viņa Majestātes Karaļa Sola augstās tiesas Vestminstcrā) par otru Hīpa prasību pret atbildētāju Mikoberu, un sakarā ar to minētais atbildētājs atkal ir kļuvis šerifa laupījums attiecīgajā tiesas izpildītāja iecirkni.

«Klāt ir stunda, klāt ir diena — Barga ienaidnieku siena Ieslēdz mūs… Vēl gaita viena: Važās, verdzībā!»*

Kali tam cs nolemts, tad beigas ašas (jo cilvēka dvēseles ciešanām arī ir savas robežas, kuras, to skaidri jūtu, esmu nu sasniedzis) — un dzīves ceļš mans nostaigāts. Dievs lai jūs svētī! Ja kādreiz vientuļš ceļinieks, ziņkārības un — man gribētos cerēt — varbūt ari zināmas līdzjūtības pamudināts, apmeklēs tās vietas, kuras šinī pilsētā paredzētas nelaimīgo parādnieku ieslodzīšanai, tad viņš varbūt gremdēsies dziļas pārdomās, lasot kameras sienās ar sarūsējušu naglu ieskrāpētus

pusizdzjsušus

iniciāļus

V. M.

P. S. Vēlreiz atplēšu aploksni, lai paziņotu Jums, ka mūsu kopējais draugs misters Tomass Tredlss (kas vēl nav mūs pametis un jūtas sveiks un vesels) augstsirdīgās mis Trotvudas vārdā samaksāja rnanu parādu un tiesas izdevumus — un tagad es un mana ģimene izbaudām augstāko svētlaimi zemes virsū.»

## LV NODAĻA

Vētra.

Es tuvojos kādam savas dzīves notikumam — tik neizdeldējamam, tik drausmīgam, neskaitāmiem sīkiem pavedieniem tik nesaraujami saistītam ar visu, kas attēlots šinīs lappusēs, ka savā stāstā jau no paša sākta gala jutu to nākam tuvāk un tuvāk, redzēju augam lielāku un lielāku — kā milzu torni tuksnesīgā klajumā; pat uz manu bērnudienu sīkajiem pārdzīvojumiem tas jau meta savu brīdinošo ēnu.

Daudz gadu bija aizritējis pēc šā notikuma, kad vēl tas sapņos mani šausmināja. Nakts vidū es bieži uztrūkos un skaidri jutu briesmīgo negaisu iebrāžamies savā klusajā istabiņā. Vēl tagad es retumis sapņoju par to, kaut gan pēc nenoteiktiem, ilgākiem laika sprīžiem. Kad vien dzirdu šalcam brāzmainus vējus, kad dzirdu pat tikai pieminam jūras krastu, tūdaļ senais notikums ataust man atmiņā ar tādu spilgtumu, kādu vien fantāzija spēj uzburt. Centīšos to aprakstīt tikpat dzīvi, cik skaidri tas man iegulies prātā. īstenībā tās nemaz nav atmiņas, es visu to redzu, viss atkal notiek manu acu priekšā.

Laiks, kad emigrantu kuģim vajadzēja doties ceļā, tuvojās ātriem soļiem, un mana vecā, labā aukle (kurai sirds vai pušu trūka, bēdājoties par manām bēdām, kad atkal pirmo reizi tikāmies) atbrauca uz Londonu. Es pastāvīgi apmeklēju viņu, viņas brāli un Mikoberu (tie visi bieži uzturējās kopā), bet Emīliju netiku redzējis ne reizi.

Kādu vakaru, kad tālais brauciens bija tepat jau durvju priekšā, es paliku viens ar Pegotiju un viņas brāli. Mūsu sarunas novirzījās uz Hemu. Pegotija stāstīja, cik maigi tas atvadījies no viņas, cik vīrišķīgi un mierīgi izturējies. It sevišķi vēl pašā pēdējā laikā, kad, pēc viņas domām, tam ap sirdi bijis ļoti smagi. Par visu to lāga sieviete nekad neapnika runāt, taču mūsu atsaucība un interese, klausoties neskaitāmajos piemēros, kādus viņa, tik daudz ar Herau kopā bijusi, zināja minēt, bija tikpat liela kā viņas gatavība tos stāstīt.

