# Deivids Koperfīlds-1

Čārlzs Dikenss

Čārlzs Dikenss

Deivids Koperfīlds-1

Romāna pirmajā daļā atainota mazā zēna Deivida dzīve. Īpaši emocionālas ir vietas, kurās mazais Deivids piedzīvo pazemojumus no patēva puses, kā arī skolas ainas, Deivida māmiņas nāve un vēlāk - piespiedu darbs, uz kuru puiku nosūta. Ja kāds vēl uzdrošinās iestāties par pērieniem un bērnu fizisku sodīšanu, izlasiet šo grāmatu! Sapratītiet fizisko sodu bezjēdzību un emocionāli traumējošās sekas.

Otrā romāna daļa, kurā Deivids jau ir spirgts jauneklis, dažbrīd šķiet pārāk paredzama.

Romāns «Deivfds Koperfīlds» Ieņem īpašu, nozīmīgu vietu Dikensa daiļradē. Tā galvenā varoņa piedzīvojumiem bagātās bērnības un Jaunības gaitu tēlojums vienlaikus atspoguļo ari radošas personības veidošanās ceļu. Romānā daudz autobiogrāfisku motīvu.

No angļu valodas tulkojusi Marija Ezeriņa

Noskanējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

Raksti Sestais sējums

Rīga«Liesma» 1988

Redakcijas kolēģija: Maija Andersone, Anna Bauga, Viktors Ivbulis, Uldis Norietis Sastādījusi Brigita Šiliņa Zigurda Ķampara ilustrācijas Daiņa Lapsas grafiskā apdare

© Sastadījums, piezīmes, Ilustrācijas, izdevniecība «Liesma», 1988

Charles Dickens DAVID COPPERFIELD London 1935

Čarlzs Dikenss

Deivids Koperfīlds-1

.

## I NODAĻA

Esmu ieradies pasaule.

Vai es pats izvirzīšos par sava dzīvesstāsta varoni jeb vai kāds cits ieņems šo vietu, lai rāda šīs lappuses.

Sākdams savu dzīves aprakstu ar pašu sākumu, vispirms gribu pieminēt, ka, pēc manu tuvinieku apliecinājumiem, pasaulē esmu nācis piektdienā, divpadsmitos naktī. Apgalvo, ka tieši tajā brīdī, kad pulkstenis sācis sist, atskanējis arī mans pirmais brēciens.

Ievērojot manas dzimšanas dienu un stundu, mana aukle un dažas gaišprātes kaimiņsievas, kas manai personai bija veltījušas jo dzīvu interesi jau dažus mēnešus pirms tam, kad mums radās iespēja iepazīties vaigu vaigā, apgalvoja, ka, pirmkārt, liktenis man lēmis būt dzīvē nelaimīgam un, otrkārt, piešķīris spējas redzēt spokus un garus. Sīs abas likteņa veltes, pēc viņu pārliecības, nāca dzīvē līdzi visiem nelaimīgajiem bērniem — kā zēniem, tā meitenēm —, kas dzima piektdienas naktī pret rītausmu.

Lieki būtu tagad runāt par pareģojuma pirmo pusi, jo mans dzīvesstāsts vislabāk pierādīs, vai esmu bijis laimīgs vai nelaimīgs. Attiecībā uz otro aizrādīšu tikai tik daudz: ja vien neesmu šo mantojuma daļu izšķiedis visagrākajā bērnībā, tad tā man aizgājusi secen. Bet es nepavisam nekurnu uz likteni, ka tas šo velti man atrāvis, un, ja ir gadījies kāds cits ieguvējs, kam tā varbūt sagādā prieku, — lai patur to vesels.

Es piedzimu «krekliņā», ko izsludināja avīzēs pārdošanai par visai zemu cenu — piecpadsmit ginejām. Vai nu jūras braucējiem ap to laiku būs bijis maz naudas vai maz ticības, jeb vai viņi tomēr vairāk uzticējušies savām korķa vestēm — to es nezinu, zinu tikai tik daudz, ka uz sludinājumu atsaucās viens vienīgs — un tas pats kāds atornijs*, kas skaidrā naudā piedāvāja divas mārciņas, bet pārējo heresā — vairāk maksāt par drošību, ka nenoslīks, viņš negribēja. Tātad sludinājums atnesa vienīgi zaudējumus — heresa nevajadzēja, jo mana nabaga māmiņa tolaik pati savu heresu vēl pārdeva; gadus desmit vēlāk «krekliņu» izlozēja mūsu pašu apkaimē loterijā starp piecdesmit dalībniekiem, dalības maksa — puskrona no galviņas, ar noteikumu, ka laimētājs piemaksās vēl piecus šiliņus. Pats es biju šā notikuma aculiecinieks un atceros vēl, cik samulsis un apkaunots jutos, redzēdams šādā veidā rīkojamies ar daļu no manis paša. «Krekliņu», atminos, laimēja kāda veca lēdija ar groziņu uz rokas, no kura viņa gaužām negribīgi vilka laukā norunātos piecus šiliņus — puspensos vien —, un tomēr divarpus pensu vēl pietrūka; daudz laika bija jāziedo, mēģinot ar aritmētikas palīdzību viņai pierādīt, ka viņa kļūdījusies, — protams, bez panākumiem. Ievērības cienīgs fakts, ko turienieši vēl ilgi atcerējās, tomēr ir tas, ka šī lēdija patiesi nenoslīka, bet nomira visā godībā savā gultā deviņdesmit divu gadu vecumā. Kā vēlāk dzirdēju, viņa līdz pat pēdējai stundiņai tieši lepojusies ar to, ka ne reizi savā mūžā neesot bijusi uz ūdens, vienīgi uz tilta; pie tējas galda (starp citu, tēju viņa ļoti cienīja) viņa līdz pat pēdējam sašutumā vērsusies pret vieglprātīgajiem jūrniekiem un citiem, kam piemīt tieksme «blandīties» pa pasauli. Velti bijis viņai atgādināt, ka par dažu labu patīkamu lietu, varbūt arī par tēju, jāpateicas tieši šai viņas neieredzētajai nodarbībai. Katru iebildumu viņa lielā savas taisnības apziņā strupi noraidījusi: «Tīrais neprāts tāda blandonība!»

Nevajag arī man «aizblandīties», tūliņ atgriezīšos pie savas dzimšanas.

Mana dzimtene ir Blanderstona Safolkas grāfistē jeb «ap to vidu», kā mēdz teikt Skotijā. Ierados pasaulē jau pusbāris. Kad manas acis ieraudzīja pasaules gaismu, bija pagājis jau pusgads, kopš mana tēva acis vairs neskatīja to. Mani pārņem dīvaina izjūta — pat tagad vēl —, kad iedomājos, ka viņš taču mani nekad netika redzējis, un vēl dīvainākas izjūtas modina agrās bērnības miglainās atmiņas, kas saistās ar viņa balto kapakmeni kapsētā un to neizprotamo žēlumu, ko izjutu, iedomājoties šo akmeni guļam vienu tumšā naktī, kamēr pie mums mazajā dzīvojamā istabiņā bija silti un gaiši, kurējās kamīns un dega sveces, bet mūsu mājas durvis bija noslēgtas un nobultētas — kā man dažreiz šķita, aiz cietsirdības pret šo kapakmeni.

Mana tēva tante, tātad mana vectante, par kuru man drīz vien būs jārunā daudz plašāk, bija, tā sakot, mūsu ģimenes kronis. Mis Trotvuda jeb mis Betsija — kā viņu mēdza saukt mana nabaga māmiņa, kad, pārspējusi mūžīgās bailes no šās bargās būtnes, uzdrošinājās to vispār pieminēt (tas notika reti), — bija noprecējusi vīru, jaunāku par sevi, ļoti skaistu, kaut arī par tādu skaistumu gan nepauž vecais sakāmvārds «skaists ir tas, kam skaisti darbi», jo_ klīda valodas, ka viņš mis Betsiju sitis un reiz pat pēc kadas asākas ķildas naudas lietās gandrīz izgrūdis pa otrā stāva logu. Tik spilgti izteikta raksturu nesaderība pamudināja mis Betsiju atpirkties no viņa un panākt šķiršanos, abām pusēm vienojoties. Viņš ar savu kapitālu aizbrauca uz Indiju un tur, kā mūsu ģimenē uzglabājies muļķīgs nostāsts pauž, reiz redzēts jājam uz ziloņa babuīna sabiedrībā; man gan šķiet, ka drīzāk tas būs bijis kāds babū vai bigema.* Sādā vai tādā ceļā pēc gadiem desmit no Indijas atklīda ziņa, ka viņš miris. Kā šo vēsti uzņēma tante, neviens nezināja, jo tūlit pēc šķiršanās viņa' pieņēma atkal savu meitas uzvārdu, nopirka mazu mājiņu kādā tālā jūrmalas ciematā, apmetās tur divatā ar savu kalponi un, domājams, dzīvoja tur visu laiku vientulībā, noslēgusies no pasaules.

Mans tēvs, šķiet, kādreiz būs bijis tantes mīlulis, bet ar savām precībām sagādājis viņai smagu vilšanos, jo mana māte viņas uztverē bijusi tikai tāda «vaska lelle». Tante gan manu māti nebija nekad redzējusi, bet zināja, ka viņai vēl nav ne divdesmit gadu. Mans tēvs un mis Betsija nekad vairs nesatikās. Viņš bija divreiz vecāks par māmiņu, kad apprecējās, un ne visai stipras veselības. Gadu pēc kāzām viņš nomira, kā jau minēju — pusgadu pirms manas dzimšanas.

Tāds bija stāvoklis — mani atvainos, ja teikšu — tās ievērojamās, notikumiem bagātās piektdienas pēcpusdienā. Protams, es nevaru apgalvot, ka tolaik būtu varējis ko sajēgt par notiekošo, un arī vēl daudz kas no tā, ko turpmāk stāstīšu, nav pamatojams ar manis paša piedzīvojumiem un atmiņām.

Mana māte sēdēja pie kamīna; savārgusi, nospiestā garastāvoklī viņa caur asarām raudzījās kamīna liesmās un domāja smagas domas — pati par sevi, par mazo bārenīti, kuram šī pasaule nevēstīja nekā iepriecinoša, bet kura atnākšanu jau pareģoja vairāki grosi* drošības adatu augšistabas kumodē.

Kā jau minēju, mana māmiņa tajā vējainajā, gaišajā marta pievakarē sēdēja pie kamīna gaužām skumja un noraizējusies, baiļodamās, vai spēs izturēt smago pārbaudījumu, kas viņai tuvojās; pacēlusi acis, lai noslaucītu asaras, viņa pameta skatienu pretējā logā un ieraudzīja caur dārzu nākam kādu svešu lēdiju. Otrreiz uzmetusi acis, mana māmiņa nojauta, ka nācēja ir mis Betsija. Noejošās saules stari, plūzdami pār dārza žogu, apspīdēja svešo lēdiju, kas, augumā stalta un sejā barga, stingriem soļiem tuvojās mājai, — tā varēja būt tikai viņa.

Kad lēdija bija jau pie pašas mājas, nāca klāt vēl jauns pierādījums, ka tā tiešām ir mis Betsija. Mans tēvs bija vairākkārt ieminējies, ka tante ar savu rīcību un izturēšanos stipri atšķiroties no pārējiem mirstīgajiem, un tā tagad arī — viņa negāja vis paraut zvanu, bet uzreiz pienāca pie minētā loga un raudzījās istabā, piespiedusi degunu tik cieši pie rūts, ka — mana nabaga mīļā māmulīte to allaž atcerējās — tas saplacis un kļuvis gluži balts.

Viņas ierašanās māmiņai bija īsts trieciens, un es nekad neesmu šaubījies, ka tikai mis Betsijai pienākas pateicība par to, ka esmu piektdienas bērns.

Mana māte satraukumā piecēlās no krēsla un ierāvās kaktiņā aiz tā. Mis Betsija grozīja acis gluži kā saracēņa galva grīdas pulkstenī, un viņas skatiens lēni un pētoši slīdēja no viena istabas kakta otrā, līdz beidzot atdūrās pret māmiņu. Tad mis Betsija sarauca uzacis un ar žestu, kā cilvēks, kas radis, ka viņam paklausa, lika mātei nākt un atvērt durvis. Māte gāja.

—   Deivida Koperfīlda sieva, ja nemaldos, — mis Betsija teica, uzsvērdama pēdējo vārdu, gan laikam māmiņas kuplā, sērās tērptā stāva dēļ.

—  Jā, — māmiņa atteica vārgā balsī.

—   Es esmu mis Trotvuda, — viešņa sacīja. — Ceru, ka būsiet par tādu dzirdējusi?

Māmiņa atbildēja, ka viņai tiešām esot bijis tas prieks dzirdēt, taču pāri viņas spēkiem bija likt šim priekam izskanēt arī atbildē.

—  Tagad jūs viņu redzat vaigu vaigā, — turpināja mis Betsija. Māmiņa palocīja galvu un lūdza viešņu dziļāk.

Viņas iegāja mazajā viesistabā, no kurienes māmiņa tikko bija iznākusi, jo lielākā viesistaba mājas otrā spārnā bija auksta, droši vien kopš tēva bērēm kamīns tur nebija kurināts; kad nu viņas abas bija apsēdušās un mis Bet' sija neteica vairs ne vārda, māmiņa, velti nopūlējusies savaldīties, sāka raudāt.

—  Kuš, kuš, kušl — nepacietīgi nobēra mis Betsija. — Tā nevajag! Rimstiet nu, rimstiet!

Nabaga māmiņa nespēja valdīt asaras un raudāja, kamēr izraudājās.

—  Noņemiet aubīti, bērns, — mis Betsija sacīja, — un jaujiet man jūs apskatīt!

Māmiņa tik ļoti bijās no viņas, ka neuzdrošinājās pretoties šim dīvainajam uzaicinājumam, ja arī būtu gribējusi to darīt. Tāpēc viņa darīja, ko viņai lika, bet darīja to tik drebošām rokām, ka viņas kuplie un krāšņie mati izrisa un izplūda pār seju.

—  Ak tu debestiņ! — mis Betsija iesaucās. — Jūs taču vēl esat tīrais bēras!

Mana māmiņa tiešām izskatījās neparasti jauna pat savam vecumam; nabadzīte nokāra galvu kā vainā pienākta un raudādama nomurmināja, ka pati apzinoties esam bērnišķīga atraitne un droši vien būšot arī bērnišķīga māte, ja palikšot dzīva. Brīdi iestājās klusums, un vienu mirkli māmiņai likās, ka mis Betsija būtu viegli pieskārusies viņas matiem — un ne ar skarbu roku; taču, kautrā cerībā pacēlusi acis, viņa ieraudzīja, ka šī lēdija sēž, pavilkuši brunču malu uz augšu un uzlikusi kājas uz kamīna treliņiem, rokas sakrustojusi pār vienu celi, un drūmi raugās ugunī.

—   Bet debesu vārdā! — pēkšņi iesaucās mis Betsija. — Kāpēc gan Krauķi?

—  Jūs domājat mūsu mājas, kundze? — jautāja māmiņa.

—   Kāpēc gan Krauķi? — brīnījās mis Betsija. — Piedienīgāks vārds jau tad būtu Kruķi, ja vien jūs viens vai otrs bijuši kaut cik praktiskas dabas cilvēki.

—  Vārdu izvēlējās misters Koperfīlds, — māmiņa atteica. — Kad' viņš nopirka šo māju, viņu priecināja doma, ka te ir daudz krauķu.

Vakara vējš bija sacēlis tādu nemieru vecajās, augstajās vīksnās dārza dziļumā, ka ne mana māmiņa, ne mis Betsija nevarēja atturēties, neparaudzījušās turp. Vīksnas sakļāva galvas kopā kā milži, cits citam noslēpumus pauzdami, un, dažus mirkļus atpūtušās, jaunā vēja brāzmā ar savām mežonīgajām ķetnām neganti ārdīja gaisu, it kā dzirdētie noslēpumi apdraudētu viņu kluso mieru; dažas vecas, vētru saplosītas, izspūrušas krauķu ligzdas šūpojās augstākajos zaros kā bojā gājušu kuģu atliekas sabangotā jūrā.

—  Bet kur tad putni? — mis Betsija jautāja.

—   Kas… putni? — Māmiņas domas bija aizmaldījušās citā virzienā.

li

—      Nu, krauķi — kur tie palikuši? — tincināja mis Betsija.

—      Kopš mēs te dzīvojam, nav neviens manīts, — māmiņa noteica. — Mēs domājām… misters Koperfīlds domāja, ka še ir liela krauķu apmetne, bet izrādījās, ka ligzdas ir ļoti vecas un putni sen tās pametuši.

—      Deivids Koperfīlds — ne ko pielikt, >ne atņemt! — mis Betsija iesaucās. — No galvas līdz kājām Deivids Koperfīlds! Nosaukt mājas par Krauķiem, kad te tuvumā nav neviena krauķa, cerēt uz putniem, jo viņš tak ligzdas redzējis!

—  Misters Koperfīlds ir miris, — māmiņa satraucās,

—  un ja jūs gribat par viņu runāt sliktu …

Nabaga mīļajai māmulītei, šķiet, bija uznākusi mirklīga vēlēšanās mesties uzbrukumā pret tanti; tā viegli viņu atsistu ar vienu roku, pat ja māmiņa nebūtu tik sagurusi kā šinī vakarā. Bet cīņa ierobežojās tikai ar pietrūkšanos no krēsla; pēc tam viņa nespēkā atslīga atpakaļ un paģība.

Kad māmiņa atkal atguva samaņu — vai nu pati saviem spēkiem, vai ar mis Betsijas gādību —, viņa ieraudzīja šo lēdiju stāvam pie loga. Krēsla pa šo laiku bija sabiezējusi, un viņas viena otru mazliet vēl varēja saredzēt tikai tāpēc, ka kamīnā dega uguns.

—      Nu? — mis Betsija ierunājās, apsēzdamās atkal savā krēslā tik mierīgi, it kā viņa tikai uz mirkli būtu piegājusi pie loga paraudzīties ārā. — Kad tad jūs gaidāt…

—   Es pilnīgi trīcu, — māmiņa teica tikko dzirdami,

—   es nezinu, kas man kait. Man tā vien liekas, ka es nomiršu!

—      Ko nu, ko nu! — attrauca mis Betsija. — Iedzeriet tēju!

—  Vai dieniņ, vai dieniņ! — māmiņa vaimanāja.

—  Jūs domājat, ka tas man ko līdzēs?

—      Protams, līdzēs, — mis Betsija apgalvoja. — Tās ir tikai iedomas. Kā sauc jūsu meitu?

—      Bet, kundze, es taču nemaz vēl nezinu, vai tā būs meitene, — māmiņa vientiesīgi atbildēja.

—      Dievs, stāvi klāt šim bērnam! — iesaucās mis Betsija, neapzināti citēdama uzrakstu no drošības adatu kastītes, kas glabājās augšā kumodē, bet veltīdama šos vārdus manai mātei, nevis man. — Es nedomāju to, es domāju jūsu kalponi.

—  Pegotija, — māmiņa atbildēja.

—   Pegolija! — mis Betsija atkārtoja gluži pikta. — To jūs gan, bērns, man neiestāstīsiet, ka kristīgā baznīcā kāda mirstīgā būtu dabūjusi vārdu Pegotija!*

—  Tas ir viņas uzvārds, — māmiņa iebilda vārgā balsī. — Misters Koperfīlds viņu tā sauca, tāpēc ka kristītie vārdi mums abām vienādi.

—   Pegotij, šurp! — iesaucās mis Betsija, pavērusi durvis. — Tēju! Jūsu kundze nejūtas labi. Netūļājieties!

Nodevusi šo pavēli tik valdonīgi, itin kā šī māja kopš pašas pastāvēšanas nebūtu redzējusi cita pavēlnieka, un pārliecinājusies, ka svešās balss samulsinātā Pegotija jau nāk pa gaiteni ar sveci rokā, mis Betsija atkal aizcirta durvis un apsēdās kā pirmāk: kājas uz treliņiem, brunču mala uzlocīta un rokas sakrustotas uz viena ceļa.

—   Jūs pirmīt ieminējāties, ka varētu būt meitene, — mis Betsija sacīja. — Nav ne mazāko šaubu, ka būs meitene. Man tāda paredzēšana, ka tai jābūt meitenei. Un nu, bērniņ, ziniet, ka tiklīdz šī meitene nāks pasaulē …

—  Varbūt zēns, — māmiņa uzdrošinājās iebilst.

—   Es tak jums jau teicu, ka man tāda paredzēšana — tai jābūt meitenei, — mis Betsija attrauca. — Nerunājiet pretī! Sākot ar šās meitenes pirmo elpas vilcienu, bērniņ, es esmu nolēmusi būt viņas aizstāve. Esmu nolēmusi būt viņas krustmāte un lūdzu jūs dot viņai vārdu Betsija Trotvuda-Koperfīlda. Sis Betsijas Trotvudas dzīvei jānorit bez kļūdām. Ar viņas — manas mīlulītes jūtām lai neviens nedomā spēlēties! Viņai jāsaņem laba audzināšana un skola, viņa jāpasargā no aplamas uzticēšanās tādiem, kuri nav uzticēšanās cienīgi. Nu, bet tā būs mana rūpe.

Katra teikuma beigās mis Betsijai sadrebēja galva, it kā visas vecās rētas viņas dvēselē būtu atvērušās un viņa tikai ar pūlēm valdītos, lai nesāktu par tām gausties. Tā vismaz mana māmiņa to uztvēra, vērodama viešņu blāvajā kamīna apgaismojumā; pārāk baiļodamās no mis Betsijas, pārāk neveikli juzdamās, pārāk nomākta un satraukusies, viņa nebija spējīga visu labi aptvert, nedz arī attapties, ko sacīt.

—   Bet Deivids — vai viņš bija labs pret jums, bērniņ? — mis Betsija jautāja, kad bija brīdi klusējusi un viņas galva mitējusies drebēt. — Vai jums labi sakrita?

—   Mēs bijām ļoti laimīgi, — māmiņa atbildēja. — Misters Koperfīlds bija pārlieku labs pret mani.

—    Droši vien viņš būs jūs izlutinājis, — mis Betsija pētīja tālāk.

—    Tagad, kad esmu palikusi gluži viena šajā nežēlīgajā pasaulē, — jā, nudien šķiet, ka viņš mani pārāk lutinājis, — māmiņa šņukstēja.

—   Gana nul Nevajag raudāt! — mis Betsija teica. — Bet es jums, bērniņ, teikšu — jūs tomēr nebijāt saderīgs pāris, ja vispār par kādu saderību starp divi cilvēkiem var runāt! Tāpēc es arī jautāju. Jūs bijāt bārene, vai ne?

—  Jā.

—  Un mājskolotājā?

—    Jā, es strādāju par audzinātāju kādā ģimenē, kurā misters Koperfīlds bija biežs viesis. Misters Koperfīlds bija ļoti laipns pret mani, interesējās par manu dzīvi, parādīja man sevišķu uzmanību un beidzot mani bildināja. Es bildinājumu pieņēmu, un tā mēs apprecējāmies, — māmiņa vienkārši stāstīja.

—    Nabaga bērns! — mis Betsija domīgi noteica, joprojām sarauktu pieri raudzīdamās kamīnā. — Vai jums maz ir kāda jēga par to visu?

—   Piedodiet, kundze… — māmiņa apmulsa.

—    Nu, par mājturību, piemēram, — mis Betsija paskaidroja.

—    Jāatzīstas, maz gan. Ne tik, cik būtu vēlējusies. Misters Koperfīlds ma.ni allaž pamācīja…

—    Nu, daudz šis pats jēdza! — iemeta starpā mis Betsija.

—    Un tomēr, man šķiet, es būtu pieņēmusies saprašanā, jo man bija liela dziņa mācīties un viņam liela pacietība mani mācīt, ja tikai nežēlīgā nāve nebūtu viņu … — Atkal uznākušās raudas neļāva māmiņai turpināt.

—   Būs jau labi, būs labi, — mis Betsija mierināja.

—    Es kārtīgi visu pierakstīju saimniecības grāmatā, un katru vakaru mēs ar misteru Koperfīldu pārbaudījām dienas izdevumus! — māmiņa iesaucās gluži izmisusi un atkal apraudājās.

—  Esiet tak prātīga! Rimstiet raudāt!

—    Mums neiznāca nekādas domstarpības, tikai retu reizi misters Koperfīlds aizrādīja, ka manis rakstītie «trīs» un «pieci» esot gandrīz vienādi, vai arī pazobojās par līkajām astēm pie «septiņi» un «deviņi», — māmiņa nobeidza, jaunai raudu lēkmei uznākot.

—   Tā jau jūs sabojāsiet sev veselību! — brīdināja mis Betsija. — Vai jūs nesaprotat, ka tas nenāk par labu ne jums, ne manai krustmeitai? Saņemieties! Jūs nedrīkstat tā uzvesties!

Sirn aizrādījumam, liekas, bija mierinošs spēks, bet varbūt vēl lielāks fiziskajām sāpēm, kas ar katru mirkli pieņēmās. Iestāj "s klusuma brīdis, tikai retumis mis Betsija izdvesa kādu nejaušu «Ha!». Viņa joprojām sēdēja, kā sēdējusi, — ar kājām uz kamīna treliņiem.

—   Deivids, es zinu, bija sevi nodrošinājis ar mū/.a renti, — viņa atsāka pārtraukto sarunu. — Ko viņš darījis jūsu labā?

—   Misters Koperfīlds … — māmiņa ar mokām atteica, — bija tik gādīgs un tālredzīgs, ka daļu rentes norakstīja man.

—   Cik tad? — mis Betsija jautāja.

—  Simtu piecas mārciņas gadā.

—   Labi, ka tā, varēja būt arī sliktāk, — tante noteica.

Viņas sacītais atbilda pašreizējam stāvoklim. Māmiņai

bija kļuvis daudz sliktāk; Pegotija, ienākusi ar tējas paplāti un svecēm, to tūlīt atskārta — to būtu redzējusi arī mis Betsija, ja vien istaba bijusi cik necik gaišāka, — un ar skubu uzveda māmiņu augšā viņas pašas istabā. Tad Pegotija uz karstām pēdām aizsūtīja pēc ārsta un vecmātes savu brāļadēlu Hemu Pegotiju, kas jau vairākas dienas slepeni, mājasmātei nezinot, uzturējās pie viņas, lai vajadzības brīdī būtu izsūtāmais pa rokai.

Ārsts un vecmāte, šie divi sabiedrotie, drīz vien ierazdamies viens pēc otra, bija ļoti pārsteigti, atrodot priekšā nepazīstamu iespaidīga izskata lēdiju, kura sēdēja pie kamīna, cepuri aiz lentēm uzkarinājusi uz kreisās rokas, un ar otru bāza ausīs vati. Tā kā Pegotija neko par viņu nezināja un māmiņa nespēja neko pastāstīt, viņas atrašanās viesistabā joprojām palika neuzminēta mīkla, un tas, ka šās lēdijas kabatā atradās vesels krājums vates, no kura viņa plūca pa piciņai un bāza ausīs, nebūt nemazināja viņas noslēpumainību.

Ārsts, brīdi uzturējies augšistabā, nonāca atkal lejā; laikam apsvēris, ka viņam varbūt nāksies vairākas stundas pavadīt ar šo svešo lēdiju aci pret aci, viņš nolēma būt laipns un uzmanīgs. Viņš bija maigākais sava dzimuma pārstāvis, klusākais, lēnākais cilvēciņš pasaulē. Ienākdams istabā un iziedams no tās, viņš vienmēr turējās sāniski, lai aizņemtu cik iespējams mazāk telpas; viņš slīdēja tik klusu kā rēgs «Hamletā» un pat vēl klusāk. Galvu viņš turēja piešķiebtu — pa daļai aiz savas paša pazemības, pa daļai aiz godbijības pret citiem. Viņš ne tikai nevarētu uzkliegt sunim, viņš pat trakam sunim nevarētu uzkliegti Viņš būtu varējis tam maigi aizrādīt ar kādu vārdu, vār: diņu, pusvārdu, jo viņa valoda bija tikpat klusa, cik klusi viņa soļi, bet viņš nespētu pret to izturēties rupji un rīkoties strauji — to nu nekādi ne!

Lēnīgi uzlūkojis manu tanti, piešķiebis galvu un viegli palocījies viņas priekšā, misters Cilips ar roku pieskārās savai kreisajai ausij, ar to it kā likdams nomanīt, ka viņu interesē vates lietošana, un apvaicājās:

—  Vai kāds vietējs iekaisums, kundze?

—   Ko-o?! — atsaucās tante, izraudama vates piku no vienas auss kā korķi no pudeles.

Misters Cilips tā apstulba no šīs strupās atbildes (tā viņš vēlāk pats māmiņai stāstīja), ka tīri jābrīnās, kā viņš vispār vēl spēja atgūties. Tomēr viņš laipni atkārtoja jautājumu:

—  Kāds vietējs iekaisums, kundze?

—   Kas par muļķībām! — tante atcirta un ar vienu paņēmienu atkal aizkorķēja ausi.

Pēc visa tā misteram Cilipam neatlika nekas cits kā sēdēt un padevīgi blenzt uz tanti — tā arvien vēl nenovērsa acu no degošā kamīna. Tā viņi abi sēdēja, līdz ārstu atkal aicināja augšā. Pēc kādas ceturtdaļstundas viņš atgriezās.

—  Nu, kā? — tante vaicāja, izņemdama vati no tās auss, kura bija pagriezta pret misteru Cilipu.

—   Nekas, kundze, — misters Cilips atteica, — pamazītiņām … pamazītiņām virzāmies uz priekšu, kundze.

—   E! — tante izgrūda nicīgu skaņu un atkal aizbāza ausi.

Patiesi, misters Cilips gandrīz vai apvainojās — tā viņš pats māmiņai stāstījis —, jau no profesionālā viedokļa vien viņam bija jājūtas aizskartam, un tomēr viņš nosēdēja gandrīz divas stundas, vērodams tanti, — viņa, tāpat kā pirmāk, vēroja liesmas kamīnā; tad ārstu atkal aicināja augšā. Pēc brītiņa viņš atgriezās.

—  Nu? — tante atkal ievaicājās, atkorķējusi ausi.

—  Nu tā, — misters Cilips atteica, — pamazām… pamazām, cienījamā … virzāmies uz priekšu.

—   Pū! — tante ierūcās tik nikni, ka misters Cilips to vairs neizturēja. Vēlāk viņš stāstīja, ka tas viss darīts ar gudru ziņu, lai salauztu viņa garu; viņš uzskatījis par Iabaku iet āra un apsesties tumsā un caurvējā uz priekšnama kāpnēm, un gaidīt, kamēr viņu atkal sauks.

Hems Pegotijs, kurš apmeklēja tautskolu un bija sevišķi stiprs katķismā un kuru tāpēc var uzskatīt par drošu liecinieku, otrā dienā pastāstīja, ka apmēram stundu pēc minētā starpgadījuma, kad viņš pavēris durvis uz viesistabu, to pamanījusi mis Betsija, kura lielā satraukumā šķērsojusi istabu turp un atpakaļ, un nogrābusi viņu, iekāms viņš paguvis durvis aizvērt. No augšas dažbrīd atskanējuši soji un balsis — tante to laikam sadzirdējusi pat ar savām aizbāztajām ausīm, jo, troksnim pieaugot, pieaudzis arī viņas satraukums, kuram Hems kritis par upuri. Tante vadājusi viņu aiz apkakles uz priekšu un atpakaļ (tīri kā viņš būtu par daudz opija ieņēmis), purinājusi viņu, jaukusi viņam matus, burzījusi kreklu, piķējusi viņam vati ausīs, laikam noturēdama tās par savām, un vēl dažnedažādi ņurcījusi un mocījusi viņu. To pašu pa daļai apstiprināja arī Hema radiniece, kura bija redzējusi viņu ap pusvieniem, drīz pēc atsvabināšanās, — tā apgalvoja, ka viņš bijis tikpat sarkans kā es.

Lēnīgais misters Cilips šādā brīdī aizmirsa pāridarījumu, kā viņš to allaž mēdza aizmirst. Ticis galā ar saviem pienākumiem, viņš atkal sāniski ieslīdēja viesistabā un vislaipnākajā balsī uzrunāja manu tanti:

—  Nu, cienītā kundze, atļaujiet jūs apsveikt!

—  Ar ko? — atskanēja strups jautājums.

Misters Cilips no tantes asā toņa jau atkal gluži sašļuka, bet tad saņēmies mazliet palocījās un viegli uzsmaidīja viņai, lai mīkstinātu viņas sirdi.

—  Apžēliņ, šito cilvēku! Ko viņš te aušojas! — tante sašuta. — Vai parunāt vairs nevarat?

—  Esiet nu mierīga, mana mīļā kundze, — misters Cilips sacīja vissaldākajā balsī. — Nav vairs iemesla uztraukumiem, kundze. Varat būt pilnīgi mierīga.

Kā vēlāk ne reizi vien tika pārrunāts, tas bijis tīrais brīnums, ka mana tante nesākusi purināt nabaga ārstu, lai izpurinātu no viņa to, ko gaidīja. Mis Betsija papurināja tikai pati savu galvu, bet tik draudoši, ka viņam atkal zeme zem kājām sāka līgoties.

—  Viss labi, cienītā, — misters Cilips atsāka, tiklīdz bija atžirdzis. — Esmu laimīgs jūs apsveikt. Viss nu ir pāri — un laimīgi pāri.

Gandrīz vai piecas minūtes, kamēr misters Cilips sagatavojās un norunāja savu apsveikuma runu, tante nenovērsa acu no viņa.

—  Kā viņa jūtas? — tante beidzot vaicāja, sakrustodama rokas; uz vienas no tām joprojām karājās cepure.

—   Ko nu vairs raizēties, cienītā kundze, drīz vien viņa jutīsies tik labi, cik jau nu labi var justies jauna māte pēc tik smagām ģimenes bēdām. Ja jūs gribētu viņu tūliņ apraudzīt, kundze, man nav nekādu iebildumu. Tas viņai varbūt taisni nāktu par labu.

—   Bet viņa — kā jūtas viņa? — tante nepacietīgi taujāja.

Misters Cilips piešķieba galvu vēl vairak un mīlīgam putna actiņām noraudzījās manā tantē.

—  Nu, maziņā! Kā viņai klājas?

—   Kundze, — atbildēja misters Cilips, — es domāju — jūs jau zināt. Tas ir puisēns.

Neteikdama ne vārda, tante paķēra cepuri aiz lentēm un atvēzējusies blieza ar to misteram Cilipam pa galvu, tad saplacinātu uzbāza savā galvā, palocījās un izgāja pa durvīm, lai vairs nenāktu atpakaļ. Viņa pazuda kā saniknota feja, kā viena no tām pārdabiskajām būtnēm, kuras man tika pareģotas redzēt, un nekad vairs neatgriezās. Nekad.

Es atdusējos savā groziņā, māmiņa — savā gultā, bet Betsija Trotvuda-Koperfīlda bija aizgājusi, lai paliktu uz mūžiem ēnu un sapņu valstī, no kurienes es tikko biju ieradies. Un gaisma, kas plūda pa logu mūsu istabā, apspīdēja arī citus tādus pašus jaunus pasaulē atnācējus un tāpat zemes kopiņu ar tā cilvēka pīšļiem, bez kura nebūtu arī manis.

## II NODAĻA

Es jau sāku novērot.

Ja es tagad pametu skatienu tālajā bērnībā, manu acu priekšā skaidri notēlojas vispirms māmiņa — jauna, slaida, brīnišķīgiem matiem —, tad Pegotija — pilnīgi bezveidīgā ,:un tik tumšām acīm, ka to ēnā, šķiet, satumsa visa pārējā sejas apkaime, ar cietām rokām un tik sārtiem vaigiem, ka tolaik es brīnījos, kāpēc gan putni tos neknābā tāpat kā ābolus.

Abas viņas es redzu netālu 00 sevis un daudz mazākas nekā patiesībā, laikam tāpēc, ka viņas bija pieliekušās vai tupēja uz ceļiem, kamēr cs nedrošiem solīšiem pārtecēju no vienas pie otras. Man tā vien liekas, ka es patiešām atceros, kā Pegotija stiepa man pretī savu rādāmo pirkstu un ka tas no šūšanas bija tik ass un rievains kā mazā muskatriekstu rīve.

Varbūt tā ir tikai ilūzija, bet es domāju, ka mēs saglabājam atmiņas no daudz agrākas bērnības, nekā pieņemts uzskatīt; tāpat es ticu, ka daudziem maziem bērniem ir apbrīnojamas novērošanas spējas. Vēl vairāk — es gribētu apgalvot, ka vairums pieaugušo, kas arī apveltīti ar šīm spējām, tās drīzāk saglabājuši no bērnības nekā ieguvuši vēlākajā dzīvē; un, kā man gadījies novērot, šie cilvēki ir moži garā, labsirdīgi un prot priecāties, un tā, manuprāt, arī ir daļa no mantojuma, kuru tie nav izšķieduši pieaugdami.

Var domāt, ka esmu atkal sācis «aizblandīties», kavēdamies pie šiem prātojumiem, bet man jāteic, ka šo atziņu avots pa daļai ir manis paša pieredze, un, ja no mana dzīvesstāsta varēs secināt, ka man kā bērnam piemitušas šīs asās novērošanas spējas un vīra gados es vēl dzīvi esmu atcerējies savu bērnību, tad jāteic, ka es, bez šaubām, esmu pārliecināts, ka man piemīt abas šīs spējas.

Pametot skatienu atpakaļ, kā jau minēju, uz pašu agro, miglā tīto bērnību, no manu atmiņu haosa vispirms izpeld māmiņas un Pegotijas tēli. Ko vēl es atcerēšos? Paraudzīsimies.

Kā caur miglu pavīd mūsu māja — pat visagrākajās atmiņās tā man liekas gluži pazīstama. Apakšstāvā Pegotijas virtuve ar logiem uz sētu; pašā sētsvidū stabā uzvilkts baložu būris, bet baloža tajā neviena; nomalitē prāva suņu būda, arī tukša, un pa visu pagalmu, neganti un draudoši kladzinādams, bradā vistu bars; manās acīs šie putni ir pasakaini lieli. Tur ir viens gailis, kas, uzmeties uz sētas staba, lai izkliegtu savu «kikerigū», šķiet, pievērš man lielu uzmanību, kad es viņā noraugos pa virtuves logu. No tā man bail — tas izskatās tik negants. Par zosīm viņpus sētas vārtiem, kas, garos kaklus izstiepušas, gāzelēdamās čāpo man pakaļ, kad gadās paiet uz to pusi, es pat naktīs sapņoju, tāpat kā cilvēks, kuru apdraud lauvas, sapņo par lauvām.

Un, lūk, garais gaitenis — kāda bezgalīga perspektīva manās acīs! Tas stiepjas no Pegotijas virtuves līdz galvenajām ārdurvīm. Vienos gaiteņa sānos tumšs pieliekamais kambaris, no kura izgaro ziepju, piparu, marināžu, sveču un kafijas smaržu un smaku sajaukums; tam vēlu vakarā jājož rikšus garām, jo nevar taču zināt, kas var būt paslēpies starp visiem tiem podiem, krūzēm un vecajām tējas kārbām, ja tur nav neviena pieaugušā un nedeg blāva svece. Tad vēl divas viesistabas. Vienā mēs sēžam ik vakaru, māmiņa, es un Pegotija, jo Pegotija parasti piebiedrojas mums, kad viņas darbi apdarīti un mēs vieni paši mājās. Otrā mēs uzturamies tikai pa svētdienām, tā ir greznāk iekārtota, bet nav tik mājīga. Manā sirdī šī istaba vieš savādu, drūmu nemieru, jo Pegotija man stāstījusi — neatceros, kad, droši vien pirms veselas mūžības,— par tēva bērēm, kad te sanākuši daudz izvadītāju, visi melnos tērpos. Šepat mana māmiņa kādu svētdienas vakaru izlasīja mums ar Pegotiju, kā Lācars uzmodināts no miroņiem. Biju tā satraukts, ka viņām vēlāk vajadzēja mani izcelt no gultiņas un pienest pie guļamistabas loga, lai parādītu kapsētu, kur visi mirušie gulēja klusā mierā zem svētsvinīgā mēness staru plūduma. Nekur, nekur neesmu redzējis tik zaļu zāli kā šajā kapsētā, nekur, nekur nav tik ēnainu koku kā šajā kapsētā, nekas neiedveš tik dziļu mieru kā tās kapakmeņi. Kad es rītos, paslējies uz celīšiem savā gultiņā, kas atrodas mātes istabas nišā, raugos pa logu turp, tur ganās aitas, es redzu sārtu gaismu līstam pār saules pulksteni un sevī domāju: «Vai saules pulkstenis ir priecīgs, ka atkal var rādīt laiku?»

Un, lūk, mūsu sols baznīcā. Kāda tam augsta atzveltne! Turpat tuvumā logs, pa kuru var pārredzēt mūsu mājas, un Pegotija rīta dievkalpojuma laikā arī neaizmirst aizvien pamest tajā aci, lai pārliecinātos, vai mājā nav izcēlies ugunsgrēks vai iebrukuši laupītāji. Bet, ja es, piecēlies kājās, arī sāku raudzīties logā, tas Pegotijai nepavisam vairs nepatīk un, saraukusi pieri, viņa liek man noprast, ka jāskatās uz mācītāju. Bet es taču nevaru visu laiku viņā vien skatīties! Vai tad es viņa neesmu diezgan izredzējies i bez tās baltās greznības! Un man pat bail, ka pēdīgi viņš vēl var pārtraukt sprediķi un uzprasīt man, ko es viņā tā blenžu, — ko tad es teikšu? Žāvāties ir kauna lieta, bet kaut kas taču man jādara. Paskatos uz savu māmiņu — viņa izliekas to nemanām; paskatos uz kādu zēnu jomā — tas rāda man saviebtu ģīmi; paskatos atpakaļ — pa vaļējām durvīm iespīd saule, un es ieraugu tur vienu nomaldījušos avi — es nedomāju grēcinieku, bet

īstu aitu —, tā sevī pārliek — varbūt derētu arī viņai ienākt baznīcā. Es jūtu — ja vēl ilgāk raudzīšos viņā, pār manām lūpām droši vien izlauzīsies kāda skaņa; kas gan tad ar mani notiktu! Noraugos piemiņas plāksnēs, kas piestiprinātas pie baznīcas sienām, un pūlos domāt par misteru Bodžeru, pēdējo aizgājēju mūsu draudzē, tāpat arī par misis Bodžeru — ko gan viņa izjuta un pārdzīvoja pa visu vīra ilgo slimības laiku un tad, kad ārsti nespēja glābt? Interesanti būtu zināt, vai viņi aicināja misteru Cilipu un vai viņš bija tas, kurš nespēja glābt, un, ja tā, kā viņam patīk, ja par to reizi nedēļā atgādina. No mistera Cilipa, kas uzposies ar savu svētdienas kaklalakatiņu, mans skatiens aizklīst uz kanceli, un pēkšņi man iešaujas prātā, kas te būtu par varenu rotaļu vietu: kancele, piemēram, varētu būt pils, kurai pa kāpnītēm tuvotos uzbrukumā kāds cits zēns, un es aizstāvēdamies mestu tam ar pušķaino samta spilventiņu pa galvu … Ir tik sutīgs, pamazām man acis sāk lipt ciet, vēl skan mācītāja dziesma, tā lēni iežūžo, vairs nedzirdu neko, vēl brītiņš — un es ar lielu būkšķi nogāžos no sola; ne dzīvu, ne mirušu Pegotija mani izved ārā.

Un nu es redzu mūsu māju no ārpuses. Guļamistabas logi ar sīkajām rūtīm vienmēr atvērti, lai ieplūstu saldi smaržīgais gaiss; dārza dziļumā lielajās vīksnās vēl arvien šūpojas izplūkātās krauķu ligzdas. Nu jau es esmu otrā dārzā, tas atrodas sētas pusē aiz pagalma, kur joprojām nīkst tukšais baložu būris un tukšā suņu būda. Šis dārzs man šķiet īsta tauriņu valstība, tam ir augsta sēta un vārti vienmēr noslēgti; nez vai vēl kādā citā dārzā koki var būt tik pārpilni sulīgiem augļiem kā še? Māmiņa tos šķin un liek grozā, kamēr es slepus norauju pa ērkšķogai un iemetu mutē, cenzdamies izrādīt pilnīgu vienaldzību pret tām.

Saceļas lieli vēji, un vasara ir nemanot pagājusi. Ziemas mijkrēšļos mēs ar māmiņu lecam un dejām pa mazo viesistabu. Kad māmiņa aizelsusies atslīgst atzveltnes krēslā, es noraugos, kā viņa tin sev ap pirkstu spožās'matu cirtas, kā stalti izliec vidukli, un neviens nezina labāk par mani, cik viņai tīkami būt skaistai, kā viņa lepojas ar savu daiļumu.

Tāi ir paši agrākie manas bērnības iespaidi. Tie un vēl tas, ka mēs abi ar māmiņu drusciņ bīstījāmies no Pegotijas un gandrīz vienmēr pakļāvāmies viņas gribai, pieder, ja tā varētu izteikties, pie manām pirmajām atmiņām.

Kādu vakaru mēs ar Pegotiju divi vien sēdējām mūsu istabā pie kamīna. Es lasīju viņai priekšā kādu stāstu par krokodiliem. Laikam gan es biju pārāk «izteiksmīgi» lasījis vai arī nabaga Pegotija bija pārāk «uzmanīgi» klausījusies, bet, atceros, viņa bija guvusi visai miglainu iespaidu no dzirdētā, proti, ka krokodili esot kāda dārzeņu šķirne. Lasīšana mani ātri nogurdināja, un miegs kā mākulis vēlās virsū, bet māmiņa, man par lielu prieku, bija atļāvusi tovakar palikt tik ilgi augšā, kamēr viņa pārnāk no ciemiem, un es drīzāk biju ar mieru nomirt gaidīdams nekā likties gultā. Cīņā ar miegu es jau biju nonācis tik tālu, ka Pegotija manās acīs auga un auga — līdz neapjaušamiem apmēriem. Es turēju vaļā acu plakstus ar abiem rādītājpirkstiem un, stīvi raudzīdamies, vēroju, kā Pegotija strādā savu rokdarbu; apbrīnoju sveces galiņu, ko viņa lietoja diegu ievaskošanai, — cik vecs tas izskatījās, krustām šķērsām dziļu krunku savagots; mazo mājiņu ar salmu jumtu, kurā mitinājās jardu* mērs; viņas darba lādīti ar izvelkamu vāciņu, uz kura bija redzama Svētā Pāvila katedrāle ar iesārtu kupolu; misiņa uzpirksteni viņas pirkstā un pēdīgi pašu Pegotiju, kas man šķita tik jauka. Miegs tā mācās virsū, ka vajadzēja neatlaidīgi kaut kur skatīties, lai neaizmigtu uz vietas.

—   Pegotij, — es pēkšņi ievaicājos, — vai tu kādreiz esi bijusi precējusies?

—  Apžēlojies, Deivij, kur tev tādas domas nāk galvā! — viņa iesaucās tik dedzīgi, ka man uzreiz viss miegs bija projām. Tad Pegotija pārtrauca darbu, izstiepa roku visā pavediena garumā un nenolaida no manis acu.

—  Kā tad ir — vai esi bijusi precējusies? — es atkārtoju jautājumu. — Tu esi ļoti skaista, manuprāt.

Protams, Pegotijas skaistums un māmiņas daiļums bija ļoti atšķirīgi, bet, manuprāt, vajadzēja būt arī tādam skaistuma vērtējumam, kas Pegotiju atzītu par teicamu paraugu. Mūsu lielajā viesistabā atradās ar sarkanu samtu apvilkts kāju ķeblītis, ko māmiņa bija apgleznojusi ziediem; šā ķeblīša pamatkrāsa un Pegotijas vaigi man šķita puslīdz vienādi. Ķeblītis gan bija mīksts, bet Pegotijas vaigi cieti, tomēr tas nekrita svarā.

—  Es esot skaista, Deivij? — Pegotija brīnījās. — Kaut kas nedzirdēts, mīlulīt! Bet saki — kur tu tās precību domas ķēri?

—   Es nezinu. Bet nevar tak uzreiz iziet pie diviem vīriem? Vai varbūt var, Pegotij?

—   Protams, nevar, — Pegotija atbildēja skaidri un noteikti.

—   Bet, ja nu tu appreci vienu cilvēku un šis cilvēks nomirst, vai tad var iziet pie cita? Kā tas ir, Pegotij?

—   Kāpēc ne? Var, — Pegotija atteica. — Katrs, mīlulīt, dara pēc sava prāta.

_— Un kā ir pēc tava prāta, Pegotij? — es tincināju, pētīdams Pegotiju tāpat kā viņa mani.

—  Pēc mana prāta? — Pegotija pārvaicāja, novērsdama no manis acis, un, brīdi vilcinājusies, ķērās atkal pie darba. — Neesmu bijusi precējusies un arī nedomāju to darīt, Deivij. Tas ir viss, ko varu tev atbildēt.

—   Tu taču neesi dusmīga, Pegotij, .nu ne tak? — es teicu, brītiņu klusējis.

Man patiesi likās, ka viņa sadusmojusies, ja tik strupi man atbildēja, bet biju stipri maldījies, jo viņa nolika malā darbu (savu zeķi) un plaši izplestām rokām apkampa manu cirtaino galviņu, cieši spiezdama to sev pie krūtīm. Pegotija bija varen kupla miesās, un tāpēc pie spējākām kustībām viņai bieži vien trūka uz muguras pogas laukā. Atceros, ka arī toreiz, kad viņa mani tik cieši apkampa, divas gabalas aizripoja pa grīdu uz otru istabas malu.

—   Palasi man vēl par tiem kurkudiļiem, — Pegotija aicināja, vēl joprojām nevarēdama šo vārdu izrunāt, — gandrīz puse man pirmīt aizgāja gar ausīm.