Mēs ar tanti ap šo laiku uzteicām abus namiņus Haigetā: es tāpēc, ka gatavojos braukt uz ārzemēm, bet viņa vēlējās pārcelties atpakaļ uz savu mājiņu Duvrā. Uz īsu laiku bijām noīrējuši dzīvokli Koventgardenā. Atgriežoties tagad mājup pēc šāvakara pārrunām un pārdomājot savu tikšanos ar Hemu, kad pēdējo reizi biju Jārinutā, es galu galā atmetu sākotnējo nodomu — nodot viņa uzdevumā Emīlijai rakstīto vēstuli misteram Pegotijam pēdējā šķiršanās brīdī uz kuģa; nolēmu, ka labāk būs uzrakstīt viņai tūlīt. Man ienāca prātā, ka, saņēmusi manu vēstuli, viņa varbūt gribēs nosūtīt vēl kādus atvadu vārdus savam nelaimīgajam līgavainim. Vajadzēja dot viņai šo iespēju.

Tāpēc jau to pašu vakaru pirins gulētiešanas sēdos pie galda un rakstīju. Pastāstīju viņai, kā biju ticies ar Ilemu, kurš man lūdzis pavēstīt viņai visu, ko jau šinīs lappusēs agrāk esmu pieminējis. Atkārtoju tieši viņa vārdus. Ja arī es būtu drīkstējis no sevis ko pielikt, vajadzības pēc tā gan nebija. To dziļo uzticību un cēlsirdību, kas izpaudās Herna vārdos, ne es, ne kāds cits nespēja ne ar ko vēl uzdailināt. Pievienojis vēstulei mazu zīmīti misteram Pegotijain ar lūgumu nodot sūtījumu pēc piederības, noliku to priekšnamā nosūtīšanai ar rīta pastu un, gaismai austot, likos gultā.

Biju vairāk noguris, nekā domāju, un, iemidzis ne agrāk par saules lēktu, otrā dienā gulēju ilgi, tomēr nespēdams rast miegā spirdzinājumu. Pamodos, pēkšņi sajutis tantes klātbūtni. Sajutu to pat miegā — man liekas, tāda parādība nav sveša nevienam no mums.

—   Mīļo Trot, — viņa ierunājās, kad atvēru acis, — nevarēju vien saņemties tevi modināt. Misters Pegotijs ir šeit; vai lai viņš ienāk pie tevis?

Es teicu, lai nāk, un tūlīt viņš arī ieradās.

—    Māster Deivij, — viņš sacīja, spiezdams man roku, ,— es nodevu Emīlijai jūsu vēstuli, ser, un viņa uzrakstīja

šo te; vēl viņa lūdza, lai iedodu jums to izlasīt; ja jūs neatrodot tur nekādas vainas, lai tad esot tik laipns un nododot to tālāk.

—  Vai jūs lasījāt? — es vaicāju.

Viņš skumji pamāja. Es atvēru vēstuli un izlasīju.

«Tavā uzdevumā rakstīto saņēmu. Ai, ko gan es varu atbildēt, lai pateiktos Tev par Tavu labo sirdi un bezgalīgo labsirdību!

Tos vārdus esmu noglabājusi cieši pie sirds. Tur tos glabāšu līdz pat nāvei. Tie ir asi dzeloņi, bet tie nes arī mierinājumu. Es lūdzu dievu, tos lasīdama, — ai, kā es lūdzos! Kad redzu, kāds esi Tu un kāds ir tēvocis, tad tikai apjaušu, kādam jābūt dievam, un tad es ar asarām varu piesaukt Viņu.

Ardievu uz visiem laikiem! Mans mīļais, mans dārgais draugs, šaisaulē uz visiem laikiem atvados no Tevis. Viņā saulē, ja vien man taps piedots, es varbūt atmodīšos kā bērns un varēšu Tev tuvoties. Lai dievs Tevi svētī! Paliec sveiks — uz mūžu!»

Vēstule bija slacīta asarām.

—   Vai varu viņai pateikt, ka jūs neatrodat vēstulē nekādas vainas un ka jūs būsiet tik laipns un nogādāsiet to tālāk, māster Deivij? — misters Pegotijs vaicāja, kad biju izlasījis.