Es gan īsti nesapratu, kāpēc Pegotija izskatās tik dīvaina un kāpēc viņa tik labprāt vēlas atgriezties pie krokodiliem. Lai nu bija kā būdams, lasījums par šiem nezvēriem tika atkārtots ar jaunu možumu no manas puses; mēs ierušinājām to olas smiltīs, lai saule tās perina, un paši devām kājām ziņu, cilpodami līču loču pa smilšaino klajumu, jo šie smagie radījumi neprata aši pagriezties; kā īsti iezemieši mēs devāmies tiem pakaļ ūdenī un sadūrām tiem rīklē noasinātus kokus, īsi sakot, pilnīgi iepazināmies ar krokodilu dzīvi, vismaz par sevi to varu teikt; par Pegotijas uzmanību gan šaubos, jo viņa, it kā dziļu domu risinādama, visu laiku bakstīja ar adatu te seju, te rokas.

Mēs pabeidzām par krokodiliem, un, tiklīdz iesākām jaunu stāstu par aligatoriem, atskanēja dārza vārtu zvans. Mēs gājām atslēgt durvis. Tur stāvēja māmiņa, brīnum 4aiļa tovakar, kā ma.n likās, un kāds džentlmenis skais'tiem, melniem matiem un vaigubārdu, tas pats, kurš pagājušo svētdienu mūs bija pavadījis no baznīcas mājās.

Kad māmiņa uz sliekšņa noliecās, lai paņemtu mani klēpī un noskūpstītu, svešais džentlmenis ieminējās, ka man tiekot piešķirta lielāka laime nekā pašam karalim, vai kaut ko tamlīdzīgu; domāju, ka šeit man palīgā nāk vēlāka laika atzinumi.

—  Kāpēc tā? — es viņam jautāju pār māmiņas plecu.

Viņš noglaudīja man galvu, bet man nezin kāpēc nepatika ne viņš pats, ne viņa zemā balss. Nevarēju paciest, ka, mani glaudīdams, viņš pieskārās arī māmiņas rokai, un es no visa spēka atgrūdu viņu.

—  Vai, Dcivij! — māmiņa mani norāja.

—  Varens puika, — džentlmenis uzslavēja. — Kā viņš jūs dievina un aizstāv!

Nekad agrāk nebiju redzējis tik brīnišķīgu kvēli māmiņas vaigos. Viņa mani vēl maigi pabāra par nepieklājību, tad, ciešāk pieglaudusi pie savām krūtīm, pagriezās un pateicās džentlmenim par parādīto laipnību, uzņemoties pūles pavadīt viņu mājup. Runādama viņa pastiepa roku atvadu sveicienam, un, kad džentlmenis to satvēra, man likās, ka māmiņa paraudzījās manī.

—  Nu, sacīsim arlabvakaru, manu dūšīgo zēn! — džentlmenis teica pēc tam, kad bija noliecis galvu — es gluži labi redzēju! — pār māmiņas mazo cimdiņu.

—  Arlabvakar! — es noteicu.

—   Tā! Būsim nu draugi, tie labākie pasaulē! — džentlmenis smiedamies uzaicināja. — Dod roku!

Mana labā roka atradās māmiņas kreisajā, un tāpēc es viņam sniedzu otru.

—  Ne to, ne to roku, Deivij! — džentlmenis smējās.

Māmiņa pastiepa manu labo roku, bet es saspītējos aiz

jau zināmiem iemesliem un nedevu viņam to. Pasniedzu atkal kreiso, viņš to stingri sakratīja, uzslavēdams mani par dūšīgu puisi, un aizgāja.

It kā tas būtu noticis tikai nupat — tik skaidri redzu, kā viņš dārzā vēl pagriežas atpakaļ un kā viņa melno acu ļaunu vēstošais skatiens pavada mūs, līdz aizveras durvis.

Pegotija, kas visu laiku nebija ne vārda bildusi, ne pirkstiņa pakustinājusi, steidzīgi aizgrūda durvju aizbīdni, un mēs visi trīs iegājām istabā.

Māmiņa pretēji savam paradumam nevis ieņēma vietu atzveltnes krēslā pie kamīna, bet apsēdās, klusu dungodama, istabas otrā stūrī.

—   Jūs laikam esat pavadījusi jauku vakaru, kundze? — Pegotija vaicāja, ar svečturi rokā stingri nostādamās istabas vidū kā bāka.

—  Pateicos, Pegotij, — māmiņa līksmi atteica, — es tiešām pavadīju ļoti jauku vakaru.

—  Satikties, iepazīties ar jauniem ļaudīm — tā laikam ir patīkama pārmaiņa? — Pegotija zīmīgi piebilda.

—  Tiešām patīkama, — apstiprināja māmiņa.

Pegotija palika stāvam, kā stāvējusi, istabas vidū, un,

kad māmiņa atsāka dungošanu, es iemigu, bet ne jau cietā miegā — visu laiku man ausīs skanēja viņu balsis, kaut gan nesadzirdēju, kas tika runāts. Pamodies no neērtās pussnaudas, es ieraudzīju māmiņu un Pegotiju abas raudam un par kaut ko strīdamies.

—  Nu, tāds kā šis gan misteram Koperfīldam nepatiktu! — teica Pegotija. — To es saku, un pie tā es palieku.

—  Dievs debesīs! — māmiņa raudādama iesaucās.

—  Jūsu dēļ man vai galva jāzaudē. Vai vēl kādai citai nabaga meitenei jāpanes tādi apvainojumi no pašu kalpones kā man! Un kādēļ es dēvēju sevi par meiteni? Vai tad es neesmu bijusi precēta sieva, Pegotij?

—  Dievs liecinieks, kundze, bijāt, — Pegotija atteica.

—  Kā tad jūs drīkstat, — māmiņa elsodama turpināja,

—  jūs saprotat, Pegotij, es domāju — nevis kā jūs drīkstat, bet kā jums sirds atļauj teikt man tādus rūgtus vārdus un darīt mani tik nelaimīgu, zinot, ka aiz šās mājas sienām man nav neviena drauga, kam lūgt padomu?

—  Tieši tāpēc, — Pegotija attrauca, — tieši tāpēc es saku, ka tas nedrīkst notikt. Nē! Tas nedrīkst notikt! Nē un nē! Lai jūs solās vai ar zeltu apbērt, tas nedrīkst notikt! Nē! — Man jau likās, ka Pegotija izmetīs svečturi no rokām, tik sparīgi viņa to vicināja.

—   Kādēļ jūs visu tā pārspīlējat! — māmiņa iesaucās, ieraudādarnās vēl gaužāk. — Kādēļ jūs esat tik .netaisna pret mani! Kur jūs to ķērāt, Pegotij, ka itin viss jau būtu izlemts un nokārtots! Tad dzirdiet vēl un vēl, jūs, ļaunā, ka mūsu starpā nekas nav noticis, ja neņem vērā visparastākos laipnības apliecinājumus! Jūs runājat par apbrīnošanu. Ko lai es tur daru? Vai tad es vainīga, ka patīku šim muļķīgajam cilvēkam? Kas man būtu jādara, es prasu jums! Jums laikam gribētos, lai es nodzītu sev pliku galvu, noziestu seju ar kvēpiem, apdedzinātos vai applaucētos, Vai kā citādi sevi sakropļotu. Droši vien to jums gribētos, Pegotij? Tas jums darītu lielu prieku, vai ne?

Man likās, ka šis apvainojums Pegotijai ļoti ķeras pie sirds.

Manu mīļo, dārgo puisīt! — māmiņa iesaucās, pienākusi pie atzveltnes krēsla, kurā es sēdēju, un glāstīdama mani. — Manu mazo Deivij! Vai tiešām man grib pārmest, ka es par maz mīlu savu visdārgāko dārgumiņu, jaukāko puisīti visā pasaulē!

—  Neviens nav domājis jums to pārmest, — ierunājās Pegotija.

—  Jūs, Pegotij! — māmiņa atcirta. — Jūs pati to zināt. Kā citādi lai izprot to, ko sacījāt jūs, nejaukā, kad pati it labi zināt, ka viņa — mana mīluļa dēļ es nesen atteicos no jauna saulessarga, kaut gan vecais, zaļais pavisam novalkāts un bārkstis noskrandušas. Jūs zināt, ka tā bija. Jūs nevarat to noliegt, Pegotij. — Tad, pieglaudusi savu vaigu manējam, siltu jūtu uzplūdā turpināja: — Vai es tev esmu nelaba mamma, Deivij? Nejauka, cietsirdīga, patmīlīga, slikta mamma? Saki «jā», manu puisīt, saki «jā», mīlulīt, un Pegotija tevi mīlēs stiprāk. Pegotijas mīlestība ir daudz cēlāka par manējo, Deivij. Es tevi nemīlu nemaz, vai nav tiesa?

Te nu mēs visi reizē laidām raudu dziesmu vaļā. Es, protams, skaļāk par citiem, bet esmu pārliecināts, ka asaras visiem bija īstas. Man sirsniņa vai pušu trūka aiz sāpēm, un laikam pirmajā aizvainojuma uzplūdumā es Pegotiju nosaucu par zvēru. Labā Pegotija, .nabadzīte, bija gaužām satraukta un droši vien tovakar pazaudēja visas savas pogas, jo vēlāk, kad viņa, izlīguši ar māmiņu, nometās ceļos pie atzveltnes krēsla arī ar mani saderēt mieru, notika pēdējā eksplozija, kurā aizripoja, kas vēl bija palicis.

Mēs visi apgūlāmies ar smagu sirdi. Elsodams es vēl ilgi nevarēju aizmigt; kad, uznākot spējākam elsu vilnim, es pietrūkos gultiņā sēdus, redzēju māmiņu, nosēdušos blakus uz segas un noliekušos pār mani. Viņas roku ieaijāts, es beidzot iegrimu dziļā miegā.

Vai tas bija tūlīt nākamo svētdienu, kad es šo džentlmeni atkal ieraudzīju, vai bija pagājis lielāks laika sprīdis, nevaru atcerēties. Ieturēt savās atmiņās stingru laika secību vairs nevaru. Atkalredzēšanās notika baznīcā, un vēlāk viņš pavadīja mūs līdz mājām. Viņš ienāca arī iekšā apskatīt mūsu skaisto ģerāniju, kas ziedēja viesistabā uz loga. Man likās, ka viņš šai puķei nepievērš diez cik lielu uzmanību, bet pirms aiziešanas viņš tomēr palūdza ziedu no tās. Māmiņa atļāva viņam pašam izvēlēties, bet viņš — nevarēju Saprast, kādēļ, — atteicās to darīt, tad māmiņa

noplūca ziedu un pasniedza viņam. Viņš solījās nekad, nekad no tā nešķirties, un es nodomāju savā prātā — šim džentlmenim jābūt lielam muļķim, ja viņš nezina, ka jau pēc pāris dienām zieds savītīs un nobirs.

Pegotija vakaros vairs nesēdēja pie mums tik bieži kā agrāk. Māmiņa bija laipna ar viņu, pat laipnāka nekā parasti — tā man likās —, un mēs visi trīs bijām lieliski draugi; un tomēr kaut kas bija citādi, mūsu starpā trūka senā siltuma un vaļsirdības. Reizēm man likās — Pegotijai nav pa prātam, ka māmiņa sāk valkāt savus daudzos skaistos tērpus, un viņai nepatīk arī māmiņas biežā viesošanās pie kaimiņiem. Tomēr pie īstas skaidrības, lai kā gribēdams, netiku.

Pamazām pieradu redzēt mūsu mājās džentlmeni ar melno vaigubārdu. Man viņš nepatika tāpat kā sākumā, mani mocīja tā pati neizskaidrojamā greizsirdība, taču, ja man arī būtu kāds iemesls bez instinktīvas bērna nepatikas un iedomām, ka mēs ar Pegotiju gan paši daudz labāk protam un varam rūpēties par māmiņu, tad šis iemesls, bez šaubām, nebūtu tāds, kādu es to atrastu, ja būtu daudzmaz vecāks. I ne tuvu lietas man nerādījās to īstajā gaismā. Mani novērojumi bija pārāk saraustīti, un savērpt kaut ko veselu no tiem man vēl nebija pa spēkam.

Kādu rudens rītu, kad mēs ar māmiņu pastaigājāmies dārzā, misters Mērdstons — nu jau es zināju viņa vārdu — apstādināja savu zirgu pie vārtiem un padeva māmiņai laburītu. Viņš teicās esam ceļā uz Loustoftu pie draugiem, kas tur aizbraukuši ar jahtu, un laipni piedāvājās ņemt mani līdzi — nosēdināt sev priekšā seglos, ja vien jāšana man sagādātu prieku.

Gaiss bija dzidrs un spirdzinošs, zirgs nepacietībā sprauslāja un mīņājās vārtu priekšā, it kā arī pats priecātos par gaidāmo ceļojumu, un man ļoti iegribējās doties līdzi. Mani uzsūtīja augšā pie Pegotijas uzposties; pa to laiku misters Mērdstons nolēca no zirga un, paņēmis to pavadā, pastaigājās gar mežrožu žogu, un māmiņa, kavēdama viņam laiku, pastaigājās līdzi gar žoga iekšpusi. Atceros, kā mēs ar Pegotiju abi slepus viņos noraudzījāmies pa manu mazo lodziņu; atceros, brīžam viņu galvas gaņdrīz saskārās, kad viņi pētīja kādu ziedu dzīvžogā;

' Pegotijas jaukais eņģeļa smaids tad vienā mirklī pārvērtās īgnās krunkās, un viņa nenojauta, ka sāk sukāt manus matus ačgārnā virzienā un diezgan pamatīgi plēst.

Drīz vien mēs ar misteru Mērdstonu rikšojām pa zaļo

mauru blakus lielceļam. Viņš mani viegli pieturēja ar vienu roku, bet es, būdams vispār diezgan mierīgs bērns, šoreiz nez kāpēc nevarēju mierīgi nosēdēt: pastāvīgi man vajadzēja griezties atpakaļ un raudzīties viņam sejā. Viņa seklās, melnās acis (kā citādi lai nosauc acis, kurās ieskaloties neredz dziļuma?), kad tās izklaidīgi raudzījās apkārt un tajās krita gaisma, izskatījās greizas. Katru reizi, kad es atskatījos uz viņu, ar savādu baigumu sirdī vēroju šo neparasto acu izteiksmi un brīnījos, pie kā gan viņa domas varētu būt tik cieši saistītas. Viņa vaigubārda un mati tuvumā izskatījās biezāki un melnāki, nekā to varētu domāt. Stūrainā sejas apakšdaļa ar melniem punktiņiem uz zoda, kuri iezīmēja biezo, melno bārdu, ko viņš acīmredzot katru rītu cītīgi skuva, atgādināja man vaska figūru, kura apmēram pirms pusgada bija tikusi vadāta pa mūsu apkaimi. Viņa taisnās uzacis, sejas spilgtā krāsainība (lai nolādēta šī seja un katra atmiņa par to!) — balts, melns, brūns —, par spīti manām ļaunajām nojautām, vērta viņu manās acīs par skaistu vīrieti. Es nešaubos, ka arī manai nabaga mīļajai māmiņai viņš šķita tāds.

Mēs nokļuvām kādā viesnīcā jūras krastā; tur atsevišķā istabā divi džentlmeņi smēķēja cigārus. Abi viņi, ģērbušies lielās, rupjās jakās, bija izlaidušies garšļaukus uz krēsliem, katrs aizņemdams vismaz četrus. Vienā kaktā bija samesta vesela kaudze svārku, arī teltenes un flaga — viss sasiets kopā.

Mums ieejot, viņi nevīžīgi pieslējās kājās un iesaucās:

—  Hei, Mērdston! Mēs domājām, ka jūs jau viņā saulē.

—   Pagaidām ne, — Mērdstons atteica.

—  Un kas šis par zeņķi? — viens no džentlmeņiem ievaicājās, saņemdams mani pie pleca.

—  Tas ir Deivijs, — Mērdstons atbildēja.

—   Kas par Deiviju? — džentlmenis vaicāja. — Džonss?

—   Koperfīlds, — misters Mērdstons paskaidroja.

—  Kas? Burvīgās misis Koperfīldas piedēklis? — džentlmenis iesaucās. — Mazās, daiļās atraitnītes?

—   Kvinjon, — misters Mērdstons brīdinoši ieteicās, — esi, lūdzams, uzmanīgs! Kāds no mums ausis vien spicē.

—   Kurš tad? — džentlmenis jautāja smiedamies.

Es pacēlu galvu, kļūdams ziņkārīgs.

—  Neviens cits kā Brukss no Sefīldas*, — misters Mērdstons atbildēja.

Kā slogs novēlās man no sirds, dzirdot, ka tas ir Brukss no Šeflldas, jo sākumā es tiešām biju domājis, ka runā par mani.

Tur laikam bija kāds joks ar šo Bruksu no Sefildas, jo, pieminot viņu, abi džentlmeņi tik gardi smējās, ka smiekli pielipa ari misteram Mērdstonam. Krietni izsmējies, viens no džentlmeņiem, par Kvinjonu sauktais, jautāja:

—   Un kādās domās ir Brukss no Sefildas par jūsu gaidāmo darījumu?

—   Pagaidām es vēl nezinu, vai Brukss kaut ko saprot šajā lietā, bet neticu vis, ka viņš varētu būt man labvēlīgs.

Atkal nevaldāmi smiekli, un misters Kvinjons teicās pazvanīt, lai atnes pudeli heresa par godu Bruksam. To viņš arī izdarīja. Kad vīns bija atnests, misters Kvinjons pasniedza arī man glāzi un biskvītu, bet, pirms biju sācis dzert, viņš piecēlās un uzsauca:

—   Lai šis Brukss no Sefīldas lauž kaklu!

So tostu uzņēma ar skaļiem aplausiem un tik sirsnīgiem smiekliem, ka man gribot negribot bija jāsmejas līdzi, un tas sacēla pārējos vēl lielāku jautrību. Vārdu sakot, mēs jutāmies varen omulīgi.

Pēc tam mēs pastaigājāmies pa stāvo krastmalu, apsēdāmies zālē un apskatījām apkārtni teleskopā (es gan neko nevarēju saskatīt, kad to pielika arī man pie acīm, bet apgalvoju, ka varu), tad atgriezāmies viesnīcā uz agrām pusdienām. Visu laiku, kamēr mēs bijām ārā, šie divi džentlmeņi smēķēja bez apstājas, un, spriežot pēc tabakas smārda, ar ko bija piesūkušās viņu jakas, viņi to bija darījuši kopš tā brīža, kad tās atnestas no drēbnieka. Ka neaizmirstu — mēs aizgājām arī līdz jahtai. Visi trīs vīri nokāpa kajītē un pārcilāja nez kādus papīrus. Es no klāja pa kajītes griestu lodziņu redzēju, ka viņi dziļi iegrimuši darbā. Mani viņi atstāja visu šo laiku uz klāja ar kādu ļoti patīkamu vīru, kuram bija ļoti liela, sarkanmataina galva un uz tās — pavisam maza, spoža cepurīte; mugurā viņam bija rūtains krekls ar lielu uzrakstu pār krūtīm — «Cīrulis». Nodomāju, ka tā viņu sauc. Es prātoju tā: viņš dzīvo uz kuģa, te nav ārdurvju, pie kurām varētu piestiprināt vārdu, un tādēļ viņš to nēsā uz krūtīm. Bet, kad es viņu uzrunāju par misteru Cīruli, ' viņš paskaidroja, ka tā saucot kuģi.

Es vēroju viņus visu dienu, un man likās, ka misters Mērdstons ir daudz nopietnāks un nosvērtāks nekā tie divi džentlmeņi. Tie bija pārlieku jautri un bezrūpīgi. Viņi iiļiiuctājās vaļīgiem jokiem savā starpā, bet reti ar MērdHloiiu. Iespaids bija tāds, it kā viņš būtu gudrāks un novērtāks par tiem abiem un viņi Mērdstona klātbūtnē līstos apmēram tāpat kā es. Man dūrās acīs, ka misters (vinjons runādams dažas reizes pašķielēja uz Mērdstonu, I kā gribētu pārliecināties, vai tikai nav viņu kaut kā izskāris, un vienubrīd, kad mistera Pāsnidža (otra džentlmeņa) joki jau gāja par tālu, viņš uzmina tam uz kājas un slepus meta ar acīm, lai paraugās Mērdstonā — tas sēdēja drūms un nerunīgs. Neatminos, ka misters Mērdstons todien vispār būtu smējies, vienīgi par Sefīldas joku, un tas bija viņa paša izdomāts.

Vēl ar gaismu mēs atgriezāmies mājās. Bija brīnum jauks vakars, un māmiņa atkal pastaigājās gar mežrožu žogu ar misteru Mērdstonu tāpat kā no rīta, bet mani iesūtīja tēju dzert. Kad viņš aizgāja, māmiņa ņēmās mani iztaujāt, kā man gājis visu šo dienu, ko darījuši, ko runājuši džentlmeņi. Es pastāstīju, ko tie bija runājuši par viņu; māmiņa smējās un teica, ka tie gan bijuši nekaunīgi puiši, melsdami tādus niekus, bet es zināju, viņai šie «nieki» gāja pie sirds, zināju to toreiz tikpat labi, kā zinu tagad. Izmantoju gadījumu un apvaicājos, vai viņa nezina, kas tas par misteru Bruksu no Sefīldas, bet viņa atteica, ka nezinot, laikam tas esot kāds nažu un dakšiņu fabrikants.

Vai es varu sacīt, ka māmiņas seja, kas vēlāk tā pārvērtās, cik atceros, un jau bija nāvei nolemta, kā es to tagad zinu, — vai es varu sacīt, ka tās vairs nav, ja vēl šajā pašā brīdī es to redzu tikpat skaidri kā kuru katru seju, uz kuru man ienāk prātā paskatīties ļaužu pilnajās ielās? Vai es varu sacīt, ka viņas tīrais, meitenīgais daiļums ir nobālējis un izgaisis, ja vēl tagad es sajūtu tā elpu uz sava vaiga gluži tāpat kā tovakar? Vai varu sacīt, ka mana māmiņa jebkad ir kļuvusi citāda, ja manā atmiņā viņa nāk tikai tāda, kādu viņu redzēju tovakar, un ja atmiņa, kas viņas maigajai jaunībai palikusi uzticīgāka, nekā es vai kāds cits jebkad bijis, arvien vēl glabā to, ko tolaik lolojusi?

Šobrīd rakstīdams redzu viņu tādu, kāda viņa bija tovakar, kad pēc šās sarunas ienāca novēlēt man labunakti. Kā draiskule meitene viņa nometās pie manas gultas ceļos un, atspiedusi zodu uz rokām, smiedamās vaicāja:

— Kas tas bija, ko viņi tur teica, Deivij? Pastāsti vēlreiz! Man tā kā negribas ticēt.

—   Burvīgā … — es iesāku.

Māmiņa uzlika man roku uz lūpām un neļāva turpināt.

—      «Burvīgā» — tā nu gan viņi neteica, — māmiņa smējās. — Nē, Deivij, tā viņi gan nebūs sacījuši — «burvīgā»! Es zinu, ka ne.

—      Re, ka teica — burvīgā misis Koperfīlda, — es pastāvēju pie sava. — Un daiļā …

—      Ej nu, ej, tā jau nu atkal nesacīja — daiļā… daiļā … nē, nē! — viņa pārtrauca, no jauna aizspiezdama man muti.

—   Sacīja gan — daiļā, mazā atraitnīte.

—      Vai, kādi .nekauņas! — māmiņa smiedamās iesaucās un aizklāja ar rokām seju. — Kādi nekrietni zobgaļi, vai ne? Deivij, mīļais …

—  Jā, māmulīt!

—      Nestāsti Pegotijai, viņa dusmosies. Man pašai šausmīgas dusmas uz viņiem, bet labāk lai Pegotija nezina.

Es, protams, apsolījos klusēt. Mēs skūpstījām viens otru vēl un vēl, līdz beidzot es aizmigu.

Tagad, kad tik daudz gadu mani šķir no bērnības, liekas, ka tas būtu noticis jau nākamajā dienā, kad Pegotija mani pārsteidza ar savādu, neticamu priekšlikumu, par kuru tūlīt pastāstīšu, bet patiesībā tas notika pāris mēnešu vēlāk.

Kādu vakaru mēs, kā agrāk, divi vien ar Pegotiju sēdējām mājās (māmiņa atkal bija aizgājusi viesos — tāpat kā toreiz), biedros mums bija zeķe, jardu mērs, vaska gabaliņš, lādīte ar Svētā Pāvila katedrāli uz vāka un krokodilu grāmata. Vairākkārt Pegotija pameta uz mani skatienu, it kā gribēdama ko teikt, bet, pavērusi muti, tūdaļ to atkal aizvēra. Man jau sāka likties, ka viņa tikai žāvājas, bet laikam baidās mani iztrūcināt. Pēdīgi viņa piesardzīgi, kā glāstīdama ierunājās:

—      Deivij, vai tev nebūtu patika braukt man līdzi un paciemoties pāris nedēļu pie mana brāļa Jārmutā? Vai tā nebūtu jauka izklaidēšanās?

—  Vai jūsu brālis ir labs? — es drošības dēļ ievaicājos.

—      Vai die'! Bij tev redzēt, kas tas par jauku cilvēku! — Pegotija jūsmoja, pacēlusi rokas. — Un tur tak ir jūra un laivas, un kuģi, un zvejnieki, un liedags, un Hems — tas varēs rotaļāties ar tevi.

Es staroju aiz prieka par visiem šiem jaukumiem un biju uz vietas gatavs braucējs, bet — ko teiks māmiņa?

—  Esmu ar mieru derēt kaut vai uz veselu gineju, ka

viņa palaidīs, — Pegotija sacīja, ar saspringtu skatienu uzlūkodama mani. — Ja gribi, es pavaicāšu, tikko viņa pārnāks mājās, tā ja!

—  Bet kā viņa viena dzīvos, kamēr mēs būsim projām? — es sacīju, atspiezdamies ar elkonīšiem pret galda malu, it kā pārdomājot šo lietu. — Nē, viņu nevar vienu atstāt.

Pegotija nez kādēļ nolaida acis, it kā raudzīdamās zeķes papēdī pēc jauna cauruma, bet tas droši vien bija tik mazs, ka nebija vērts to lāpīt.

—  Dzirdi, Pegotij! Māmiņu nevar atstāt vienu.

—  Ak tu dieniņ! — viņa beidzot atvēra muti, no jauna mani uzlūkodama. — Vai tu vēl nezini? Viņa pati pāris nedēļu grib paciemoties pie misis Greiperas. Tur būšot daudz viesu.

Ā, ja nu tā, tad man vairs nebija iebildumu. Lielā nepacietībā tagad gaidīju māmiņu pārnākam no misis Greiperas (tie bija kaimiņi, pie kuriem viņa viesojās), lai galīgi noskaidrotu, vai viņa piekritīs mūsu lieliskajai idejai. Māmiņa nelikās nemaz tik pārsteigta, kā biju domājis, un labprāt deva atļauju; tajā pašā vakarā pārrunājām braucienu un vienojāmies, ka par manis uzturēšanu tiks atlīdzināts.

Braukšanas diena pienāca drīz. Pat es biju pārsteigts, ka tā jau klāt, jo visu laiku dzīvoju drudžainās gaidās un klusībā baidījos, ka tikai neizceļas zemestrīce vai nesāk trakot ugunsvēmējs kalns, vai kādas citas briesmīgas dabas katastrofas neizjauc mūsu ekspedīciju. Mums vajadzēja izbraukt ar pasta ratiem nākamajā rītā pēc brokastīm. Es būtu varējis atdot nezin kādu bagātību, ja vien man būtu ļāvuši jau vakarā apģērbties un pārgulēt ar cepuri galvā un zābakiem kājās.

Kaut stāstu jums visu kā smiedamies, tomēr vēl tagad iesmeldzās sirds, kad atceros, ar kādu nepacietību traucos atstāt savas laimīgās mājas, kad iedomājos, cik maz toreiz nojautu, ko zaudēju uz mūžu.-

Ir prieks atcerēties, ka tobrīd, kad pajūgs jau stāvēja pie vārtiem un māmiņa mani skūpstīja, mana sirds iesila pateicīgā mīlestībā pret viņu un dzimtajām mājām, no kurām es līdz šim nekad vēl nebiju šķiries, un es sāku raudāt. Ar prieku atceros, ka ari māmiņa raudāja un mūsu sirdis sadzirdēja viena otras pukstus.

33

Ir prieks atcerēties, ka tobrīd, kad pajūgs jau sāka kustēties, māmiņa izskrēja pa vārtiem un lika pieturēt,

2—865

lai Vēlreiz noskūpstītu mani. Ir prieks atcerēties sirsnības un mīlestības pilno skatienu, ar kādu viņa mani uzlūkoja, un nekad es to neaizmirsīšu.

Kad mēs pametām māmiņu stāvam ceļa vidū, viņai pienacā klāt misters Mērdstons un, likās, pārmeta viņai pārmērīgu jūtelību. Pabāzis galvu gar ratu pārsegu, es raudzījos atpakaļ un brīnījos: kāda gan viņatn tur daļai Pegotija, kas arī skatījās gar ratu otru malu, neapmierināta ievilka galvu atpakaļ. Viņas seja runāja gaišu va-. lodu.

Labu bridi sēdēju un raudzījos Pegotijā, prātodams apmēram šādi: ja nu viņai būtu uzdots mani pazaudēt, kā aukle pazaudēja puisēnu kādā pasakā, vai es atrastu ceļu uz mājām pēc podziņām, ko viņa ceļā būtu izbirdinājusi?

## III NODAĻA

Dzives pārmaiņa.

Mūsu pajūga zirgs, man šķiet, bija kūtrākais zirgs pasaulē; galvu nokāris, viņš tikko kustināja kājasr it kā tīši spītēdams tiem, kuru mantas viņš pārvadāja. Dažbrīd man pat likās, ka viņš balsī irgojas, domādams par to; kučieris gan apgalvoja, ka zirdziņš vienkārši mokoties ar ienāšiem.

Kučierim galva slīga uz leju tāpat kā viņa zirgam; braucēja no viņa nekāda nebija, jo viņš snauduļoja un, rokas salicis uz ceļgaliem, sakucis gāzelējās. Es saku «braucēja nebija», bet man tiešām liekas, ka tikpat labi mēs laikam būtu nokļuvuši Jārmutā arī bez viņa, jo zirdziņš jau gāja, kā gribēja; sarunāties arī nebija kučiera dabā, viņš tikai šad tad pasvilpoja.

Pegotija turēja klēpī grozu ar dažādiem gardumiem — to būtu ar uzvijām pieticis līdz pašai Londonai, ja mēs būtu iedomājušies šai pašā pajūgā braukt uz turieni. Mēs gan ēdām arī labu tiesu un gulējām labu tiesu. Pegotija vienmēr aizsnaudās, atspiedusi zodu pret groza rokturi, to viņa ne uz mirkli neizlaida no rokām, un es neticētu, ja pats savām ausīm nebūtu dzirdējis, ka sievieša cilvēks var tik neganti krākt.

Mēs braucām līču loču pa lauku ceļiem un uzkavējāmies te vienā, te otrā vietā, sevišķi ilgi pie kāda kroga, kur

bija jānodod viena gulta, tā ka jutos galīgi izmocīts un biju laimīgs, kad beidzot ieraudzījām Jārmutu.

«Bet kāda tā purvaina, piemirkusi!» es nodomāj u, pārlaizdams skatienu pār plašo, tuksnesīgo klajumu, kas pletās viņpus upes. Sāku jau šaubīties, vai zeme tiešām var būt apaļa, kā sacīts manā ģeogrāfijas grāmatā, ja uz tās atrodas tik milzīgi līdzenumi. Bet tad es nospriedu, ka Jārmuta, jādomā, atrodas uz viena no poliem — tā lo varētu izskaidrot.

Kad piebraucām mazliet tuvāk, visa pilsētiņai pieguļošā ainava aizstiepās taisnā līnijā, saplūstot ar debesīm. Es ieminējos Pegotijai, ka ainava būtu daudz tīkamāka acij, ja to atdzīvinātu viens otrs uzkalniņš vai arī ja sauszeme mazliet vairāk būtu norobežota no jūras un pilsēta kā grauzdēts maizes rieciens nemirktu ūdenī. Bet Pegotija šoreiz iesvilās vairāk nekā parasti un atteica, ka cilvēkam esot jābūt mierā ar to, kas viņam piešķirts, un no savas puses viņa varot sacīt — viņa esot lepna, ka varot saukt sevi par «Jārmutas siļķi».*

Kad iebraucām kādā ielā (tā man tiešām likās neparasta), kur degunā sitās stipra zivju, darvas, pakulu un deguta smaka, kad ieraudzījām matrožus soļojam savās dienas gaitās un smagos ormaņus dārdinām pa ielas akmeņiem, sapratu, ka esmu bijis netaisns pret šo darbīgo pilsētu, un steidzos par to atzīties ari Pegotijai. Nekā jaukāka es viņai nebūtu varējis pateikt; nopriecājusies par maniem cildinājumiem, viņa jūsmoja, ka Jārmuta vispār esot skaistākā pilsēta pasaulē (domāju gan, tikai tiem, kuriem bijusi laime piedzimt par «Jārmutas siļķēm»).

— Āre, mans Hems! — Pegotija iesaucās. — Tu dieviņ, kā izaudzis, ka ne pazit vairs!

Pegotijas brāļadēls patiešām gaidīja mūs iebraucamā vietā; viņš tūliņ kā vecs paziņa apvaicājās, kā es jūtoties. Pirmajā brīdī man likās, ka es viņu gan nepazīstu tik labi kā viņš mani, jo kopš manas dzimšanas viņš mūsmājās vairs nebija rādījies, un dabiski, ka viņam šajā ziņā bija priekšrocība. Abpusēja tuvība nodibinājās, kolīdz viņš mani paņēma kukaragās, lai aiznestu līdz mājām. Hems bija izaudzis par spēcīgu jaunekli — sešu pēdu garumā, diezgan druknu un plecīgu —, bet puiciskā, muļķīgi smaidīgā seja un gaišie, sprogainie mati viņam piešķīra vientiesīša izskatu. Viņam bija buraudekla jaka un bikses no tik stīvas drānas, ka tās droši vien negāztos apkārt, pat ja tajās kāju nebūtu iekšā. Kas šim puisim uzlikts galvā, to tik skaidri vis nevarēja pasacīt, jo viņa piķamice drīzāk atgādināja vecu, darvotu jumta gabalu nekā cepuri.

I lems ar mani kukaragās un mūsu nelielo bagāžas kasti padusē, Pegotija ar otru — tā mēs devāmies cauri pilsētai pa dažādam šaurām, smilšainām, skaidām piegružotām ieliņām, garām gāzes iestādēm, virvju un tauvu darbnīcām, laivu un kuģu būvētavām, garām laukumiem, kur darvoja jaunus kuģus, skaldīja kopā vecus kuģus, garām takelāžas noliktavām, smēdēm un daždažādām līdzīgām vietām, līdz beidzot izgājām vienmuļajā līdzenumā, ko biju skatījis iztālēm, un I-Iems sacīja:

—  Rau, tā ir mūsu māja, māster Deivij!

Es aplaidu acis visapkārt — pār plašo līdzenumu, pār jūru, pār upi —, nekā mājai līdzīga nevarēju saskatīt. Netālu krastā rēgojās tikai kāda melna liellaiva vai cita veida savu mūžu nokalpojis kuģelis ar skārda cauruli skursteņa vietā, pa kuru plūda viegla dūmu strūkla, taču nekā cita es neredzēju, kas cik necik varētu atgādināt cilvēku mājokli.

—  Tā tur? Kas izskatās pēc kuģa?

—  Tā pati, māster Deivij, — atteica Hems.

Būtu tā bijusi Aladīna pils vai brīnumputna ola, tā nebūtu mani vairāk vilinājusi kā šī liellaiva. Kādu romantisku dzīvi tā solīja! Vienos sānos tai bija izcirstas glītas durtiņas, arī jumts bija un lodziņi arī, bet visbrīnišķīgākais — tas taču bija īsts kuģis, kas tūkstošiem reižu mērojis ūdens ceļus, un nekad neviens nav domājis, ka tas .noderēs par mājokli uz sauszemes! Ja liellaiva taisni šim nolūkam būtu celta, man tā būtu likusies šaura un neērta, bet šāda nolūka nevarēja būt, tāpēc dzīvošana tajā man solīja brīnumus.

Iekšā pārsteidza priekšzīmīga tīrība un kārtība. Tur bija gan galds, gan holandiešu pulkstenis, gan kumode un uz kumodes pieslieta paplāte ar krāsainu zīmējumu virsū: lēdija, izpletuši saulessargu, pastaigājas ar kareivīgu zēnu, kas ripina stīpu. Lai paplāte nenoslīdētu, tai priekšā bija nolikta bībele un ap to glīti saridātas tasītes, apakštasītes un tējkannas. Gadītos paplātei kādreiz gāzties, laba tiesa trauku sašķīstu drumslās. Pie sienām karājās dažas negaumīgas gleznas, ierāmētas un iestiklotas, ar attēliem no svētajiem rakstiem. Šādas bildes, kad es tās vēlāk kādreiz redzēju apkārtstaigājošu tirgotāju preču lādēs, mirklī uzbūra man acu priekšā Pegotijas brāļa dzīvokli ar visu tā iekārtu. «Ābrahāms upurē īzāku» (Ābrahāms sarkans, Izāks zils) un «Daņiēls lauvu bedrē» (Daniēls dzeltens, lauvas zaļi) — tās bija ievērojamākās. Virs kamīna dzegas bija novietots Sanderlendā būvēta burinieka «Sāra Džeina» attēls — īpatnējs glezniecības un galdniecības apvienojums: miniatūras kuģa kokdaļas iedarinātas gleznā. Tolaik man likās, ka par šo mākslas darbu nekas vairs pārāks pasaulē nav atrodams. Griestu sijās bija ieskrūvēti dzelzs āķi — to noderīgumu es vēl nevarēju uzminēt; gar sienām sarindotas lādes, kastes un līdzīgi priekšmeti sēdēšanai, kuri teicami aizstāja krēslus.

Visu to es ievēroju ar pirmo acu uzmetienu — kā to spēj tikai bērni, pēc manas teorijas. Tad Pegotija pavēra mazas durtiņas un parādīja manu gu|amistabu. Tā bija lieliskākā guļamistaba, kādu vien var iedomāties: lodziņš, kur agrāk bijusi stūre, mazs spogulītis gliemežvāku ietvarā, piekārts pie sienas taisni pa manam augumam, maza gultiņa, kas liela diezgan, lai es tajā varētu ieritināties, un zila krūzīte ar jūras aļģēm uz galda. Sienas izbalsinātas tik baltas kā piens, un gultas sega, sašūta no raibu raibām lupatiņām, tīri vai acis žilbināja ar savu krāsainību. Un kas vēl bija sevišķs šai brīnišķīgajā mājā — zivju smaka: tā bija tik kodīga, ka pat mans mutautiņš, kad es to izņēmu no kabatas, lai noslaucītu degunu, oda tā, ka varētu domāt — tajā tikko bijis ietīts omārs. Kad es par to ieminējos Pegotijai, viņa man pastāstīja, ka viņas brālis tiešām tirgojoties ar omāriem, krabjiem un upes vēžiem; drīz vien mazā koka licvenīlī, kur glabājās podi un katli, es dabūju skatīt šos «zvērus» neskaitāmā daudzumā, kā tie, pieķērušies cits pie cita, kūņojās un ķepurojās, un neko neizlaida no savām maiglēm, kas bija tajās iekļuvis.

Mūs sagaidīja kāda ļoti laipna sieviete baltā priekšautā, kura stāvēja durvīs un vai pusjūdzes attālumā jau klanījās mums — to es labi varēju redzēt, sēdēdams Hemam uz pleciem. Tāpat mūs apsveica brīnum skaista meitenīte (vismaz tāda viņa man izskatījās) ar zilām krellēm ap kaklu. Es gribēju viņu noskūpstīt, bet viņa aizbēga un paslēpās no manis. Tikko bijām ieturējuši bagātīgas pusdienas (galdā bija vārītas butes ar grauzdētu sviestu un . kartupeļi, bet man īpaši vēl viena kotlete), kad ienāca kāds vīrs ar matiem aizaugušu, ļoti labsirdīgu seju. Viņš nosauca Pegotiju par skuķi un sirsnīgi nobučoja viņu uz vaiga. Zinādams, ka Pegotija to kuram katram vis neatļautu, es tūlīt uzminēju, ka tam jābūt viņas brālim. Mans

minējums tūliņ arī apstiprinājās, jo viņu stādīja man priekšā kā misteru Pegotiju, šās mājas saimnieku.

—  Ļoti priecājos, ser, — misters Pegotijs sacīja. — Mēs gan esam vienkārši, neaptēsti ļautiņi, kā paši redzat, bet vienmēr jūsu rīcībā.

Es pateicos un apliecināju, ka tik jaukā mājoklī jutīšos ļoti laimīgs.

—  Kā klājas jūsu māmiņai, ser? — misters Pegotijs apvaicājās. — Vai atstājāt viņu jautru un priecīgu?

Es liku misteram Pegotijam noprast, ka māmiņa jūtas lieliski un par viņu man nav ko skumt, tad vēl noteicu, ka viņa liek misteru Pegotiju sveicināt — tie nu gan bija laipni meli no manas puses.

—  Ļoti pateicos, ser, — misters Pegotijs sacīja. — Padzīvojieties vie' tās pāris nedēļas pie mums. Eče, viņa, — Pegotijs turpināja, pamādams uz savu māsu, — un Hems, un mazā Emija — mēs visi jutīsimies pagodināti.

Izpildījis tik laipnā veidā savu namatēva pienākumu, misters Pegotijs gāja nomazgāties uz lievenīti, kur katlā bija karsts ūdens, turklāt piebilzdams: — Ar aukstu ūdeni manai netīrumu kārtai neko daudz neizdarīsi! — Pēc brīža viņš jau bija atpakaļ — krietni tīrāks, bet sarkans gan —, un es nevilšus salīdzināju viņu ar vēžiem, kas arī karstā ūdenī iegāja melni, bet ārā iznāca gluži sarkani.

Vakarā pēc tējas, kad durvis bija aizbultētas un viss sagatavots naktij (naktis tagad jau bija vēsas un drēgnas), man šis namiņš šķita jaukākā mītne, kādu vien var iedomāties. Dzirdēt ārā jūras vēju gaudojam, zināt, ka pa visu plašo līdzenumu ap mums izpletusies bieza migla, un tajā pašā laikā raudzīties pavarda ugunī un domāt, ka tuvējā apkārtnē nav neviena cilvēku mitekļa kā vien šis — un tas pats vēl kuģis —, bija nudien pasakaini. Mazā Emija, pārvarējusi savu kautrību, bija nosēdusies man blakus uz vismazākās un zemākās kastes, uz kuras tomēr vietas pietika mums abiem un kura taisni iederējās stūrītī pie pavarda. Mājasmāte, vēl arvien baltajā priekšautā, sēdēja pavardam otrā pusē un adīja. Peģotija ar savu Svētā Pāvila lādīti un vaska sveces galiņu darbojās tā, it kā tie nebūtu citas mājas nekad redzējuši. Hems man jau bija ierādījis četrdūžu pasjansu un, jaukdams apsmulētās kārtis, mēģināja atcerēties vēl kādu citu zīlēšanas paņēmienu, turklāt viņa īkšķis atstāja taukainus nospiedumus uz visu kāršu stūriem. Misters Pegotijs sūca pīpi. Man likās, ka nu būtu īstais laiks sirsnīgi un atklāti patērzēt.

—  Mister Pegotij! — es iesāku.

—   Ko teiksiet, ser? — viņš atsaucās.

—      Vai tāpēc jūs savam dēlam likāt Hemu vārdā, ka jūsu mājoklis it kā atgādina Noasa šķirstu?*

So domu misters Pegotijs, likās, nevarēja uzreiz aptvert, bet pēc tam viņš atbildēja:

—  Nē, ser. Nekad es viņam nekāda vārda neesmu devis.

—      Kas tad viņam to deva? — sekoja mans otrais jautājums — kā no katķisma.

—  Viņa tēvs, kurš gan cits, seri

—  Es domāju, ka jūs esat viņa tēvs.

—      Mans brālis Džo bija viņa tēvs, — misters Pegotijs atteica.

—  Viņš miris? — es godbijīgi ievaicājos.

—  Noslīcis.

Tas man bija liels pārsteigums, ka misters Pegotijs nav Hema tēvs, un es jau sāku domāt, vai tikai neesmu kļūdījies arī pārējos šās ģimenes radurakstos. Nevarēju apvaldīt savu ziņkāri un tāpēc .nolēmu izdibināt no mistera Pegotija patiesību.

—      Bet mazā Emija, — es sacīju, uzlūkodams meitēnu, — viņa gan ir jūsu meita, vai ne, mister Pegotij?

—  Nē, ser. Mans svainis Toms bija viņas tēvs.

Tomēr es nerimos.

—      Vai arī miris? — pētīju tālāk pēc godbijīga klusuma brīža.

—  Noslīcis, — atbildēja misters Pegotijs.

Jutu, ka esmu uzsācis grūtu sarunu, bet, tā kā vēl nebiju uzzinājis, ko gribēju, es turpināju:

—  Vai tad jums nav neviena bērna, mister Pegotij?

—      Nē, māster, — viņš atbildēja, īsi iesmiedamies, — es esmu vēl puiša cilvēks.

—      Neprecējies? — es brīnījos. — Bet kas tad ir viņa, mister Pegotij? — .norādīju uz adītāju baltajā priekšautā.

—      Tā ir misis Gamidža, ser, — misters Pegotijs paskaidroja.

—  Gamidža?

Bet te es ieraudzīju Pegotiju — es domāju savu paša , Pegotiju — tik izteiksmīgi sagrozāmies, ka uz vietas sapratu: tālāka izvaicāšana jāpārtrauc, un nu man neatlika nekas cits kā mierīgi sēdēt un klusībā vērot visus pārējos, kas arī tāpat sēdēja klusēdami, līdz pienāca laiks doties pie miera.

Vēlāk manā mazajā kambarītī, kur mēs nu bijām divi vien, Pegotija izstāstīja man, ka Hems un Emija esot apaļi bāreņi, māsas un brāļa bērni, kurus Šā mājokļa saimnieks pieņēmis bērnu vietā, katru savā reizē, vēl gluži maziņus, kad tie bijuši pamesti badam un postam; ka misis Gamidža esot viņa laivas biedra atraitne, kurai vīrs nomiris lielā trūkumā. — Vai nu viņš pats kāds turīgais, — Pegotija sacīja, — bet tik labs kā zelts un īsts kā tērauds! — Tieši tādi bija viņas salīdzinājumi. Esot tikai viena lieta — kā Pegotija stāstīja —, kās viņas brāli Varot sakaitināt tiktāl, ka pat lāsti atskanot no viņa lūpām: proti, tā pati viņa augstsirdība. Vajagot tikai kādam no viņa apgādājamiem ieminēties par to — un viņš zveļot ar dūri pa galdu (vienā tādā reizē galds pat ieplaisājis) un lādoties, draudēdams visus pamest, ja tas viņam vēlreiz būšot jādzird.

Viesmīlīgā namatēva labsirdība aizkustināja manu sirdi, un es brīnišķīgā labsajūtā, ko pastiprināja miegainais gurdenums, klausījos vēl, kā kuģa otrā galā — tādā pašā mazā kambarītī kā manējais — sievieši liekas uz guļu un kā misters Pegotijs un Hems iekar savus guļamtīklus griestu āķos, par kuriem ieminējos jau pirmāk. Grimdams pamazām miegā, dzirdēju, kā vējš auro uz jūras un nikni brāžas pār plašo klajumu. Man kļuva baisi — ka tikai naktī nesaceļas vētra! — bet tūlīt arī es nomierinājos, jo galu galā tomēr atrados kuģī, un, ja arī kas atgadītos, tad misters Pegotijs gan bija vīrs, uz kuru varēja paļauties.

Nekas cits tomēr nenotika kā vien tas, ka pēc nakts iestājās rīts. Tiklīdz pirmajos saulstaros atmirgoja mans spogulis gliemežvāku ietvarā, es biju ārā no gultas un no istabas, un mēs abi ar Emiju devāmies lasīt liedagā akmentiņus.

—  Tu gan laikam esi īsts jūrnieks? — es uzbildināju Emiju. Nedomāju vis, ka es pats saviem vārdiem būtu ticējis, bet pieklājības dēļ taču kaut kas bija jāsaka. Tajā pašā brīdī garām slīdoša balta bura iemeta Ernijas dzidrajās acīs savu miniatūro atspīdumu, tāpēc man ienāca prātā tā vaicāt.

—  Nē, — Emija atbildēja, — man bail no jūras.

—  Bail! — es iesaucos un cik spēdams drosmīgi un bramanīgi pārlaidu acis varenajiem ūdeņiem. — Man gan ne!

—  Ai, bet jūra ir tik briesmīga! — Emija izsaucās.

— Esmu redzējušu cik nežēlīga tā ir pret mūsu zvejniekiem, redzēju, kā ta sašķaidīja gabalu gabalos laivu, tikpat lielu kā mūsu māja.

—  Tā taču nebija tā laiva …

—   Ar kuru noslīka mans tēvs? Nē, tā nebija tā. To es nekad neesmu redzējusi.

—  Arī tēvu ne?

Mazā Emija papurināja galvu.

—   Nevaru atcerēties.

Kāda sagadīšanās! Ņēmos tūliņ notēlot viņai savu likteni, pastāstīju, ka arī es savu tēvu neesmu redzējis, ka mēs līdz šim dzīvojam divi vien ar savu māmiņu un esam tiķ laimīgi, cik laimīgi vien cilvēki var būt pasaulē, un domājam, ka arī turpmāk nekas mūsu laimi neapēnos; pastāstīju, ka turpat mūsu mājas tuvumā atrodas kapsēta, kur kupla koka pavēnī ir mana tēva kaps, ka dažu labu jauku rītu es aizskrienu turp un klausos, kā koka zaros čivina putni. Izrādījās tomēr, ka starp manu un Emijas likteni ir liela atšķirība. Viņai mātes bija pietrūcis agrāk nekā tēva, un neviens nevarēja arī pateikt, kur atrodas viņas tēva kaps, kā vien tik daudz, ka tas ir kaut kur jūras dibenā.

—   Bez tam vēl tavs tēvs bija džentlmenis un tava māte ir lēdija, — Emija piebilda, lasīdama oļus un gliemežvāciņus, — bet mans tēvs bija zvejnieks un māte — zvejnieka sieva, un tēvocis Dans arī ir zvejnieks.

—  Vai Dans ir misters Pegotijs? — es ievaicājos.