—   Bez šaubām, — atbildēju, — bet es tomēr domāju…

—  Jā, māster Deivij?

—   Es domāju, ka pats vēl aizbraukšu uz Jārmutu, — es atteicu. — Laika vēl diezgan, lai es paspētu aizbraukt un atgriezties, pirms kuģis dodas jūrā. Man pastāvīgi jādomā par Hemu viņa lielajā vientulībā — un tas būs viņiem mierinājums kā vienam, tā otram, ja nodošu viņa rokās vēstuli jau tagad, lai šķiroties jūs varētu Emīlijai pateikt, ka viņš to saņēmis. Esmu svēti nosolījies izpildīt šā krietnā cilvēka uzdevumu un gribu to darīt pēc labākās sirdspaziņas, kā nu protu. Man šis brauciens nesagādā nekādas grūtības. Miera man tik un tā nav, izkustēšanās man nāks par labu. Šovakar pat aizbraukšu.

Kaut gan misters Pegotijs norūpējies mēģināja atrunāt mani, tomēr redzēju, ka arī viņš domā tāpat, un, ja manu apņemšanos vēl būtu vajadzējis stiprināt, tad ar to būtu pieticis. Paklausīdams manam lūgumam, viņš aizgāja uz diližansu kantori un sarunāja man vielu blakus kučierim. Vakarā, uz bukas sēdēdams, es atkal braucu pa to pašu ceļu, kuru jau tik daudzreiz biju mērojis dažnedažādos dzīves apstākļos.

—   Vai jums arī neliekas, ka debesis tādas savādas? Neatceros, ka būtu kādreiz tādas redzējis, — es ieminējos kučierim jau pirmajā piestātnē aiz Londonas.

— Es arī ne, tādas nekad, — viņš atbildēja. — Tas ir vējš, ser. Man tā domāt: necik ildziņ — un uz jūras notiks briesmu lietas.

Pa debesīm joņoja drūms mākoņu juceklis, kurā vietvietām uzmutuļoja tādi kā melnu dūmu vāli; mākoņi blīvējās visdīvainākās kalnu grēdās, izveidodami starp tām mežonīgas plaisas, dziļākas nekā visdziļākie bezdibeņi zemes virsū, un mēness, kas reizumis pašāvās starp mākoņiem, šķita uz galvas metamies iekšā bezdibeņos, it kā tas briesmīgā dabas likumu sabrukumā šausmās būtu nomaldījies no ceļa. Visu dienu jau bija pieturējies spēcīgs vējš, bet pret vakaru tas sāka kaukt un gaudot arvien niknāk. Stundas laikā tas vēl pieņēmās, debesis nomācās vēl vairāk, un vētra nu jau auroja pilnā spēkā.

Naktij uznākot, mākoņi saplūda melnā blīvā un pārklāja visas debesis, bet vētra plosījās arvien negantāk. Tā auga un auga, līdz zirgi tikko vairs spēja cīnīties pret aukas brāzieniem. Vairākkārt nakts visdziļākajā tumsā (septembris jau nāca uz beigām — tad naktis ir garas) priekšējie zirgi cirtās sānis vai pēkšņi palika stāvam uz vietas; nereti bija nopietni jābaidās, ka mūsu kariete apmetīs kūleni. Līdz ar vētras brāzieniem mums pretī sitās lietusgāzmas kā tērauda adatiņu krusa, un tur, kur koki vai māju sienas solīja kaut nelielu aizvēju, mēs labprāt uz brīdi pieturējām, jo vienkārši nespējām vairs turpināt šo cīniņu.