—   Tēvocis Dans ir tur, — Emija atteica, rādīdama uz kuģa māju.

—   To pašu jau arī es domāju. Viņš gan laikam ir ļoti labs, ko?

—   Labs! — Emija iesaucās. — Ja es kādreiz tiktu par bagātu lēdiju, es viņam uzdāvātu debeszilus svārkus ar dimanta pogām, dzeltenas nankina bikses, sarkanu samta vesti un trīsstūrainu cepuri, tad vēl lielu zelta pulksteni, sudraba pīpi un veselu lādi naudas!

Atbildēju, ka misters Pegotijs, bez šaubām, ir visu šo balvu cienīgs. Jāatzīstas, es gan nevarēju iedomāties, ka druknais zvejnieks varētu justies omulīgi šādā ietērpā, 'kādu viņa mazā māsasmeitiņa bija safantazējusi, gribēdama atmaksāt savam labdarim. Visvairāk es brīnījos par to, ko gan viņš darītu ar trīsstūraino cepuri, bet šīs pārdomas es paturēju pie sevis.

Uzskaitīdama visus šos priekšmetus, mazā Emijā bija apstājusies un raudzījās debesis, it kā tie tur atspoguļotos kā burvīga vīzija. Tad mēs atkal gājām tālāk, lasīdami gliemežvākus un oļus.

—  Tu gribētu būt bagāta lēdija? — es ievaicājos.

Emija pašķielēja uz mani, iesmējās un pameta ar galviņu: jā.

—   Ļoti, ļoti gribētu. Mēs visi tad būtu smalki kungi — gan es, gan tēvocis, gan Hems, gan misis Gamidža. Tad mums vairs nebūtu ne vētru jābaidās, nekā. Mums pašiem, es domāju; par nabaga zvejniekiem mēs trīcētu tāpat un palīdzētu ar naudu, kad tiem klātos ļauni.

Tas man šķita ļoti pareizi un tādēļ itin iespējami. Padomājis es uzslavēju Emiju par šiem nodomiem, un, dūšu saņēmusi, viņa kautri ievaicājās:

—  Nu, kā tev šķiet — vai tagad tev nav bail no jūras?

Jūra patlaban dusēja tik mierīga, ka tiešām nevarēja

iedvest ne mazāko baiļu, bet es zināju — vajadzētu tikai parādīties lielākam vilnim, lai es, atcerēdamies Emijas noslīkušos piederīgos, bailēs būtu meties projām pa galvu pa kaklu. Un tomēr es sacīju «nē», piebilzdams: — Nemaz jau neizskatās, ka arī tev no tās būtu tik ļoti bail, kā sacīji, — jo pašlaik, pastaigājoties pa veco koka molu, viņa turējās tam gar pašu maliņu un es baidījos, ka tikai viņa neiekrīt jūrā.

—  Ai nē! Šitā man no tās nemaz nav bail, — mazā Emija iesaucās, — bet es katru reizi pamostos, kad tā bango un šņāc, un trīcu bailēs par tēvoci Danu un Hernu — man tā vien liekas, ka dzirdu, kā viņi sauc palīgā. Lūk, kāpēc es tik ļoti gribētu būt lēdija. Bet šitā man nemaz nav bail. Nevienu drusciņu ar ne! Skaties!

Viņa pameta mani un aiztecēja pa neaptēstu baļķi, kas no mola iestiepās jūrā un karājās neatbalstīts augstu pār dziļo ūdeni.

šī aina tā iespiedusies man atmiņā, ka, bijis es gleznotājs, vēl tagad es spētu to uzburt uz audekla visos sīkumos gluži tā, kā to redzēju todien, — mazā Emija traucas pretī nāvei (kā man likās), raudzīdamās tālu jūrā ar skatienu, ko nemūžam neesmu varējis aizmirst.

Vieglā, drosmīgā, spārnotā mazā būtne atlidoja atkal pie manis sveika un vesela, un drīz man bija vai jāsmejas par savu uztraukumu un izbaiļu kliedzienu, kas bija izskanējis velti, jo tuvumā nebija neviena, kas to būtu varējis dzirdēt. Vēlāk es daudzkārt esmu pārdomājis, vai starp dzīves noslēpumainajām iespējām nevarētu būt ari tāda, ka šī bērna pēkšņā pārgalvība un bezprātīgais, tālē vērstais skatiens pauda tieksmi mesties briesmās, pauda kārdinājumu traukties pie mirušā tēva un ar viņa atļauju pārraut savu dzīves pavedienu jau to pašu dienu. Esmu dažbrīd prātojis — ja toreiz viņas nākamā dzīve uz mirkli būtu pavērusies manu acu priekšā, pavērusies tā, ka bērna prāts to spētu saprast, un ja glābt viņu būtu spējusi tikai mana roka, — vai man būtu vajadzējis to sniegt? Ir bijis laiks — es nesaku, ka sevišķi ilgs, tomēr ir bijis, — kad es sev vaicāju: vai pašas mazās Emijas dēļ nebūtu bijis labāk, ja torīt manu acu priekšā viļņi būtu sakļāvušies pār viņas galvu? — un atbildēju: «Jā, daudz labāk.»

Šādas pārdomas var likties priekšlaicīgas. Varbūt esmu izteicis tās par agru. Bet lai nu paliek.

Mēs vēl ilgi klaiņojām un uzlasījām visu, kas vien likās ievērības vērts. Dažas krastā izskalotas jūraszvaigznes mēs rūpīgi ielaidām atpakaļ ūdenī; par maz pazīstu šo dzīvnieku sugu, lai varētu spriest, vai par šādu rīcību tās bija mums pateicīgas vai nebija. Pēdīgi devāmies mājup uz mistera Pegotija kuģi. Apstājāmies vēl brīdi nojumē pie vēžiem, lai apmainītos ar nevainīgu skūpstu, un tad spirgti un starojoši steidzāmies iekšā, kur brokastis jau gaidīja.

— Kā divi jauni plukšķi! — misters Pegotijs iesaucās. Zināju, ka vietējo valodā tas nozīmē — divi jauni strazdulēni, un uzņēmu to kā komplimentu.

Protams, es biju iemīlējies Emijā. Esmu pārliecināts — es mīlēju šo mazo drostaliņu tikpat patiesi, tikpat maigi, varbūt ar lielāku apskaidrību un nesavtību nekā citkārt vēlākos gados. Manā iztēlē šis zilacainais zemes bērns pārvērtās apgarotā debesu būtnē. Ja piepeši kādā saulainā rītā viņa saplivinātu spārnus un manu acu priekšā paceltos mākoņos, es laikam nebūtu bijis sevišķi pārsteigts.

Stundām ilgi mēs kā īsti iemīlējušies klaiņojām pa tuksnesīgo Jārmutas piekrasti. Rotaļīgā trauksmē dienas lidoja mums pāri, it kā Laiks vēl būtu tāds pats maziņš, neizaudzis kā mēs, kam prātā tikai spēles un rotaļas. Es i atzipos Emijai, ka dievinu viņu, un nozvērējos viņas acu ' priekšā nodurties ar zobenu, ja viņa mani nemīlētu. Viņa teica, ka mīlot, un es nešaubos, ka tā bija.

Ne atšķirīgais sabiedriskais stāvoklis, ne bērnība, ne ari kādi citi šķēršļi mūsu ceļā nebiedēja ne mani, ne mazo

P.miju, jo mums nebija nākotnes. Mums nerūpēja, vai kļūsim vecāki vai jaunāki. Misis Gamidža un Pegotija nevarēja vien nopriecāties par mums, kad mēs vakaros mīlīgi sānu pie sāna sēdējām uz savas lādites. «Nu paskat tik, vai viņi nav skaisti!» tās čukstēja viena otrai. Ari misters Pegotijs uzsmaidīja mums caur savas pīpes dūmiem, un Hems augus vakarus cita nekā nedarīja kā ņirdza zobus. Man šķiet, viņi priecājās par mums kā par kādu skaistu rotaļlietu, varbūt Kolizeja modeli miniatūrā.

Drīz vien es dabūju pārliecināties, ka misis Gamidža ne vienmēr izturas laipni, kā to varētu gan domāt, zinot, kādos apstākļos misters Pegotijs viņu šajā mājā uzņēmis. Viņa bija īdzīga, neapmierināta un bieži vien gaudās un pūta vairāk, nekā tas varētu būt patīkami pārējiem, turklāt vēl dzīvojot tik šaurā saspiestībā. No sirds viņai jutu līdzi, bet bija brīži, kad man būtu labāk paticis, ja viņai būtu bijis savs atsevišķs, ērts dzīvoklītis, kur patverties, kamēr uzlabojas otna.

Misters Pegotijs šad tad mēdza iegriezties krodziņā «Vēlīgs prāts». Man tas atklājās otrajā vai trešajā vakarā pēc mūsu ierašanās; mistera Pegotija nebija mājās, un tā ap astoņiem deviņiem misis Gamidža vairākas reizes pameta pa bažīgam skatienam holandiešu pulkstenī un noteica, ka nu jau šis atkal esot tur un, galvenais, viņa jau no paša rīta paredzējusi, ka tā būšot.

Visu to dienu misis Gamidža bija sliktā omā un jau priekšpusdienā, kad pavards sāka dūmot, nevarēja vairs savaldīties un sāka raudāt.

—  Ak, es, atstātā, visu pamestā dieva radība! — viņa gaudās. — Visi to vien tīko, kā man aizriebt!

—  Gan jau viss būs atkal labi, — Pegotija sacīja, — mums jau tas tāpat ķeras pie sirds!

—  Es izjūtu to stiprāk nekā citi! — misis Gamidža atteica.

Diena bija ļoti auksta, un griezīgs vējš svilpoja gar pakšķiem. Pavarda iegorīte, kur mēdza sēdēt misis Gamidža, man šķita vissiltākais, vismīlīgākais stūrītis šajā istabā un viņas krēsls — visērtākais sēdeklis, bet misis Gamidžai todien nekas nebija pa prātam. Nemitīgi viņa žēlojās par aukstumu, kas lienot viņai gar muguru un «drebinot kaulus». Pēdīgi viņa atkal izplūda asarās, sūrodamās par savu likteni, par to, kāda viņa «atstāta un visu pamesta dieva radība», ka visi to vien tīkojot, kā viņai aizriebt.

—  Ir jau šodien salts, kas tiesa, tas tiesa, — Pegotija piebilda. — Tas jau katram jūtams.

—   Es to jūtu stiprāk par citieml — misis Gamidža apgalvoja.

Tas pats negals atkal pie pusdienu galda, kur viņu apkalpoja tūliņ pēc manis (man kā viesim pasniedza pirmajam). Zivis bija sīkas, asakainas, kartupeļi piedeguši. Mēs visi atzinām, ka sajūtam šos maltītes trūkumus, bet misis Gamidža apgalvoja, ka vjņa tos sajūtot stiprāk nekā mēs, un pirmītējā raudu dziesma atsākās vēl sūrāka.

Kad beidzot ap pulksten deviņiem pārnāca misters Pegotijs, grūtdiene misis Gamidža adīja, ierāvusies savā kaktā galīgi nomākta un sagrauzta; mana Pegotija strādāja jautru vaigu; Hems lāpīja lielos ūdenszābakus, un es, sēdēdams blakus mazajai Emijai, kaut ko lasīju viņiem visiem priekšā. Misis Gamidža kopš tējas dzeršanas nebija ne acu pacēlusi, ne vārda bildusi un tikai reizi pa reizei smagi nopūtās.

—   Nu, draugi, — misters Pegotijs teica apsēzdamies, — kā tad nu jums visiem labi sviežas?

Mēs katrs kaut ko atteicām vai vismaz uzsmaidījām viņam, tikai misis Gamidža nogrozīja galvu, nepārtraukdama adīšanu.

—   Kas tad nu atkal lēcies? — misters Pegotijs apvaicājās, sasizdams plaukstas. — Sapurinies, sapurinies, večukiņ!

Nekas, likās, nespēja misis Gamidžu uzmundrināt. Viņa izvilka no kabatas vecu, melnu zīda mutautiņu un, noslaucījusi acis, nelika vairs to atpakaļ kabatā, lai vajadzības brīdī tas jau būtu pa rokai.

—   Nu, kas tad kaiš kundzei? — misters Pegotijsvēlreiz apvaicājās.

—   Nekas! — misis Gamidža atcirta. — Tu laikam nāc no «Vēlīgā prāta», Daniel?

—   Nu jā, es pasēdēju tur kādu stundiņu — un tad? — misters Pegotijs atteica.

—  Nekas, mani tikai kremt tas, ka es tevi tur dzenu, — misis Gamidža sacīja.

—   Tu dzen? Man nevajag dzīšanu, — labsirdīgi iesmējās„misters Pegotijs. — Ko tādu piedzīsi, kas pats tik

' labprāt iet!

—  Tik labprāt! — misis Gamidža teica, purinādama galvu un slaucīdama acis. — Jā, jā, ļoti labprāt! Tur jau ir tā nelaime, ka tu manis dēļ tik labprāt ej krogā.

—  Es ejot krogā tevis dēļ? Ko vēl tu neizdomāsi! — norūca misters Pegotijs. — Met nu tādas blēņas no galvas ārā!

—  Jā, jā, tā tas ir! — misis Gamidža tiepās. — Es zinu, kas es esmu. Es zinu, ka esmu nevienam nevajadzīga, visu pamesta dieva radība, neviens mani nevar ciest, es visiem esmu pa kājām. Jā, jāl Man viss ķeras pie sirds vairāk nekā citiem, un es to nevaru noslēpt — tas ir mans posts.

Man gan, tā sēžot un no malas vērojot, likās, ka šis posts citus mājas ļaudis apgrūtina ne mazāk kā pašu misis Gamidžu. Tomēr misters Pegotijs pat nedomāja to viņai atgādināt, bet, uzrunādams viņu no jauna, mudināja «sapurināties».

—  Es neesmu tāda, kāda gribētu būt, — misis Gamidža turpināja. — Ne tuvu tāda! Zinu, kāda es esmu. Manas bēdas padarījušas mani neciešamu. Es netieku vaļā no savām bēdām, un tās mani padara neciešamu. Es gribētu par tām nedomāt, bet nevaru. Es gribētu nocietināt savu sirdi, bet nevaru. Par nastu, par slogu es esmu visiem šai mājā! Nav nekāds brīnums! Ne tavai māsai manis dēļ ir dzīve, ne māsteram Deivijam.

To dzirdot, man sirds vai izkusa līdzjūtībā, un es iebrēcos:

—  Nē, nē, misis Gamidža! Ta nav!

—  Nav jau godīgi, ka citiem manis dēļ jācieš, — misis Gamidža runāja tālāk. — Vai tad citi vainīgi! Iešu labāk patversmē un tur izbeigšu savas dienas. Es esmu pamesta dieva radība, un man neklātos būt citiem par nastu. Labāk jau tad nest vienai savu krustu … projām … savā draudzē… Tā ja, Daniel, iešu labāk patversmē un tur nomiršu, lai tad jums beidzot būtu miers no manis!

Ar šiem vārdiem viņa atstāja mūs un devās uz savu guļamkambari.

Kad viņa aizgāja, misters Pegotijs, kas visu laiku bija klausījies, neizrādīdams nekādu citu jūtu kā vien dziļu līdzjūtību, uzlūkoja mūs un, palocīdams galvu, ar saprotošu izteiksmi sejā nočukstēja:

—  Vienmēr vēl nevar aizmirst savu veco.

Es uzreiz vis neaptvēru, kas tas par veco, pēc kura misis Gamidža nebeidz gausties. Vēlāk Pegotija, likdama mani gulēt, paskaidroja — runa esot par nelaiķi misteru Gamidžu un viņas brālis vienmēr tam ticot, tāpēc ari viņas vaimanas katrreiz tik ļoti aizkustinot brāli.

Brīdi vēlāk, kad misters Pegotijs jau gulēja savā guļamtīkla, es pats savām ausīm vēl dzirdēju, ka viņš Hemam atkārto:

— Nabadzīte, arvien vēl viņa domā par savu veco!

Tā katru reizi, kad misis Gamidža līdzīgā kārtā sāka gausties (tas notika ne vienu reizi vien, kamēr mēs tur ciemojāmies), misters Pegotijs atkārtoja vienu un to pašu, ar to_it kā attaisnodams notiekošo, un katru reizi sirsnīgā līdzjūtībā.

Tā aizritēja divas nedēļas — bez jebkādām pārmaiņām, ja neņem vērā jūras paisuma un bēguma miju. Atkarībā no tās misters Pegotijs vai nu gāja jūrā, vai nāca mājās, tāpat arī viņa brāļadēls. Kad Hems bija brīvs, viņš dažreiz kopā ar mums apstaigāja jūrmalu, izrādīja laivas un kuģus, reizi vai divas pat izvizināja mūs laivā. Nezinu, kāpēc daži gluži nenozīmīgi iespaidi mūsu atmiņā saistās ar kādu zināmu vietu vairāk nekā citi, kaut arī esmu pārliecināts, ka neesmu vienīgais, kas to tā uztver; galvenokārt tas attiecināms uz iespaidiem, kas gūti bērnībā. Es, piemēram, nevaru ne dzirdēt, ne lasīt Jārmutas vārdu, lai manā atmiņā neataustu kāds svētdienas rīts jūrmalā: baznīcas zvani tricina gaisu, mazā Emija sēž, atspiedusies pret manu plecu, Hems garlaikodamies sviež akmentiņus ūdenī, tālu jūrā saule laužas cauri biezajai miglai, un mūsu priekšā kā ēnas iznirst kuģi.

Pienāca beidzot diena, kad vajadzēja posties mājup. Šķiršanos no mistera Pegotija un misis Gamidžas es vēl panesu vīrišķīgi, bet, atstājot mazo Emiju, sirds lūza vai pušu. Roku rokā mēs aizgājām lidz iebraucamai vietai, kur vecais važonis mūs atkal uzņēma savos ratos. Solījos ceļā viņai vēl rakstīt. (So solījumu vēlāk izpildīju — uzrakstīju vēstuli vēl lielākiem burtiem nekā tie, kādiem raksta brīvu dzīvokļu sludinājumus.) Šķiroties mēs abi bijām dziļi sagrauzti. Ja kādreiz dzīvē esmu sajutis sirdī tukšumu, tad tas bija todien.

Jāatzīstas, visā savā prombūtnes laikā par mājām domāju maz vai pat nedomāju nemaz, bet, tiklīdz Jārmuta palika aiz muguras, mana bērna sirdsapziņa pamodās un it kā ar stingru roku norādīja man ceļu mājup, un, jo skunjāk man kļuva ap sirdi, jo dziļāk es sajutu, ka tur ir mana ligzda, tur mana māmiņa — mans draugs un mierinātājs.

Visu ceļu es degu ilgās pēc mājām. Jo tuvāk mēs nācām, jo pazīstamāka kļuva apkārtne, jo karstāk es tvīku mirkļa, kad nokļūsim tur un es metīšos māmiņas skavās. Pegotija. kā par brinumu, nedalījās manā jūsmā, bet centās to vēl apslāpēt (gan ļoti laipni) un vispār izskatījās tāda kā samulsusi un saīgusi.

Tomēr, vai nu viņai patika, vai nepatika, Blanderstonas Krauķiem vajadzēja beidzot parādīties — zirģelis par to gādāja —, un klāt tie arī bija. Cik skaidri to atceros — auksta, pelēka pievakare, nomākušās debesis, kas sola lietu …

Atvērās durvis, un es, priecīgi satraukts, pussmiedamies, pusraudādams lūkojos pēc savas māmiņas. Tā nebija viņa, kas atvēra, bet sveša kalpone.

—  Pegotijl — es vīlies iesaucos. — Vai tad māmiņa vēl nav pārnākusi?

—  Ir jau, ir, Deivij, — Pegotija atsaucās, — ir mājās … Paga drusciņ, Deivij … nesaki neko … paga, es tev kaut ko … kaut ko gribu pateikt.

Smaga un neveikla jau pēc dabas un tagad vēl uztraukusies — Pegotija, rāpdamās ārā no ratiem, jocīgi sapinās pati savos lindrakos, bet es biju pārāk nospiests, pārāk noraizējies, lai viņai to aizrādītu. Izkāpusi viņa paņēma mani pie rokas un, man par lielu brīnumu, ieveda virtuvē un cieši aizvēra durvis.

—  Pegotij! — es iesaucos, pavisam izbijies. — Kas tad noticis?

—  Vai dieniņ! Nekas nav noticis, manu puisīt, — viņa atbildēja, izlikdamās bezrūpīga.

—   Ir gan kas noticis, es zinu, ka ir! Kur mamma?

—   Kur mamma, Deivij? — Pegotija atkārtoja.

—  Jā! Kāpēc viņa nenāca mums uz vārtiem pretī, un kāpēc tu mani ievedi šeit? Ai, Pegotij! — Acis man bija pilnas asaru, es sāku grīļoties un jutu, ka tūlīt gāzīšos.

—  Mīļo, dārgo puisīt! — Pegotija iekliedzās, mani saturēdama. — Kas tev kaiš? Nu, runā tak, manu bērniņ!

—  Nomirusi? Nē, nē, viņa taču nav nomirusi, Pegotij?

Pegotija neparasti skaļā balsī iesaucās: — Nē! — atkrita krēslā, lai atvilktu elpu, un sacīja, ka es viņu tā pārbiedējis, ka viņa palikusi kā bez galvas.

Es cieši apkampu savu aukli, lai viņa sadabūtu atpakaļ galvu, tad nostājos viņai priekšā, satraukti gaidīdams, ko viņa teiks.

—  Redzi, mīlulīt, man vajadzēja tev to jau agrāk pateikt, bet negadījās tāda iekritīga brīža, — Pegotija sacīja. — To izdevību vēl atrastu, bet, jāteic, man nebija dūšas.

—   Nu, saki taču, Pegotij! — es stāju virsū, vēl vairāk nobijies.

—   Deivij… — Pegotija turpināja, trīcošiem pirkstiem raisīdama vaļā cepures lentes. — Kā tev tas patiks? Tev ir tētis.

Es nodrebēju un nobālu. Nezinu, kas un kā, bet kaut kas saistīts ar kapa kopiņu kapsētā, ar miroņu augšāmcelšanos kā baiga vēsina apšalca mani.

—  Jauns tētis, — Pegotija sacīja.

—  Jauns tētis? — es atkārtoju.

Pegotija noelsās, it kā ciets kumoss būtu iesprūdis viņai rīklē, un, pastiepusi roku, sacīja:

—  Nāc, iesim pie viņai

—   Es negribu viņu redzēt.

—   Bet māmiņu?

Es vairs ilgāk netielējos, un mēs devāmies tieši uz lielo viesistabu; tur Pegotija mani atstāja. Vienā pusē kamīnam sēdēja māmiņa, otrā — misters Mērdstons. Māmiņa nometa savu rokdarbu un steigšus piecēlās, bet tā kā bailīgi, man likās.

—   Nu, Klāra, mans draugs, — misters Mērdstons sacīja, — neaizmirsti — savaldīties, vienmēr prast savaldīties! Sveiki, Deivij, — kā klājas?

Es sniedzu viņam roku. Brīdi stāvēju apmulsis, tad piegāju pie māmiņas un noskūpstīju viņu. Viņa arī mani noskūpstīja, viegli papliķēja man pa plecu un nosēdās atkal pie sava darba. Es nespēju uzlūkot ne māmiņu, ne misteru Mērdstonu, jo zināju, ka viņš mūs abus neizlaiž no acīm; piegāju pie loga un raudzījos ārā, kur, zarus noliekuši, saltumā snauda vientuļi krūmi.

Tiklīdz radās izdevība, aizmanījos projām un uzkāpu augšstāvā. Mana vecā, mīļā guļamistaba nepiederēja vairs man. Man bija ierādīts attālāks kambarītis. Devos atkal lejā un raudzījos visapkārt, vai neatradīšu vēl kaut ko, kas būtu tāds, kā to atstāju, — tik pārvērties viss šeit 'izskatījās. Izgāju arī sētā. Drīz vien vajadzēja iet atpakaļ, jo suņu būdā, kas vienmēr bija stāvējusi tukša, tagad mājoja liels suns — tikpat dobju rīkli, tikpat melns kā viņš; mani ieraudzījis, tas ļoti saniknojās un grasījās mesties man virsū.

## IV NODAĻA

Es kritu nežēlastibā.

Ja istaba, kurā bija novietota mana gulta, būtu dzīva būtne, spējīga nodot liecību — diezin kas tagad tajā guļ? — es to šodien piesauktu, lai apliecina, cik smagu sirdi es tovakar tajā iegāju. Visu laiku, kamēr kāpu pa kāpnēm augšup, suns sētā nemitējās riet. Drūmi uzlūkodams savu jauno mītni — tā mani arī uzlūkoja salti un nemīlīgi —, es apsēdos un, sakrustojis savas mazās roķeles, sāku prātot gan šo, gan to.

Par kādām dīvainām lietām tik es nedomāju! Par istabas formu, par spraugām griestos, par tapetēm, par grubu|iem logu rūtīs, kas ārpasauli vērta šķību un greizu, par veco, ļodzīgo mazgājamo galdiņu — tas man likās tāds pats īdzīgs un neapmierināts kā misis Gamidža, kad tā bija aizdomājusies par savu veco. Visu laiku, tā prātodams, es raudāju bez rimas, pats savu asaru cēloņa neapzinādamies, vienīgi — man bija vēsi un prāts noskumis. Pēdīgi savā pamestībā iedomājos, ka esmu neprātīgi iemīlējies mazajā Emijā un ar varu atvests šurp, kur, kā likās, nevienam nebiju vajadzīgs un nevienam nerūpēju ne pusi tik daudz kā mazajai Emijai. Mani sagrāba tāds izmisums, ka es metos gultā, saritinājos uz segas stūra un raudāju, kamēr aizmigu.

Pamodos, izdzirdis kādu sakām:

—  Te jau viņš ir!

Kāda roka atsedza manu sakarsušo galvu. Māmiņa un Pegotija bija ienākušas mani apraudzīt, un viena no viņām bija mani uzrunājusi.

—  Deivij, kas tev kaiš? — māmiņa jautāja.

Man likās |oti savādi, ka viņa tā var vaicāt, un tādēļ teicu: — Nekas. — Atceros, ka apgriezos uz mutes, lai apslēptu savu trīcošo lūpiņu, kas būtu devusi viņai patiesāku atbildi.

—  Deivij! — māmiņa sauca mīļā balsī. — Deivij, manu bērniņ!

Nekādi citi vārdi no viņas mutes nebūtu varējuši mani tā satriekt kā šie divi — «manu bērniņ». Es slēpu savas asaras, ierakdamies ar seju spilvenā, un atstūmu māmiņas roku, kad viņa gribēja pacelt manu galvu.

—  Tie ir jūsu darba augļi, Pegotij, jūs, nekrietnā! — māmiņa sacīja. — Tur nav ne mazāko šaubu. Es brīnos, kā jums sirds ļauj sakūdīt manu pašas bērnu pret mani vai pret to cilvēku, kas man mīļš. Ko jūs ar to gribat panākt?

Nabaga Pegotija pacēla rokas un acis uz augšu un atbildēja it kā pārveidotiem tās lūgšanas vārdiem, kuru es parasti skaitīju pēc pusdienām: — Dievs lai jums piedod, misis Koperfīlda, un lai jums nekad nebūtu jānožēlo tie vārdi, ko jūs nupat sacījātl

—  Te jau cilvēks var prātu zaudēt! — māmiņa iesaucās. — Un tas viss manā medusmēnesī, kad pat niknākajam ienaidniekam vajadzētu mani pažēlot un atļaut man mazliet laimes un prieka! Deivij, tu, nekrietnais zēns! Nežēlīgā, briesmīgā Pegotija! Ak dievs, ak dievs! — māmulīte vaimanāja kā sagražojies bērns, uzlūkodama te vienu, te otru no mums. — Kāda pasaule, ka tev pat tad nav miera, kad jūti vislielākās tiesības uz to!

Es sajutu, ka mani aizskar kāda roka — tūdaļ zināju, ka tā nav ne māmiņas, ne Pegotijas roka, — izslīdēju no gultas un nostājos kājās. Tā bija mistera Mērdstona roka; vēl turēdams to uz mana pleca, viņš teica:

—   Kas te notiek? Klāra, mans draugs, vai tev jau aizmirsies? Stingrību, mana dārgā!

—  Piedod, Edvard, — sacīja mana māmiņa. — Es gribēju uzvesties pareizi, bet man tik smagi ap sirdi…

—   Tiešām? Ne visai patīkami dzirdēt tādu valodu — un jau tik drīz!

—   Es jau arī saku, ka tas ir netaisni, ka man jau tagad tā dara pāri! — māmiņa sūrojās, lūpu uzmetusi. — Nu, saki pats — vai tā nav nežēlība?

Misters Mērdstons pievilka māmiņu sev klāt, iečukstēja kaut ko ausī un noskūpstīja viņu. Kad es redzēju māmiņas galvu noslīgstam uz viņa pleca, viņas rokas apvijarnies tam ap kaklu, es zināju, ka šis cilvēks veidos māmiņas mīksto dabu pēc savas iegribas un patikas, zināju to tikpat labi, kā tagad to zinu, kad tas jau pieredzēts.

—  Ej lejā, mana mīļā! — misters Mērdstons sacīja. — Mēs ar Deividu arī drīz noiesim.

Pavadījis māmiņu ar galvas mājienu un smaidu, viņš pavērsa satumsušu seju pret Pegotiju un sacīja:

—   Klausieties, mīļā, — vai jūs zināt, kā sauc jūsu kundzi?

—  Tik ilgi jau kalpoju pie savas kundzes — kā lai es to nezinātu!

—  Tā ir, — viņš atteica, — bet pirmīt, nākot augšā, man šķita — jūs nosaucāt viņu svešā uzvārdā. Jums gan vajadzēja zināt, ka tagad viņai ir mans uzvārds. Es lūgtu to iegaumēti

Pegotija uzmeta man bažīgu skatienu, pakniksēja un, nebilduši ne vārda, izgāja no istabas, nojauzdama, kā man likās, ka viņas klātbūtne nav vairs vēlama, un neprazdama atrast iemeslu, lai uzkavētos vēl ilgāk. Kad bijām palikuši divi vien, misters Mērdstons pievēra durvis, apsēdās krēslā, nostādīja mani sev priekšā un ieurbās manī ar acīm. Jutu, ka arī manas acis tikpat urbjoši raugās pretī. Kad es atceros, kā toreiz raudzījāmies viens otrā, man liekas, ka atkal dzirdu, kā pukstēja mana izbiedētā sirds.

—  Deivid, — viņš mani uzrunāja caur sakniebtām lūpām, — ja man pagadās niķīgs zirgs vai suns — kā tu domā, ko es ar to daru?

—  Nezinu.

—  Es to situ.

Es jau biju atbildējis aizžņaugtā čukstā, bet tagad es klusēju un jutu, ka man galīgi aptrūkst elpas.

—  Es mizoju to tā, ka tas aiz sāpēm raustās. Es saku pats sev: «So kukaini es pieveikšu.» Lai tas viņam maksātu vai visas asinis, bet es viņu pieveikšu! Kas tev tur uz vaiga?

—  Netīrumi, — es atteicu.

Viņš zināja tikpat labi kā es, ka tās ir asaru pēdas. Bet, ja viņš arī desmit reizes no vietas būtu atkārtojis šo jautājumu un katru pavadījis ar desmit pļaukām, esmu pārliecināts, ka drīzāk mana bērna sirsniņa būtu stājusi pukstēt, nekā es būtu atzinies viņam, ka esmu raudājis.

—  Tu esi diezgan gudrs priekš tāda maza žeņķa, — viņš sacīja ar savu īpatnējo, drūmo smaidu. — Redzu, tu gluži labi saproti mani. Nu, nomazgā, ser, muti, un iesim lejā.

Viņš norādīja man uz mazgājamo galdu, kurā es biju saskatījis līdzību .ar misis Gamidžu, un ar galvas mājienu lika saprast, ka pavēle jāizpilda bez kavēšanās. Man nebija ne mazāko šaubu, arī tagad par to nešaubos, ka toreiz es sveikā neizietu, ja būtu kaut drusciņ vilcinājies.

—   Klāra, mīļā, — viņš sacīja, ievezdams mani aiz rokas viesistabā, kad biju nomazgājies, — ceru, tev nebūs vairs mūsu dēļ jāraizējas, mēs tos jaunības untumiņus drīz izdzīsim, mēs labosimies.

Kas zina. varbūt es tiešām būtu labojies — par svētību visai savai dzīvei —, varbūt viena laipna vārda būtu pieticis toreiz, lai no manis izveidotos cits cilvēks. Viens pamudinošs, pamācošs vārds, līdzjūtība pret manu bērnišķīgo nezināšanu, sirsnīga sagaidīšana mājās, lai es sajustu, ka tās tiešām ir mājas, — un, kas zina, es turpmāk kļūtu paklausīgs nevis ārēji, bet no sirds un naids pret patēvu izvērstos godbijībā. Man šķita, ka māmiņai sāp sirds, redzot mani tādu svešādu, izbiedētu stāvam istabas vidū, vēl skumjāku skatienu viņa pavadīja mani, kad es žagos pie krēsla, lai apsēstos, — grūti laikam viņai bija redzēt, ka manā gaitā vairs nav senās bērna bezbēdības, — bet laipnais vārds nenāca, īstais brīdis tika palaists garām.

Pusdienas ieturējām paši vien, trijatā. Misters Mērdstons, likās, ļoti mīlēja māmiņu — nevaru teikt, ka man viņš tāpēc būtu paticis labāk, — arī māmiņa ļoti mīlēja viņu. No viņu sarunām nopratu, ka turpmāk pie mums dzīvos mistera Mērdstona vecākā māsa un ka šo māsu gaida ierodamies jau to pašu vakaru. Neatceros skaidri, vai tajā pašā vai kādā citā reizē dabūju zināt, ka misters Mērdstons ir kādas Londonas vīntirdzniecības firmas akcionārs (aktīvi viņš gan nevienā uzņēmumā nepiedalījās). Ar šo firmu viņa ģimene bijusi saistīta jau no tēvutēvu laikiem, arī māsa bija akcionāre. Pastāstu to tikai tā — starp citu.

Pēc pusdienām, kad mēs visi trīs sēdējām pie kamīna un es klusībā kalu plānus, kā nokļūt Pegotijas sabiedrībā, nedrīkstēdams tomēr aizlavīties projām aiz bailēm sadusmot mājas saimnieku, pie dārza vārtiem pieturēja kariete, un misters Mērdstons izgāja viesim pretī. Māmiņa sekoja viņam, un es tipināju viņai nopakaļ. Pie istabas durvīm viņa pēkšņi pagriezās, pustumsā apkampa mani, samīļoja, kā to allaž bija darījusi, un iečukstēja ausī, lai es mīlot savu jauno tēvu un esot viņam paklausīgs. To visu viņa darīja steigā, pazagšus, it kā kaut ko aizliegtu, tomēr dziļā sirsnībā. Kad bijām ārā, māmiņa pastiepa roku aiz muguras un saņēma tajā manējo, un mēs panācām misteru Mērdstonu, kas bija apstājies dārzā mūs uzgaidīt. Te māmiņa palaida vaļā manu roķeli un ieķērās viņam elkonī.

Atbraucēja bija mis Mērdstona — drūma izskata lēdija, tumšmate tāpat kā viņas brālis, kuram viņa vispār bija ļoti līdzīga — gan sejā, gan pēc balss; viņas lielās, biezās uzacis gandrīz sanāca kopā virs pamatīgā deguna — tā vien likās, ka daba te bijusi tik izšķērdīga, lai atlīdzinātu viņai par brāļa vaigubārdu, kas mis Mērdstonai kā sievietel nebija piešķirta. Viņa bija atvedusi līdzi divas nepielūdzami cietas, melnas lādes ar vara naglām iekaltiem iniciāļiem uz vāka. Naudu važonim viņa izņēma no tērauda maciņa un šo maciņu pēc tam ieslodzīja cietumā — somā, kas smagā ķēdē karājās viņai pār roku un aizveroties it kā aizcirta zobus. Nekad vēl es nebiju redzējis tik metālisku lēdiju, kāda bija šī mis Mērdstona.

Viņu uzņēma ar visiem cienības un laipnības izrādījumiem, un tikai viesistabā viņa oficiāli nogodāja māmiņu par savu jauno tuvinieci. Tad viņa pameta acis uz mani un apvaicājās:

—  Tas jūsu puišelis, svaine?

Māmiņa to apstiprināja.

—  Vispār runājot, — mis Mērdstona sacīja, — man puikas nepatīk. Nu, kā klājas, puis?

Šādas laipnības iedrošināts, es atbildēju, ka jūtos ļoti labi un ceru, ka viņa jūtas tāpat, bet es to pateicu tik vienaldzīgi, ka mis Mērdstona uz vietas konstatēja:

—  Slikti audzināts!

Izteikusi šo kategorisko spriedumu, mis Mērdstona lūdza, lai mēs viņai parādām viņas istabu — telpu kas no šā brīža iedvesa man bijību un bailes. Tajā stāvēja abas melnās lādes, vienmēr aizvērtas un aizslēgtas; pāris reižu es tur iemetu aci, kad mis Mērdstona bija izgājusi: pār spoguli stingrā, noteiktā kārtībā savirknētas karājās dažnedažādas tērauda ķēdītes un kniedītes, ar kurām viņa izgreznojās, kad gribēja uzcirsties.

Cik nopratu, mis Mērdstona bija atbraukusi uz palikšanu un nemaz netaisījās projām. Jau nākamajā rītā viņa sāka māmiņai «palīdzēt»: augu dienu ņēmās pa pieliekamo kambarīti, pārcilādama priekšmetus no vienas vietas otrā, jaukdama veco kārtību un nodibinādama savu. Jau pašā sākumā es novēroju šādu mis Mērdstonas dīvainību: viņu vajāja aizdomas, ka kalpones slēpj mājās kādu vīrieti. So aizdomu vajāta, viņa reizēm visneparastakaja laikā pārmeklēja ogļu pagrabu un, vērdama vaļā kādu tumšu skapi, ikreiz aizcirta to atkal žigli ciet, laikam pārliecināta, ka nu ir slēpjamo noķērusi.

Kaut arī mis Mērdstonu nekādā ziņā nevarēja raksturot kā vieglu, gaisīgu būtni, tomēr, ja runā par celšanos agri no rīta, viņa bija īsts cīrulis. Viņa bija jau kājās (manuprāt, lai uzokšķerētu paslēpto vīrieti), kad cits neviens vēl nedomāja kustēties. Pēc Pegotijas domām, viņa gulēja ar vienu aci vaļā. Es nu gan tam nevarēju piekrist, jo vēlāk pats to izmēģināju un pārliecinājos, ka tas neiet.

Jau pašā pirmajā rītā pēc atbraukšanas viņa bija augšā reizē ar gaiļiem un ar savu zvanu modināja arī citus. Kad māmiņa nonāca lejā uz brokastīm un grasījās uzliet tēju, mis Mērdstona ieknāba viņai vaigā (tas nozīmēja skūpstu) un sacīja:

—  Mīļā Klāra, jūs zināt — es esmu ieradusies, lai noveltu šīs ikdienas rūpes no jūsu pleciem. Jūs esat pārāk daiļa un bezrūpīga, — (māmiņa nosarka, bet pasmaidīja — acīmredzot šāds raksturojums viņai nebija nepatīkams), — lai noņemtos ar saimniecību, kad to visu varu paveikt es. Un, ja jūs būtu tik laipna, mana mīļā, un atdotu atslēgas man, tad turpmāk visas saimniecības rūpes gultos uz maniem pleciem.

Kopš tā brīža atslēgas pa dienu gulēja cietumā — mis Mērdstonas somiņā, pa nakti — zem viņas spilvena, un māmiņai gar tām nebija vairāk daļas kā man.

Tomēr šādu tik pilnīgu savas autoritātes ignorēšanu māmiņa nevarēja vis paciest gluži bez iebildumiem. Kādu vakaru, kad mis Mērdstona klāstīja brālim savus turpmākos saimniekošanas plānus, kurus viņš atzina par pareiziem, māmiņa pēkšņi sāka raudāt un ieteicās, ka šādās lietās varētu gan arī viņas padomu pavaicāt.

—  Klāra! — asi iesaucās misters Mērdstons. — Es brīnos par tevi!

—  Viegli pateikt — tu brīnies, Edvard, — māmiņa iesaucās, — un tev viegli runāt par stingrību, bet tu pats arī nevarētu to paciest!

Jāpiebilst, ka par stingrību kā cilvēka cēlāko īpašību misters un mis Mērdstoni stāvēja un krita. Nezinu, vai tolaik būtu mācējis pateikt, ja man kāds būtu vaicājis, kā īsti jāsaprot šī «stingrība», bet es tomēr labi nojautu, ka, citiem vārdiem, tā bija tieksme uz tirāniju — īpašība, kāda piemīt tikai uzpūtīgiem, drūmiem, velnišķīgiem radījumiem, kādi bija viņi abi. Tās teorētiskais pamats — kā es šodien sacītu — bija šāds. Misters Mērdstons bija stingrs; neviens stingrībā nedrīkstēja ar viņu sacensties, neviens cits viņa klātbūtnē nedrīkstēja parādīt sevi stingru, katram vajadzēja saplakt viņa stingrības priekšā. Izņēmums bija 'mis Mērdstona. Viņa kā tuva radiniece drīkstēja būt stingra, tomēr mazākā mērā, jo arī viņa bija padotā un apakšniece. Mana māte bija otrs izņēmums. Viņa drīkstēja būt stingra, un viņai vajadzēja būt tādai, bet viņai bija jāpauž abu Mērdstonu stingrība un jāzina, ka pasaulē citas vairs nevar būt.

—  Tas ir joti smagi, — māmiņa sacīja, — ka man pašai savās mājās …

—  Savās mājās? — atkārtoja misters Mērdstons.

—  Klāra!

—  Mūsu pašu mājās, es domāju, — māmiņa pārlaboja, acīm redzami satrūkusies, — tev vajadzēja gan saprast, kā es to domāju. Edvard … tas ir ļoti smagi, ja es tavās mājās neko vairs nedrīkstu zināt par mājsaimniecību. Es taču saimniekoju tīri labi, kad vēl nebijām precējušies. Vari pavaicāt Pegotijai! — māmiņa raudādama turpināja.

—   Lai apliecina — vai es netiku galā gluži labi, kad neviens nejaucās manā darbā?

—  Edvard, — sacīja mis Mērdstona, — man pietiek! Rīt es braucu projām.

—  Džeina Mērdstona! — sacīja viņas brālis. — Paliec klusu! Kā gan tu iedrošinies jaukties vidū, pazīdama manu raksturu?

—  Ticiet man, es negribu, lai kāds brauc projām! — māmiņa turpināja, pavisam izmisusi, izplūzdama asarās.

—  Es būšu ļoti nelaimīga un satriekta, ja tā notiks… Es neprasu daudz… Gribētu tikai, lai man arī vienu otru reizi ļautu runāt līdzi… Esmu ļoti pateicīga, ja kāds man palīdz, es tikai gribētu, lai šad tad ar mani arī aprunājas … Man liekas, reiz tev patika, ka esmu vēl bērnišķīga, naiva meitene, Edvard, — jā, jā, atceries, tu pats tā teici, — bet tagad tu laikam nevari to vairs ciest, tu esi tik bargs!

—  Edvard! — mis Mērdstona vēlreiz iejaucās. — Es tev saku — man pietiek! Rīt es braucu projām.

—  Džeina Mērdstona! — nodārdināja misters Mērdstons. — Vai tu reiz klusēsi! Kā tu iedrošinies!

Mis Mērdstona atbrīvoja no ieslodzījuma savu mutautu un pielika to pie acīm.

—   Klāra, — misters Mērdstons turpināja, uzlūkodams māmiņu, — tu pārsteidz mani! Man jābrīnās par tevi! Jā, es zināmā mērā priecājos, apprecēdams nepiedzīvojušu, naivu meiteni, jo cerēju no tās izveidot sievu ar pienācīgi stingru un noteiktu raksturu. Bet ja nu Džeina Mērdstona tik labprāt sniedz man palīdzīgu roku un tikai manis dēļ uzņemas, ja tā varētu sacīt, manas saimniecības vadīšanu, un ja nu tad vēl viņai jāatduras pret tādu nepateicību.,.

— Ai nē, nē, Edvard! — māmiņa iekliedzās. — Lūdzams, nepārmet man nepateicību! Nudien es neesmu tāda! Neviens to vēl par mani nav teicis. Man daudz trūkumu, bet nepateicīga es neesmu. Neesi netaisns pret mani, mīļais!

—  Ja Džeinai Mērdstonai, es saku, — viņš turpināja, nogaidījis, kamēr māmiņa apklust, — jāatduras pret tādu nepateicību, arī manas jūtas atsalst, tās ir mainījušās.

—   Mīļais draugs, nerunā tāL — māmiņa lūdzās gluži izmisusi. — Edvard, nerunā tā! Es nespēju to klausīties! Lai kāda esmu, es tomēr neesmu cietsirdīga un nejūtīga! Nudien neesmu! Pajautā Pegotijai, arī viņa apliecinās, ka es neesmu tāda!

—   Nevelc nu to raudu dziesmu garumā, Klāra, tādai mīkstčaulībai manās acīs nav nozīmes, — atbildēja misters Mērdstons. — Tu jau esi gluži bez elpas.

—   Salabsim, mīļais, un būsim atkal draugi! — māmiņa lūdzās. — Es nespēju panest tādu aukstumu un bardzību. Man ļoti žēl, ka tā iznācis. Man ir daudz visādu kļūdu un trūkumu, es zinu to, un es priecājos, Edvard, ka tu ar savu stingro raksturu gribi veidot arī manējo. Džeina, es esmu ar visu mierā, tikai nebrauciet projām — es to neizturēšu … — Un māmiņai aizrāvās balss.

—   Džeina Mērdstona, — misters Mērdstons uzrunāja māsu, — tu zini, ka strīdi mūsu starpā nav parasti. Es neesmu atbildīgs par to, kas šovakar te notika. Citi mani uz to piespieda. Arī tu neesi vainīga — arī tevi citi piespieda. Mēģināsim abi to aizmirst. Un, tā kā šādās scēnās bērniem nepavisam neklājas noraudzīties, — viņš piemetināja pēc tik augstsirdīgiem vārdiem, — Dcivid, ej gulēt!

Es tik tikko atradu durvis, jo asaras man aizmigloja acis. Kā man bija žēl nabaga māmiņas! Tomēr es uztaustīju ceļu un tāpat pa tumsu uzkāpu savā guļamistabā, nevarēdams saņemties pat aiziet pie Pegotijas, lai novēlētu viņai labunakti vai paņemtu sveci. Pēc kādas stundas vai vēlāk, kad viņa pati uznāca mani apraudzīt, es pamodos, un viņa pastāstīja man, ka māmiņa aizgājusi gulēt pavisam satriekta un misters Mērdstons ar māsu palikuši viesistabā divi vien.

Otrā rītā es nonācu lejā agrāk nekā parasti un, izdzirdis māmiņas balsi, paliku aiz durvīm stāvot. Dziļā nopietnībā un pazemībā māmiņa izlūdzās no mis Mērdstonas piedošanu, un šī augstsirdīgā lēdija visžēlīgi arī piedeva, un miers nu bija noslēgts. Nekad vairs pēc tam netiku dzirdējis, ka māmiņa būtu vēl kādreiz uzdrošinājusies izteikt savas domas kādā jautājumā, neaprunājusies armisMērdstonu vai pilnīgi droši nenoskaidrojusi viņas viedokli. Un katru reizi, kad mis Mērdstona sapīka (uz to viņai bija nosliece) un grasījās vērt vaļā savu somu, it kā lai atdotu atslēgas, māmiņa uztraucās līdz neprātam.

Drūmums kā ļauna slimība bija iezīdies Mērdstonu asinīs un aptumšoja pat viņu reliģiskās jūtas, kas izpaudās bargumā un nežēlībā. Arī tas, manuprāt, izskaidrojams ar mistera Mērdstona stingrību — tā nepieļāva, ka par saviem nodarījumiem kāds nesaņemtu visbargāko sodu. Lai nu būtu kā būdams, bet to gan atceros, kādām drūmām sejām mēs visi gājām uz baznīcu un kā pārvērtusies šķita pati baznīca. Atkal drausmīga svētdiena klāt, un mani pirmo iestumj mūsu agrākajā solā kā gūstekni, kas sardzes pavadībā atvests uz cietumnieku dievkalpojumu. Atkal mis Mērdstona savā melnajā samta tērpā, kas atgādina zārka pārklāju, nosēžas man blakus, tad māmiņa, tad viņas vīrs. Pegotijas vairs nav ar mums kā vecos laikos. Atkal es dzirdu, kā mis Mērdstona murmina atbildes liturģijā, cik izteiksmīgi un ar kādu negantu baudu viņa izrunā visus tos briesmīgos vārdus, kādi sastopami svētajos rakstos! Atkal es redzu, kā, izrunājot «nožēlojamie grēcinieki», viņas melnās acis slīd pār baznīcēniem, it kā nu beidzot tie būtu nosaukti īstajā vārdā. Atkal es uzmetu pa retam skatienam māmiņai — tā tik tikko kustināja lūpas, bet abi blakussēdētāji ducina viņai ausīs kā tāli pērkoni. Atkal es šaubos, pēkšņu baiļu pārņemts, vai tiešām varētu tā būt, ka mūsu vecais, labais mācītājs melo, bet taisnība ir misteram un mis Mērdstoniem — ka visi eņģeļi debesīs ir dusmības eņģeļi, kas posta un soda. Un atkal, ja man pakustas kāds pirkstiņš vai sejas muskulis, mis Mērdstona grūž man savu lūgšanu grāmatu sānos ar tādu sparu, ka sāns iesāpas.

Jā, un atkal, kad mēs ejam mājup, es redzu, kā daži kaimiņi noraugās māmiņā un manī un sačukstas. Atkal, kad viņi visi trīs iet roku rokā un es viens pats tipinu nopakaļ, es uztveru tos pašus garāmgājēju skatienus, kas pavada māmiņu, un brīnos sevī: vai tiešām māmiņas gaitā vairs nav senā viegluma, vai tiešām viņas jautrība, kas Vērta viņas seju tik daiļu, jau zudusi uz laikiem? Un atkal es domāju — vai kāds no šiem kaimiņiem atceras arī, kā agrāk mēs nācām no baznīcas mājās — viņa un es? Un tā visušo drausmo, drūmo dienu man jānokaujas ar tādām uzmācīgām domām.