Uzausa diena, bet vētra plosījās vēl jo niknāk. Jārmutā reizēm biju piedzīvojis negaisus, par kuriem zvejnieki teica, ka nu gan zeme ar debesīm griežoties kopā, tomēr ne reizi nebiju redzējis neko pat līdzīgu tam, kas notika patlaban. Ipsviču mēs sasniedzām ļoti vēlu, jo visu ceļu — jau sākot ar desmito jūdzi aiz Londonas — mums nācās cīnīties ar pretvēju par katru collu; tirgus laukumā ieraudzījām lielu ļaužu drūzmu, naktī tie bija pietrūkušies no miega, baidīdamies, ka vētra nesagāž dūmeņus. Kamēr mūsu karietei apmainīja zirgus, daži no šiem ļaudīm, kas bija sapulcējušies viesnīcas sētā, pastāstīja, ka baznīcas torņa jumtam norautas svina plāksnes un iesviestas šķērsielā, kur tās tagad galīgi aizsprostojot satiksmi. Citi zināja pavēstīt, ka tuvējo ciematu zemnieki stāstījuši par lieliem kokiem, ko viesulis izrāvis ar visām saknēm, un siena kaudzēm, kas izkaisītas pa ceļiem un pļavām. Vētra pat nedomāja mitēties, tā tikai pieņēmās.

Kamēr mēs ar lielām grūtībām pamazām virzījāmies tuvāk jūrai, no kurienes šis negantais vējš pūta uz krastu, lā spēks kļuva vēl mežonīgāks. Jūra vēl bija labu gabalu, bet tās šļakatas jau jutām uz lūpām un lietus šaltis bija pilnas sāļuma. Viss plašais Jārmutas lidzenums jūdzēm tālu mirka ūdenī, katra peļķīte un lāma skalojās pāri maļam, veldama mums pretī niknas bangas. Kad jūra beidzot pavērās mūsu acīm, viļņu vāli pie horizonta, veldamies cits aiz cita pār putojošo dzelmi, rēgojās gluži kā otrs krasts ar torņiem un augstām celtnēm. Kad beidzot nokļuvām pilsētā, ļaudis, uz priekšu saliekušies, ar vēja pluinītām matu šķipsnām iznāca durvju priekšā pabrīnīties par diližansu, kas šādu nakti pavadījis ceļā.

Noliku mantas vecajā viesnīcā un tūlīt atkal devos ārā paraudzīties uz jūru; klupdams krizdams streipuļoju pa ielu, cenzdamies izvairīties no krītošajiem dakstiņiem un šīfera gabaliem; pa gaisu lidoja smiltis, jūraszāles un putu pikas, bet ielu krustojumos es arvien pieturējos pie pretimnācējiem. Pludmales tuvumā satiku ne tikvien zvejniekus, bet arī gandrīz vai pusi pilsētiņas iedzīvotāju, kas slēpās aiz māju stūriem; dažs pa reizei sadūšojās stāties pretī vētras bargumam un atstāja paslēptuvi, lai palūkotos jūrā, bet atpakaļ nāca streipuļodams, jo vēja sīpas viņu pūta sānis.

Pievienojies šīm grupām, es redzēju izmisumā raudam sievietes, kuru vīri atradās ārā uz jūras siļķu vai austeru zvejā; bija ļoti ticams, ka tie krituši vētrai par upuri, nepaspēdami patverties kaut kur drošībā. Sirmi jūrasvilki, kuri arī bija starp ļaudīm, kratīja galvu, raudzīdamies te jūrā, te debesīs, un klusu sačukstējās savā starpā; izbijušies un uztraukti stāvēja kuģu īpašnieki; bērni spiedās bariņos un bažīgi lūkojās pieaugušo sejās; pat zaļoksni jūrnieki, ieslēpušies kaut kur aizvējā, apjukuši un norūpējušies vērsa tālskatus uz jūru, it kā izlūkodami ienaidnieku.

Mani satrakotā jūra pilnīgi apstulbināja, kad vispār paretam atradu iespēju uz to palūkoties, jo vējš man neļāva ne acu atvērt, pa gaisu lidoja akmeņi un smiltis un apkārt valdīja šausmīgs troksnis. Kad varenās viļņu grēdas krākdamas gāzās uz krastu un, visaugstāk izslējušās, sašķīda putās, likās, ka pat vismazākā no tām spētu aprīt visu pilsētiņu. Ar dobju rēkoņu veldamies atpakaļ, viļņi šķita izraujam krastā milzīgas bedres, it kā tīkodami sagraut visu zemeslodi. Dažu viļņu kalnu baltās galotnes ar pērkonīgu rīboņu sašķīda, nesasniegušas krastu, un likās — katra atsevišķa šļakata tikpat nedalītā niknumā kā viss kalns trauktin traucas pievienoties citām, lai veidotu atkal jaunu briesmoni. Viļņojoši kalni pārvērtās bezdibeņos, viļņojoši bezdibeņi (pār kuriem reižu reizēm aizšāvās kāda vientuļa kaija) izauga par kalniem; ūdens blāķi, dārdot sabrukdami, smagi tricināja krastu; viena viļņu grēda, uzveldamās otrai, ar troksni sašķaidīja to un ieņēma tās vietu, un to atkal aprija nākamā; rēgu pilsēta pie apvāršņa ar visiem torņiem un pilīm te cēlās, te grima; mākoņi joņoja ātri un smagi; manu acu priekšā visa daba šķita ceļamies un brūkarn.

Neatradis Hemu starp ļaudīm, kurus jūrmalā bija sapulcinājis neaizmirstamais negaiss — jo šo vētru turienes ļaudis vēl tagad piemin kā briesmīgāko, kāda vien jebkad plosījusies tajā piekrastē, — es devos uz viņa mājām. Durvis bija aizslēgtas, un, tā kā uz maniem klauvējieniem neviens neatsaucās, es gar māju sienmalēm pa mazām šķērsieliņām virzījos uz kuģubūvētavas pusi, kur Hems strādāja. Tur uzzināju, ka viņš aizgājis uz Loustoftu, kur steidzami labojams kāds bojāts kuģis un nepieciešamas Hema prasmīgās rokas, un rīt no rīta laikus būšot atpakaļ.

Atgriezos viesnīcā. Kamēr nomazgājos, pārģērbos un velti izmēģinājos aizmigt, pulkstenis jau rādīja pieci pēc pusdienas. Nebiju nosēdējis vēl ne pāris minūšu kopējā zālē pie kamīna, kad viesmīlis — viņš pienāca sarušināt ogles, lai būtu iemesls uzsākt sarunu, — pastāstīja man, ka dažas jūdzes no krasta nogrimuši divi ogļu kuģi ar visiem cilvēkiem, bet vairāki citi kuģi redzēti reidā smagi cīnāmies ar viļņiem un visiem spēkiem pūlamies turēties tālāk no krasta. Lai dievs žēlīgs tiem un visiem nelaimīgajiem jūrasbraucējiem, viņš piebilda, ja nākamā nakts vēl būšot tāda pati kā pagājusī!

Jutos ļoti nomāktā garastāvoklī un ārkārtīgi vientuļš; manī cēlās tumšs nemiers par Hemu, kas nemaz nesaskanēja ar viņa prombūtnes iemeslu. Pats jau nemaz neapzinājos, cik dziļi mani satraukuši pēdējā laika notikumi, un ilgais cīniņš ar mežonīgajiem vējiem bija mani galīgi apdullinājis. Domās un izjūtās valdīja tāds sajukums, .ka biju zaudējis spēju skaidri aptvert laiku un vietu. Ja tobrīd, izgājis uz ielas, es būtu sastapis kādu cilvēku, kuram īstenībā vajadzētu būt Londonā, es droši vien itin nemaz nebūtu brīnījies. Vārdu sakot, mans prāts bija kļuvis dīvaini vienaldzīgs pret apkārtni. Tomēr reizē tas bija arī ļoti modrs: spilgti un dzīvi plaiksnījās atmiņas, ko, pats par sevi saprotams, modināja manī šī vieta.

Šādos apstākļos arī viesmīļa bēdīgais vēstījums par kuģiem gluži negribot tūdaļ pastiprināja manu nemieru par Hemu. Man bija tumša nojauta, ka viņš no Loustoftas mēģinās atgriezties pa jūru un dabūs galu. Sīs bailes mani neatstāja, un es nolēmu pirms pusdienām vēlreiz aiziet uz kugubūvētavu un apvaicāties saimniekam, vai viņš pieļauj varbūtību, ka Hems iedrošinātos doties jūrā. Ja viņa atbilde kaut mazliet apstiprinātu manas aizdomas, tūliņ gribēju steigties uz Loustoftu un aizkavēt šo varbūtību, atvedot Hemu sev līdzi.

Steigšus pasūtīju sev pusdienas un devos uz būvētavu. Bija arī pats pēd