Reiz tika runāts, ka mani vajadzētu nodot skola — pansionātā. Tas bija Mērdstonu ierosinājums, un māmiņa, bez šaubām, tam piekrita. Pagaidām tomēr viss palika pa vecam un es mācījos mājās.

Vai es kādreiz spēšu aizmirst šīs mācības! Vārda pēc tās vadīja māmiņa, bet īstie vadītāji bija misters Mērdstons ar māsu — tie sēdēja klāt visās stundās un izmantoja tās, lai savukārt mācītu māmiņai sasodīto stingrību, kas izvērtās par mūsu abu dzīves lāstu. Esmu pārliecināts, ka tikai šajā nolūkā viņi paturēja mani vēl mājās. Man bija viegla galva, un man ari bija paticis mācīties, kad dzīvojām ar māmiņu paši vien. Neskaidri vēl atceros, kā izmācījos ābeci, viņai klēpī sēdēdams. Līdz šai baltai dienai nevaru vienaldzīgi uzlūkot ābeci — visi melnie, treknie burti šķiet tādi dīvaini un neparasti un mīlīgie, apaļie 0, Q un S nostājas manā priekšā gluži kā tolaik. Sīs atmiņas nerada pretīgumu un riebumu. Gluži otrādi — kā pa ziediem kaisītu taku es nostaigāju no ābeces līdz krokodilu grāmatai, un visā šajā ceļā pavadīja māmiņas sirsnība un mīlīgā balss. Taču šīs svinīgās mācību stundas, kas stājās agrāko vietā, es atceros kā nāvējošu triecienu savam sirdsmieram, kā mokošu, smagu ikdienas slogu. Stundu bija ļoti daudz, tās bija garas, ļoti grūtas, dažas manam prātam pat pilnīgi nepieejamas — mani tās pilnīgi apdullināja un, domāju, māmiņu tāpat.

Mēģināšu parādīt, kā mūsu mācības noritēja. Atsauksim atmiņā kādu ritu.

Pēc brokastīm es ar grāmatām, burtnīcu un tāfeli ieeju lielajā viesistabā. Māmiņa jau sēž pie sava rakstāmgalda un gaida mani, bet daudz nepacietīgāk mani gaida misters Mērdstons savā atzveltnes krēslā pie loga (viņš gan izliekas lasām kādu grāmatu), kā arī mis Mērdstona, kura sēž turpat blakus māmiņai un ver tērauda krelles diedziņā. Jau uzskatot vien šos divus, man kļūst nelabi, es jūtu, ka visi vārdi, kurus ar mokām esmu iekalis galvā, izbirst, pazūd — kas viņu zina, kur. Interesanti gan — kur tie varēja.palikt?

Es sniedzu māmiņai grāmatu, kura pirmā pagadās. Varbūt tā ir gramatika, varbūt vēsture vai ģeogrāfija. Sniegdams pametu vēl pēdējo izmisušo slīcēja skatienu atvērtajā lappusē un laižu rikšiem uz priekšu, kamēr vēl lasītais svaigā atmiņā. Pie viena vārda es aizmetos — misters Mērdstons paceļ galvu; aizmetos pie otra vārda — paceļ galvu mis Mērdstona. Es nosarkstu un sapinos pusducī vārdu, un pēdīgi apklustu. Māmiņa droši vien parādītu man grāmatu, ja vien drīkstējusi, bet viņa nedrīkst un tikai žēli nosaka:

—  Ai, Deivij, Deivij!

—   Klausies, Klāra, — misters Mērdstons metas vidū, — ievēro stingrību ar zēnu! Kas tā par īdēšanu: «Ai, Deivij, Deivij!» Tā ir bērnišķība! Viens no diviem — vai nu viņš ir sagatavojis stundu, vai nav.

—   Viņš nav sagatavojis! — mis Mērdstona draudīgi nosaka.

—  Jā, man arī liekas, ka viņš nav vēl labi iemācījies, — saka māmiņa.

—   Redziet nu, Klāra! Dodiet viņam grāmatu atpakaļ, lai iet un iemācās! — bargi ieteic mis Mērdstona.

—   Jā, protams, — māmiņa piekrīt, — to es arī domāju darīt, mīļā Džeina. Nu, Deivij, pamēģini vēl, neesi tāds muļķītis!

Es izpildu māmiņas piekodinājuma pirmo pusi, tas ir, atkārtoju vēlreiz visu, bet ar otro pusi netieku galā — muļķis kā bijis, tā palieku. Otrā pārbaudē es noskrēju no ceļa jau tur, kur pirmāk gāja vēl bez stomīšanās, apstājos un pūlos atcerēties. Bet es nespēju domāt par stundu. Man jāprāto, cik jardu mežģīņu izlietots mis Mērdstonas cepurītei vai cik varētu maksāt tādi rītasvārki kā misteram Mērdstonam, un jāatrisina vēl dažnedažādas citas smieklīgas problēmas, gar kurām man nav un nevar būt nekādas daļas. Misters Mērdstons nepacietīgi sakustas — to es jau sen esmu gaidījis —, mis Mērdstona dara to pašu. Māmiņa uzmet tiem mulsu skatienu, aizver grāmatu un noliek pie malas kā parādzīmi, kas man jāizpērk, kad citi uzdevumi būs atbildēti.

Drīz vien tādu parādzīmju sakrājas vesela kaudze, tā aug kā sniega pika. Jo lielāka tā pieaug, jo stulbāks es kļūstu. Stāvoklis kļūst bezcerīgs, un es jūtu, ka stiegu tādā nejēdzību purvā, no kura izkļūšanas vairs nav, un atmetu visam ar roku, pakļaudamies liktenim. Izmisuma pilnie skatieni, kādiem mēs apmaināmies ar māmiņu, kad sapinos savās atbildēs, ir nudien traģiski. Tomēr briesmīgākais mirklis šajās nelaimīgajās stundās pienāk tad, kad māmiņa (domādama, ka viņu neviens nenovēro) mēģina man — tikai lūpas kustinādama — pateikt priekšā. Tajā pašā mirklī mis Mērdstona, kura visu laiku tikai to vien gaidījusi, dobjā, brīdinošā balsi iesaucas:

—   Klāra!

Mamiņa sadreb, piesarkst un vainīgi pasmaida. Misters Mērdstons pieceļas no sava krēsla, paņem grāmatu, sviež to man sejā vai sapliķē ausis un, sagrābis mani aiz pleciem, izgrūž pa durvīm.

Ja arī stunda kādreiz noiet gludi, ļaunākais vēl priekšā: man jāatrisina uzdevums, kurā darīšana ar briesmīgiem skaitļiem. Uzdevumu sastādījis misters Mērdstons speciāli man, pats viņš to nodiktē, un tas skan tā: «Ja es aizietu uz piena veikalu un pret tūlītēju samaksu nopirktu piecus tūkstošus Glosteras dubultsieru par četrarpus pensiem gabalā…» Manu, ka mis Mērdstona nevar vien klusībā nopriecāties. Es svīstu ap šiem sieriem, netikdams nekādā galā, ne skaidrībā līdz pat pusdienas laikam, kad esmu jau pārvērties par īstu mulatu, jo no biežās tāfeles slaucīšanas visas manas poras piesūkušās ar netīrumiem. Lai būtu spēks tālākai cīņai ar sieriem, man iedod gabaliņu maizes. Dienas negods samaitā man arī visu pārējo — vakara daļu.

Tagad, pēc tik ilgiem gadiem, man liekas, ka tikai šādā veidā noritēja manas nelaimīgās mājas mācību stundas. Man būtu gājis tīri labi, ja nebijis šo Mērdstonu — viņu klātbūtnē es jutos kā jauns, vārgs putnēns, kam uzglūn divas čūskas. Pat tādās reizēs, kad rīta stunda pagāja ar godu, neko daudz nebiju ieguvis — tikai pusdienas maltīti —, jo mis Mērdstona nevarēja ciest, ka slaistos bez darba, un, ja es biju tik neuzmanīgs un savos brīvajos brīžos nepaslēpos no viņas acs, viņa tūdaļ pievērsa man sava brāļa uzmanību, sacīdama:

—   Klāra, dārgā, darbs ir krietnākais tikums, — liec taču puikam ko darīt!

Un tūlīt mani atkal piesēdināja pie kāda uzdevuma. Parotaļāties ar citiem sava vecuma bērniem man gadījās reti, jo, pēc Mērdstonu drūmās teorijas, visi bērni bija odžu bars, kas cits citu saindē (kaut arī reiz bija bērns, kas sēdēja starp mācekļiem).

Dabiski — šāda apiešanās panāca to, ka sešos vai varbūt vairāk mēnešos no manis izvērtās īdzīgs, kūtrs, stūrgalvīgs zēns, un to savukārt vēl veicināja pārliecība, ka mani tīšām cenšas atraut un atsvešināt no mātes. Kas zina, līdz kādai stulbuma pakāpei es nonāktu, ja negadijies gluži nejaušs glābiņš.

Tas bija tā. Mans tēvs bija atstājis nelielu bibliotēku — tā glabājās mazajā augšas istabiņā blakus manējai, kur man bija jo ērta iekļūšana un kur cits neviens nekad acu nerādīja. No šās mazās svētnīcas pie manis nāca sērst Roderiks Rendoms, Perigrīns Pikls, Hamfrijs Klinkers, Toms Džonss, Veikfīldas vikārs, dons Kihots, 2ils Blazs un Robinsons Kruzo. Tie un vēl «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas* un «Varoņteikas» uzturēja dzīvu manu fantāziju un ļāva man cerēt, ka ārpus šaurā loka, kurā es mitinos, ir vēl cita pasaule; tie nenodarīja man neko ļaunu, jo ļaunumu, kas dažā no šīm grāmatām varbūt slēpās, es nepratu saskatīt. Vēl tagad brīnos, pa kuru laiku esmu paspējis visas šīs grāmatas izlasīt, jo vienmēr taču man bija jānoņemas un jālauzās ar sarežģītākiem jautājumiem. Gluži dīvainā kārtā es atradu mierinājumu savās sīkajās bēdās (man tās bija lielas diezgan), iztēlodamies sevi iemīļoto varoņu vietā un visiem nekrietnajiem piešķirdams mistera Mērdstona vai mis Mērdstonas seju. Pats es veselu nedēļu sabiju Toma Džonsa lomā (tas bija gluži nekaitīgs bērna iztēles Toms Džonss), un veselu mēnesi es nesu savā sirdi Roderika Rendoma tēlu.* Kā izsalcis es metos uz dažiem ceļojumu aprakstiem — esmu aizmirsis, kas tie īsti bija par aprakstiem, — un diendienā apceļoju savu tuvāko apkaimi, apbruņojies ar vecu zābaku liesti, — Britānijas karaliskās, flotes kapteinis Nezinkāds, kurš cīnās ar veselu baru mežoņu, apņēmies savu dzīvību atdot par dārgu cenu. Kapteinis nezaudēja savu cieņu, ja arī vienu otru reizi «Latīņu gramatika» dancoja gar viņa ausīm. Tas nekas, ja es apraudājos, — kapteinis palika kapteinis un varonis, par spīti visu pasaules valodu — dzīvo un mirušo — gramatikām.

Tēva bibliotēka tagad ilgam laikam bija mans vienīgais prieks. Kad vien es par to iedomāju, man atmiņā ataust kāda jauka vasaras novakare: zēni rotaļājas baznīcas pagalmā, bet es sēžu uz savas gultas malas un tikai lasu un lasu. Katrs šķūnītis tuvumā, katrs baznīcas akmens, katra zemes pēda kapsētā uzbūra manā priekšā veselas ainas un skatus no izlasītā. Es redzēju, kā Toms Paipss rāpjas mūsu baznīcas tornī, kā Streps ar paunu uz muguras atspiežas pret dārza vārtiņiem, lai atpūstos, un skaidri zināju, ka komodors Tranjons* un misters Pikls* nodibinājuši savu klubu mūsu ciemata krodziņa.

Lasītājs tagad sapratis tikpat labi kā es pats, kāds es biju, kad mana jaunā dzīvīte bija aizritējusi līdz tai vietai, kur patlaban atkal esmu apstājies.

Kādu rītu, kad es, kā parasti, ar grāmatām ienācu mazajā viesistabā, māmiņa mani saņēma izbiedētām acīm; mis Mērdstona sēdēja kā pati stingrība, un misters Mērdstons nopūlējās, mēģinādams kaut ko piesiet niedres galā — tā bija šmauga, lunkana niedre, kuru, man ienākot, viņš izšmiukstināja gaisā kā pātagu.

—  Es jau tev teicu, Klāra, — misters Mērdstons sacīja, — ka arī es esmu krietni pērts.

—  Kas tiesa, tas tiesa, — mis Mērdstona apstiprināja.

—  Ticu jau, mīļa Džeina, — drebošā, skumjā balstiņā atbildēja māmiņa, — bet vai jums liekas, ka tas… tas nāca Edvardam par labu?

—  Un tu domā, tas nāca viņam par ļaunu, Klāra? — īgni ievaicājās misters Mērdstons.

—  Tikai par labu, — māsa apstiprināja.

—  Var jau būt, mīļā Džeina, — māmiņa noteica un vairs nerunāja.

Es sāku nojaust, ka šī saruna kaut kādā veidā skar mani, jo mistera Mērdstona acis zibeņus vien meta uz manu pusi,

—   Nu, Deivid, puis, — viņš sacīja, un atkal es sastapos ar viņa zibeņmetējiem, — šodien tev jābūt uzmanīgākam nekā citām reizēm. — Vēl pāris reižu niedre šmuikstēdama izmeta līkumu gaisā. Ievingrinājis roku, viņš nolika niedri sev blakām un, uzmetis man zīmīgu skatienu, paņēma grāmatu.

Kā gan es varēju justies, ja jau pašā sākumā biju dabūjis tādu aukstu dušu! Es jutu, ka ne vien atsevišķi vārdi vai rindiņas, bet veselas lappuses izgaist; gan mēģināju tās ķert un aizturēt, bet likās, tās bija uzāvušas slidas, ja tā var izteikties, un traucās prom tādā ātrumā, ka ne domas vairs saķert.

Sākums bija bēdīgs, bet turpinājums vēl ļaunāks. Es biju iegājis istabā drošiem soļiem, domādams šoreiz paspīdēt, jo biju labāk nekā citkārt izmācījies savus uzdevumus, tomēr iznāca pavisam otrādi. Grāmata gūlās uz , grāmatas, un parādu kaudze auga augumā. Mis Mērdstona visu laiku nenovērsa no mums savu stingro skatienu. Un, kad mēs nonācām līdz pazīstamajiem piectūkstoš sieriem (cik, atceros, šoreiz tie bija apmainīti pret rīkstēm), māmiņa sāka raudāt.

—  Klāra! — Mis Mērdstona iesaucās kā brīdinādama.

—  Man šķiet, mīļā Džeina, es neesmu gluži vesela, — māmiņa šņukstēja.

Redzēju, ka misters Mērdstons svinīgi pamāj māsai un, paņēmis rīksti, pieceļas.

—   Mums jāsaprot, Džeina, ka Klāra vēl nav tā norūdījusies stingrībā, lai mierīgi panestu tās mokas un uztraukumu, ko Deivids viņai šodien sagādājis, — viņš sacīja. — Tur jau jābūt stoiķim. Klāra ir krietni pieņēmusies stingrībā, stipri vien progresējusi, bet tik daudz no viņas prasīt mēs diez vai drīkstam. Deivid, puis, mēs nu uziesim augšā.

Kad viņš stūma mani ārā pa durvīm, māmiņa paskrējās mums pakaļ. Mis Mērdstona iesaucās:

—   Klāra! Vai jums nemaz vairs jēgas nav? — un aizturēja viņu. Māmiņa aizklāja ar rokām ausis un palika raudādama.

Lēni un svinīgi viņš uzvadīja mani augšā — esmu pārliecināts, ka šī ceremoniālā eksekūcijas priekšspēle sagādāja viņam baudu, — un, kad bijām jau manā istabiņā, pēkšņi sagrāba manu galvu un iespieda sev padusē.

—  Mister Mērdston! Ser! — es iekliedzos. — Laidiet! Lūdzu, nesitiet mani! Es centos, es mācījos, bet es nevaru atbildēt, kad jūs un mis Mērdstona sēžat klāt. Patiešām nevaru!

—  Ak nevari, Deivid? Tiešām? Nu, to mēs pārbaudīsim.

Viņš turēja manu galvu kā stangās, bet es kaut kā izlocījos un aizkavēju viņu uz brīdi, lūgdamies, lai mani nesit. Tomēr tikai uz brīdi, jo nākamajā mirklī spēcīgs pātagas cirtiens skāra manu muguru, un tajā pašā mirklī es iecirtu zobus viņa rokā, ar kuru tas turēja manu galvu, un pārkodu to. Vēl tagad, to iedomājoties, man ir tāda sajūta, it kā būtu nomizoti zobi.

Nu viņš mani tā dauzīja, it kā gribētu man dzīvību izsist.

Cauri visam troksnim, kādu mēs sacēlām, es dzirdēju skaļas raudas un soļus uz kāpnēm — dzirdēju iekliedzamies māmiņu un Pegotiju. Beidzot viņš aizgāja un durvis no ārpuses aizslēdza. Sasists, sadauzīts, degdams vienās ugunīs, raustīdamies sāpēs un dusmās par savu nevarību, es paliku guļam uz grīdas.

65

Tik gaiši vēl atmiņā, cik dīvaini klusa man šķita visa māja, kad beidzot biju cik necik atžilbis. Skaidri atceros

3-8G5

ari, kad dedzinošās sāpes un dusmas sāka atdzist, cik nekrietns es pats sev likos.

Es ilgi sēdēju un klausījos, bet nekur ne skaņas. Beidzot uzrausos kājās un ieraudzīju spogulī savu seju —tik piepampušu, sarkanu, tik riebīgu, ka pats tīri nobijos. Sitienu brūces lā sūrstēja un sāpēja, kolīdz pakustējos, ka gribot negribot bija atkal jāraud, bet tas viss nebija nekas salīdzinājumā ar mokām, ko manī radīja savas vainas apzināšanās. Jāsaka, tā nospieda manu sirdi tik ļoti, it kā es būtu pastrādājis neģēlīgu noziegumu.

Metās jau krēsla, un es aizvēru logu — gandrīz visu laiku biju nosēdējis, atspiedies pret palodzi, brīžam raudādams, brīžam snauzdams, brīžam izklaidīgi raudzīdamies laukā; tad durvīs noskrapstēja atslēga — un ienāca mis Mērdstona ar vakariņām. Neteikdama ne pušplēsta vārda, viņa nolika maizi, gaļu un pienu uz galda un, pametusi uz mani varcn stingru skatienu, aizgāja, kā nākusi, un atkal aizslēdza durvis.

Līdz vēlam vakaram nosēdēju turpat, klusībā cerēdams, ka varbūt vēl kāds atnāks. Kad sapratu, ka vairs nevienu nesagaidīšu, noģērbos un likos gultā. Un tad man uzmācās bailes — ko gan ar mani tagad darīs? Vai tiešām es būtu izdarījis noziegumu? Vai mani pagaidām turēs ieslodzītu un tad iesēdinās cietumā? Varbūt man pat draud' pakāršana?

Nekad es neaizmirsīšu nākamo rītu. Atmodos diezgan spirgts un mundrs, bet atmiņā spēji atausa šausmīgā vakardiena, un atkal es sadugu zem savas vainas sloga. Vēl es vāļājos gultā, kad ienāca mis Mērdstona un skopos vārdos pateica, ka es drīkstot iziet dārzā — uz pusstundu, ne ilgāk; aiziedama viņa atstāja durvis vaļā, lai es varētu izmantot šo atļauju.

To es arī darīju — un tāpat visus piecus nākamos rītus, kamēr mani turēja ieslodzījumā. Ja man bijusi izdevība sastapt māmiņu vienu pašu, es būtu meties ceļos viņas priekšā un izlūdzies piedošanu, bet visu šo laiku pie manis nenāca neviens cits kā tikai mis Mērdstona. Vakaros gan viņa veda mani lejā uz kopējo lūgšanu, ko noturēja viesistabā, bet tad, kad visi citi bija savas vietas ieņēmuši; man kā jaunajam noziedzniekam, kas atrodas ārpus likuma, bija jāstāv vienam nomaļus — netālu no durvīm. Citi vēl nebija paspējuši piecelties kājās, kad stingrā cietumuzraudze mani jau svinīgi aizvadīja atpakaļ. Tik daudz vien paspēju ievērot, ka māmiņa atradās.

cik vien iespējams tālu no manis un ne reizi nepagrieza galvu uz manu pusi, un tā es nemaz nedabūju ieskatīties viņai sejā; un vēl es ievēroju mistera Mērdstona roku, ietītu lielā linu drānā.

Nespēju izteikt, cik bezgala garas man šķita šīs piecas dienas. Manās atmiņās tās līdzīgas gadiem. Ar kādu uzmanību es klausījos, kas notika mājā, kā tvēru katru skaņu! Nošķind zvans, atveras un aizveras durvis, dzirdamas balsis, soļi kāpnēs; dzirdot ārā kādu smejamies, svilpojam vai dziedam, mana vientulība un kauns kļūst vēl nepanesamāki. Man nebija vairs īstas nojēgas par laiku, sevišķi tumsā; dažreiz pamostoties šķita — jau pienācis rīts, bet izrādījās, ka mājinieki vēl nav gājuši gulēt un man priekšā vesela nakts, vesela baigu sapņu un murgu pilna nakts. Un tad, protams, atkal rīts, diena un vakars, kad zēni spēlējās un draiskojās baznīcas pagalmā un es pa gabalu noraudzījos viņos, kautrēdamies parādīties pie loga, jo tad tie būtu varējuši noprast, ka esmu cietumnieks. Cik savādi bija pašam nemaz nedzirdēt savu balsi! Mazu pārmaiņu, gandrīz vai prieku izjutu ēdienreizēs, bet tie bija tikai tādi mainīgi mirkļi — te bija, te pazuda. Kādā pievakarē lija, viss tik svaigi smaržoja, bet lietus aizkars starp mani un baznīcu savilkās arvien bicr zāks un biezāks, un pienāca nakts, nomākdama mani ar tumsu, baigiem murgiem un sirdsapziņas pārmetumiem. Garas dienas, vēl garākas naktis nomainīja cita citu; šķiet, tās nebija dienu, bet gadu mijas — tik dzīvi un dziļi tas laiks man iegūlies atmiņā.

Savā pēdējā ieslodzījuma naktī es pamodos, izdzirdīs kādu balsi čukstam manu vārdu. Es pietrūkos gultā sēdus un, izstiepis tumsā rokas, vaicāju:

—  Vai tu tā esi, Pegotij?

Atbildes nebija, bet pēc brīža es atkal izdzirdu saucam savu vārdu tik noslēpumainā, baigā čukstā, ka es droši vien būtu pārbijies un zaudējis samaņu, ja laikus neapķēries, ka skaņas nāk pa atslēgas caurumu.

Es aizmeimuroju līdz durvīm un, piespiedis lūpas pie atslēgas cauruma, jautāju:

—  Vai tu tā esi, mīļā Pegotij?

—  Jā, manu dārgumiņ, manu mīļo Deivij, — viņa atčukstēja, — bet esi nu kluss kā pelīte, citādi kaķis mūs izdzirdēs.

Es sapratu gan, ka runa ir par mis Mērdstonu, un sapratu ari, cik nepieciešams ievērot brīdinājumu, jo viņas istaba bija turpat blakus manējai.

—      Kā jūtas māmiņa, mīļo Pegotij? Vai viņa ļoti dusmīga uz mani?

Dzirdēju, ka Pegotija klusu ieraudas aiz durvīm tāpat kā es šajā pusē, tad atbild:

—  Nē, ne visai.

—  Ko ar mani darīs, mīļā Pegotij? Vai tu zini?

—      Uz skolu… netālu no Londonas, — nāca Pegotijas atbilde. Man vajadzēja lūgt to vēlreiz atkārtot, jo biju piemirsis atņemt lūpas no atslēgas cauruma un pielikt ausi, tā ka viņas vārdi gan pakutināja man muti, bet dzirdēt es tos nedzirdēju.

—   Kad, Pegotij?

—   Rīt.

—     Vai tādēļ mis Mērdstona izņēma manas drebes no atvilktnēm? — (To viņa dienā bija izdarījusi — piemirsu tikai pastāstīt.)

—  Jā, ielika ceļasomā, — Pegotija atteica. r .

—  Vai tad man mammīti neļaus satikt?

—  Satiksi, — Pegotija čukstēja. — Rīt.

Pegotija pieplaka vēl tuvāk atslēgas caurumam — tagad pa to plūda saraustītu, elsās trīsošu vārdu straume, bet tik patiesa, izjusta un sirsnīga, ka diez vai kāds cits atslēgas caurums jelkad ir bijis šādas sarunas pārraidītājs.

—      Deivij, manu mīlulīt! Ja es nebiju gluži tik sirsnīga… Pēdējā laikā nebiju tik laba kā aizvien… Ne jau tāpēc, ka tevi nemīlētu… Tāpat mīlu, vēl stiprāk, manu actiņ… Gribēju, lai tev labāk… Lai vēl kādam labāk… Deivij, manu putniņ, vai tu klausies? Vai tu dzirdi?

—  Jā-ā-ā, Pegotij, — es šņukstēju.

—      Manu pašas maziņo! — Pegotija turpināja, izkusdama līdzjūtībā. — Pag — ko es gribēju tev teikt? Tu nedrīksti mani aizmirst! Jo es nekad, nekad neaizmirsīšu tevi! Es rūpēšos un gādāšu par tavu mammīti, Deivij, tāpat kā es rūpējos par tevi, manu puisīt! Es viņu nekad neatstāšu. Var pienākt diena, kad viņa būs laimīga, ja atkal varēs atspiest savu nabaga galviņu uz vecās muļķes — dusmīgās Pegotijas pleca… Un es tev rakstīšu, manu mīļumiņ! Lai ar es neesmu skolā gājusi… Bet es… bet es… ralc…

Pegotija pieplaka pie atslēgas cauruma un skūpstīja to, kā būtu mani skūpstījusi.

—  Paldies, rnīļā Pegotij, — es čukstēju. — Pateicos, simtkārt pateicos! Vai tu varētu apsolīt man vienu lietu, Pegotij? Vai tu nebūtu tik laba un neaizrakstītu misteram Pegotijam, mazajai Emijai, misis Gamidžai un Hemam, ka es neesmu tāds ļauns un nekrietns zēns, par kādu viņi varētu mani noturēt, un vēi pasaki, ka es sūtu viņiem mīļus sveicienus. Sevišķi mazajai Emijai. Vai tu to izdarīsi, mīļā Pegotij?

Pegotija, labā sirds, ar prieku apsolīja, un mēs abi sirsnīgi noskūpstījām atslēgas caurumu — atminos vēl, ka noglaudīju to ar roku, gribēdams noglaudīt savas aukles mīļo vaigu, — un tad šķīrāmies. Kopš tās nakts manī pamodās savādas, vēl nepazītas jūtas pret Pegotiju, kurām es pat nevaru atrast apzīmējumu. Viņa nevarēja aizstāt man māmiņu — neviens to nevarētu —, bet viņa ieņēma manā sirdī kādu līdz šim tukšu vietu, un to, ko es izjutu pret viņu, ne pret vienu citu cilvēku neesmu izjutis. Sī pieķeršanās bija pat savā ziņā komiska, un tomēr, ja Pegotija tolaik būtu nomirusi, nemaz nevaru apjaust, ko es būtu darījis, kā es būtu pārcietis šo zaudējumu.

No rīta mis Mērdstona ienāca kā parasti un pavēstīja, ka mani sūtīšot skolā, bet tā man nebija jauna ziņa, kā. viņa to domāja. Vēl viņa pateica — kad būšot apģērbies, es varot iet lejā brokastīs.

Beidzot es ieraudzīju savu māmulīti — ļoti bālu, sasarkušām acīm — un metos viņas skavās, lai izraudātu savu sasāpējušo sirsniņu un izlūgtos piedošanu,

—  Ai, manu Deivij, — viņa sacīja, — kā tu varēji būt tik nekrietns pret cilvēku, kas man mīļš? Labojies, dēliņ! Lūdz dievu, lai viņš tev palīdz kļūt labākam. Es tev piedodu, bet man ļoti sāpīgi, redzot tavā sirdī tādu ļaunumu.

Viņi taču bija paspējuši iegalvot māmiņai, ka esmu ļauns, nekrietns zeņķis, un tas viņai sāpēja vairāk nekā šķiršanās no manis. Tas mani ļoti apbēdināja. Pūlējos ēst savas atvadu brokastis, bet asaras krita uz sviestmaizes un pilēja tējas tasē. Māmiņa brīžam pacēla acis uz mani, brīžam uz allaž modro mis Mērdstonu, tad atkal raudzījās grīdā vai sānis projām.

—  Vai māstera Koperfīlda ceļasoma kārtībā? — ierunājās mis Mērdstona, izdzirdusi ratu rīboņu aiz vārtiem.

Es raudzījos apkārt pēc Pegotijas, bet tā nebija viņa, kas ienāca. Ne Pegotija, ne misters Mērdstons neparādījās.

Mans vecais paziņa kučieris stāvēja uz sliekšņa. Viņš iznesa manu somu un novietoja ratos.

—  Klārai — mis Mērdstona brīdināja.

—  Jā, mīļā Džeina, — māmiņa atteica. — Ardievu, Deivijl Tas tev pašam nāks par labu. Ardievu, manu puisīt! Brīvdienās tu atbrauksi atkal mājās, un ceru, ka būsi tad krietnāks zēns.

—  Klāra! — atkārtoja mis Mērdstona.

—  Tūlīt, tūlīt, mīļā Džeina! — māmiņa atsaucās, spiezdama vēl mani pie krūtīm. — Es tev piedodu, manu mīļo dēliņ! Lai dievs tevi sargā!

—  Klāra! — mis Mērdstona vēlreiz brīdināja.

Mis Mērdstona bija tik laipna, ka pavadīja mani līdz ratiem un ardievodamās izteica cerību, ka es varbūt nožēlošot savus nedarbus, pirms nebūšot vēl galīgi nogājis neceļos. Tad es iesēdos ratos — un kūtrais zirgs sāka lēnītiņām tipināt uz priekšu.

## V NODAĻA

Izraidīts no tēva mājām.

Varējām būt nobraukuši ap pusjūdzi un mana kabatdrāniņa bija pieraudāta gluži slapja, kad kučieris pēkšņi pieturēja.

Nesaprazdams viņa rīcību, sāku raudzīties apkārt, kas noticis, un — tavu brīnumu! — Pegotija izdrāzās no dzīvžoga krūma un ielēca ratos. Abām rokām viņa spieda manu galvu pie krūtīm pret savu korseti tā, ka mans nabaga degungals dabūja krietni ciest; to gan es pamanīju tikai vēlāk, kad atģidos, ka tas man sāp. Pegotija nerunāja neviena vārda. Atbrīvojusi vienu roku, viņa ielaida to kabatā līdz pat elkonim, izvilka vairākus papīra sainīšus ar cepumiem un piepildīja ar tiem atkal manas kabatas, pēdīgi izvilka naudasmaciņu un iespieda man saujā, nebilzdama pie tam ne vārdiņa. Vēlreiz cieši samīļojusi mani, viņa izkāpa no ratiem un teciņus devās projām; nešaubos un nekad par to neesmu šaubījies, ka šoreiz viņas kleitai nepalika nevienas pogas. Vienu no daudzajām, kas bija sabirušas visapkārt, es pacēlu un ilgi glabāju piemiņai.

Kučieris uzlūkoja mani, kā jautādams, vai viņa nenāks vēl atpakaļ. Es pakratīju galvu un atteicu, ka nedomāju vis.

—   Nu tad — kusties! — viņš uzsauca savam kūtrajam zirģelim, un tas kustējās arī.

Visu šo laiku raudājis, cik vien spēdams paraudāt, sāku prātot, ka gudrāk būtu mest mieru, jo vairāk tāpēc, ka ne Roderiks Rendoms, ne Britānijas karaliskās flotes kapteinis, cik atminējos, nekad neraudāja, lai arī cik grūti tiem klājās. Kučieris, nomanīdams manī šādu prātīgu apņemšanos, piedāvājās izžāvēt kabatas lakatiņu zirgam uz muguras. Es pateicos un biju ar mieru viņam to uzticēt; nāk vēl prātā, cik smieklīgi mazs izskatījās mans kabatas lakatiņš uz zirga muguras.

Tagad man bija laika diezgan kārtīgi apskatīt savu naudasmaku. Tas bija no biezas ādas, ar stingru slēdzi, un iekšā mirdzēja trīs spoži šiliņi — Pegotija tos laikam bija nospodrinājusi ar kritu, lai sagādātu man lielāku prieku. Bet vislielākais dārgums, ko slēpa šis maciņš, bija divas puskronas, ietītas papīrītī ar māmiņas uzrakstu: «Deivijam no mīļās māmulītes». Sis atklājums mani tā saviļņoja, ka es palūdzu kučieri, lai dod man kabatas lakatiņu atpakaļ, bet kučieris atteica, ka, pēc viņa domām, labāk gan iztikt bešā, un padomājis es padevos viņam arī šoreiz — noslaucīju acis piedurknē un mitējos raudāt.

Tomēr pēc tik liela saviļņojuma vēl laiku pa laikam man izlauzās pa smagai nopūtai. Kad bijām atkal kādu jūdzi noripinājuši, es apvaicājos kučierim, vai viņš mani vedīs līdz galam.

—  Kur tad būs tas gals? — viņš atjautāja.

—  Tur, — es sacīju.

—   Kur tas ir — tur? — kučieris pētīja.

—   Nu, netālu no Londonas.

—   Oja dieniņ! Paskat šo zirģeli, — viņš sacīja, paraustīdams grožus, lai parādītu, cik tam spēcina, — tas jau atstieptu kājas kā sivēns, ij pusi tā ceļa nenogājis!

—  Tad jūs brauksiet tikai līdz Jārmutai?

—   Tā jau nu tad apmēram būtu, — kučieris atbildēja. — Tur es jūs iesēdināšu diližansā, lai tas jūs ved tālāk… uz turieni, kur jau nu tas ir.

Tik gara runāšana viņam nenācās viegli (misters Bār, kiš;s bija viņa vārds), jo viņš bija tāds kluss un flegmātisks cilvēks, kuram grūti vārdu pār lūpām pārvelt (par to jau aizrādīju vienā no iepriekšējām nodaļām). Gribēdams arī no savas puses parādīt laipnību, es piedāvāju viņam cepumu, kuru tas kā zilonis norija vienā kumosā,

turklāt viņa platajā sejā ne muskulītis par lāgu nenoraustījās — gluži kā zilonim.

—      Vai šī, vai, tos cep? — misters Bārkiss apvaicājās, joprojām sēdēdams sakucis uz priekšu, ar kājām atspiedies pret ratu kāpsli un elkoņus uzlicis uz ceļgaliem,

—  Jūs domājat — Pegotija, ser?

—  Ā! — misters Bārkiss noteica. — Tā pati jau būs.

—      Jā, viņa cep mums visādus cepumus un vispār visu gatavo.

—  Paskat tik? — misters Bārkiss nobrīnījās.

Viņš savilka lūpas kā uz svilpošanu, tomēr nesvilpoja, klusēdams raudzījās uz zirga ausīm, it kā tur ko jaunu būtu atklājis, un tā labu laiku. Tad pēkšņi ievaicājās:

—  Sirdsāķīša laikam nav?

—      Vai jūs domājat piparkūku sirdis, mister Bārkis? — Man ienāca prātā, ka viņam kārojas vēl kādu cepumu nogaršot.

—      Sirdsdrauga, — misters Bārkiss paskaidroja. — Vai tad nav neviena puiša, kas ap viņu lakstojas?

—  Vai Pegotijai?

—  Tak jau.

—  Ai nē, viņai nav tāda.

—  Ak tad nava visi — misters Bārkiss noteica.

Atkal viņš savilka lūpas uz svilpošanu un atkal nesvilpoja, bet, kā pirmāk, pētīja zirga ausis.

—      Ak tad prot gan cept visādas ābolkūkas un vārīt visādus ēdienus, ko? — viņš atkal vaicāja pēc garām pārdomām.

Es apstiprināju, ka tiešām tā.

—      Labs ir. Tad es, lūk, ko gribēju jums sacīt, — misters Bārkiss turpināja. — Varbūt gadījumā jūs viņai rakstīsiet?

—   Katrā ziņā rakstīšu, — es atteicu.

—      Nu, tade, — viņš sacīja, lēnām pagriezdamies pret mani, — ja nu jūs viņai rakstītu, varbūt tad jūs neaizmirstu galā pierakstīt klāt, ka… ka… nu, ka Bārkiss ir ņēmājs. Nu, kā būtu, vai varētu?

—      «Bārkiss ir ņēmājs,» — es naivi atkārtoju. — Un tik vien?

—      Jj-jā, — misters Bārkiss noteica, kā sevī apsvērdams. — Jj-jā, Bārkiss ir ņēmājs.

—      Bet rīt tak jūs atkal būsiet Blanderstonā, mister Bārkis, — es sacīju un notrīcēju, iedomādamies, ka būšu jau tālu projām no turienes, — vai tad nebūtu labāk, ka jūs pats to pateiktu?

Bet, tā kā viņš šo priekšlikumu noraidīja, papurinādams galvu, un vēlreiz svinīgi atkārtoja: — Bārkiss ir ņēmājs — un viss, — es labprāt apsolījos to izpildīt. Gaidīdams Jārmutas viesnīcā, es sadabūju papīru, spalvu un tinti un jau to pašu dienu uzrakstīju Pegotijai mazu vēstulīti, kas skanēja šādi: «Mīļā Pegotij! Līdz šejienei es atbraucu labi. Bārkiss ir ņēmājs. Mīļš sveiciens māmiņai. Jūs mīlošais… P. S. Viņš ļoti vēlējās, lai jūs zinātu, ka Bārkiss ir ņēmājs.»

Kad biju to nokārtojis, misters Bārkiss apklusa pavisam; pēc visiem pēdējā laika pārdzīvojumiem es sajutu tādu gurdenumu, ka turpat ratos, nolicis galvu uz kāda maišeļa, iemigu. Nogulēju cietā miegā līdz pat Jārmutai. Kad es no viesnīcas sētas šoreiz nolūkojos uz pilsētu, tā man likās pavisam citāda, sveša, un man zuda visas klusās cerības, ka sastapšu te kādu no mistera Pegotija ģimenes, varbūt pat mazo Emiju.

Nospodrinātais diližanss sētsvidū laistījās vien, bet zirgu nekur nemanīja un nekas neliecināja, ka man stāv priekšā ceļš uz Londonu. Prātoju un raizējos par to, kas notiks ar manu ceļasomu, kuru misters Bārkiss bija nolicis turpat sētā uz bruģa pie staba (viņš bija iebraucis sētā apgriezt zirgu), un par to, kas galu galā notiks ar mani pašu, kad pēkšņi kāda sieviete, izbāzusi galvu pa logu, kurā bija sakārti kauti putni un gaļas gabali, ierunājās:

—  Vai tas ir mazais džentlmenis no Blanderstonas?

—  Jā, kundze, — es atsaucos.

—   Kā sauc?

—   Koperfīlds, kundze.

—  A, tad jūs neesat tas, uz tāda vārda mūsu viesnīcā pusdienas nav pasūtītas.

—  Varbūt Mērdstonam, kundze?

—  Ja jūs esat māsters Mērdstons, kāpēc tad jūs nosaucāt sevi citā uzvārdā? — sieviete brīnījās.

Es paskaidroju viņai, kāpēc varēja rasties šāds pārpratums. Viņa tūdaļ pazvanīja un uzsauca:

—  Viljam, pavadiet viesi uz ēdamzāli!

No virtuves, kas atradās sētai pāri pretī, atskrēja viesmīlis un, likās, bija ne mazumu pārsteigts, ieraudzīdams tādu vien to viesi.

Mani ieveda iielā, garā telpā, kur gar sienām karājās lielas svešu zemju kartes. Šaubos, vai īstās svešās zemēs es būtu vairāk apjucis nekā šeit starp šīm kartēm; likās tomēr, ka vajadzētu kur apsēsties, un es, cepuri paturēdams rokā, piemetos uz pašas krēsla maliņas netālu no durvīm. Kad viesmīlis speciāli man apklāja galdu, kad uzlika vēl uz tā sāli, piparus un etiķi, es aiz kautrības nosarku kā vēzis.

Viesmīlis atnesa man karbonādes ar dārzeņiem. Ņemdams traukiem vāciņus nost, viņš rīkojās tā, ka skanēja vien, un es jau sāku baidīties, vai tikai neesmu viņu kaut kā apvainojis. Bet cik viegli kļuva ap sirdi, kad viņš, piestūmis krēslu pie galda, vislaipnākā veidā uzrunāja mani:

—  Nu, lielais vīrs, sēdieties nu klāt!

Es pateicos un piesēdos pie galda, taču nepratu nemaz vairs veikli rīkoties ar nazi un dakšiņu, tā vien baidījos, ka neappilinos ar mērci, jo viesmīlis visu laiku stāvēja pretī un neatlaidīgi vēroja mani. Katru reizi, kad pacēlu uz viņu acis, man asinis saskrēja vaigos. Redzēdams, ka es ķēros jau pie otrās karbonādes, viņš ieteicās:

—  Priekš jums pasūtīta puspinte alus.* Vai vēlēsieties tūlīt nobaudīt?

—  Jā,lūdzu.

Tad viņš no kādas krūkas piepildīja lielu glāzi un pacēla to pret gaismu, lai dzēriena dzidrums un krāsa vairāk izceltos.

—  Actiņu manu! — viņš jūsmoja. — Krietns malks — pietiks, vai ne?

—   Pietiks, pietiks, — es atbildēju pasmaidīdams, jo jutos iepriecināts, redzot, ka viņš tik laipns pret mani. Sirn džentlmenim bija šaudīgas acis, pūtaina seja un mati kā cūkas sari; kad viņš tā stāvēja, vienu roku iespiedis sānos, otrā pacēlis glāzi, viņš izskatījās gluži draudzīgs.

—  Vakar te bija kāds džentlmenis. — viņš atkal uzsāka sarunu, — tāds plecīgs vīrs, misters Topsojers, — varbūt pazīstat?

—  Nē, — es atbildēju, — nepazīstu vis.

—   īsās biksēs, stuimeņos, platmali galvā, pelēkos svārkos, punktainu kaklasaiti… — viesmīlis skaidroja.

—  Nepazīstu, — es kautri nomurmināju, — nav bijis gods…

—  Jā, ko domājat, vakar šis pats džentlmenis ienāca pie mums, — viesmīlis turpināja, joprojām turēdams glāzi paceltu pret gaismu, —un pasūtīja, lūk, šo pašu dzēlienu. Es viņu brīdināju, lai nedzer, tomēr izdzēra — un, ko domājat, pakrita uz vietas beigts. Pārāk nogulējies bija priekš viņa šitas dzēriens. Nevajadzēja dzert, Tā ir.

Dzirdot, kādu bēdīgu galu ņēmis misters Topsojers, es tā sabijos, ka tūdaļ ieminējos, vai labāk man neizdzert glāzi ūdens.

—  Nu, vai zināt, — viesmīlis sacīja, ar piemiegtu aci arvien vēl nolūkodamies uz pacelto glāzi, — mūsu ļaudīm ne visai patīk, ja pasūta kaut ko un atsakās. Tas viņus apvaino. Bet, ja nu jūs vēlētos, es varētu izdzert. Es, zināt, esmu pieradis, un pieradumam liels spēks. Nedomāju, ka tas man kaitēs, ja es tā, galvu atmetis, viens, divi un — klunksl Iet tā lieta?

Atbildēju, ka būtu viņam ļoti pateicīgs, ja viņš izdzertu, — ja vien viņš var galvot, ka nekas ļauns nenotiks, citādi gan ne. Kamēr viņš, galvu atmetis, vienā vilcienā iztukšoja glāzi, es, jāatzīstas, trīcēju nāves bailēs, ka tikai viņu nepiemeklē nelaimīgā mistera Topsojera liktenis, ka tikai viņš nenogāžas beigts turpat uz paklāja. Bet alus viņam tiešām nekaitēja, gluži otrādi — man likās, viņš kļuva pat mundrāks.

—  Kas mums te labs ir? — viņš sacīja, rakņādamies ar dakšiņu terīnē, — Taču ne jau karbonāde?

—   Karbonāde, — es atteicu.

—  Saki nu viens cilvēks! Es nemaz nezināju, ka tā ir karbonāde! Ziniet, karbonāde ir taisni tāda manta, kas noņem šitam alum visu nelabumu. Tā gan ir laime!

Vienā rokā viņš saņēma karbonādi aiz ribiņas, otrā — kartupeli, un es nevarēju vien nopriecāties, cik lieliski viņam garšoja. Pēc tam viņš paņēma vēl vienu karbonādi un vēl vienu kartupeli, iad vēl vienu karbonādi un vēl vienu kartupeli. I\ad ar šo maltīti bijām galā, viņš atnesa pudiņu un, nolicis to man priekšā, pats uz bridi nostājās nomaļus un likās ko pārdomājam.

—  Kā garšo pastēte? — viņš pēc brīža ievaicājās, kā no miega pamodies.

—  Tas ir pudiņš, — es paskaidroju.

—  Pudiņš! — viesmīlis iesaucās. — Kas to būtu domājis — tiešām! Paskat tik! — viņš turpināja, aplūkodams

, cepiumu tuvāk. — Ko tu neteiksi! Vai tas būtu olu pudiņš?

—  Jā gan, — es apstiprināju.

_— Olu pudiņš — mans gardākais ēdiens! — viņš iesaucās un paķēra lielo karoti. —Vai tā nav atkal laime! Nu, knēveli, sacentīsimies ēšanā, redzēsim, kurš kuru pārspēs!

Viesmīlis, protams, mani pārspēja. Ne vienreiz vien viņš mani skubināja, lai es saņemoties, bet vai mana tējkarote varēja mēroties ar viņa ēdamkaroti, vai mans ātrums ar viņa ātrumu! Protams, es atpaliku jau pašā sākumā, par uzvaru nebija ko domāt. Man, Šķiet, nav gadījies redzēt, ka vēl kāds būtu tā jūsmojis par pudiņu kā viņš: kad viss jau bija noēsts, viņš vēl smaidīja, it kā izbaudīdams tā garšu.

Redzot viesmīli tik draudzīgu un pielaidīgu, es uzdrošinājos palūgt viņam papīru, spalvu un tinti, lai uzrakstītu Pegotijai. Viņš ne tikvien nekavējoties atnesa prasīto, bet bija pat tik laipns, ka visu laiku, kamēr es rakstīju, raudzījās man pār plecu. Kad biju beidzis, viņš apvaicājās, kur tad īsti es iešot skolā.

—  Netālu no Londonas, — es atbildēju, jo vairāk pats neko nezināju.

—  Ak dieniņu manu! — viesmīlis iesaucās, likdamies pavisam sagrauzts. — Lai dievs jūs pažēlo!

—  Kāpēc? — es vaicāju.

—  Ak negals! — viņš sacīja, kratīdams galvu. — Tā jau ir tā skola, kur zēniem ribas lauž. Nupat divas ribas vienam mazam puišelim… pag — cik vecs tad viņš bija? — tūlīt pateikšu… Cik jums apmēram gadu?

—  Astoņi pilni, devītais.

—  Taisni jūsu vecumā, — viņš sacīja. — Tam zēnam bija astoņi gadi un seši mēneši, kad viņam ielauza pirmo ribu, un astoņi gadi un astoņi mēneši, kad ielauza otro. Un beigas viņam bija!

Nevarēju noslēpt ne viesmīlim, ne pašam sev, ka šis šausmīgais atgadījums mani satraucis, tādēļ apprasījos, kā tas varējis notikt. Atbilde nāca divos drūmos vārdos: — Viņu pēra!

Par laimi, sētā atskanēja diližansa taure — tā atgādināja, ka laiks posties ceļam. Es vilcinādamies apvaicājos, vai man gadījumā nav par kaut ko jāmaksā, reizē gan priecādamies, gan bažīdamies par savu naudasmaciņu (to biju jau izvilcis no kabatas).

—  Par šo vēstuļu papīru, — viesmīlis atteica. — Vai jūs esat kādreiz pircis vēstuļu papīru?

—  Neatceros, laikam gan ne.

—  Te papīrs dārgs, — viesmīlis paskaidroja, — muita augsta. Trīs pensi. Tā, lūk, muito mūsu zeme. Vairāk nekas. Ja nu viesmīlim vēl kādu drusku. Tinti nerēķināsim. Tā jau lai tad iet no manas puses.

—   Cik tad jums… cik man jādod… cik tad viesmīlim dod? — es vaicāju samulsis un pietvīcis.

—   Ja man nebijis ģimenes un ja bērni negulētu ar vējbakām, es neņemtu ne seši pensi, — viesmīlis sacīja. — Ja man nebūtu jāuztur veca māte un jauka māsiņa, — te viņš gandrīz vai apraudājās, — es neņemtu ne fārtinga. Ja man būtu laba vieta, ja man te būtu cilvēciska dzīve, ticiet droši, drīzāk es lūgtu jūs pieņemt no manis kādu nieciņu piemiņai nekā gaidītu ko no jums, — bet kā ar mani te apietas: baro ar paliekām, liek gulēt ogļu šķūnī.,. — Te nu viņš no tiesas apraudājās.

Man viņa bēdīgais liktenis ļoti ķērās pie sirds, un es nodomāju, ka nebūtu godīgi un cilvēciski piedāvāt viņam mazāk par deviņiem pensiem. Tāpēc iedevu viņam vienu no saviem spožajiem šiliņiem. Viņš to saņēma, pazemīgi pateikdamies, un tūliņ ar īkšķa nagu izmēģināja, vai naudasgabals īsts.

Jutos visai nepatīkami, kad vēlāk izrādījās — mani tur aizdomās, it kā es viens pats, bez citu palīdzības būtu notiesājis visu pusdienas maltīti. Kad man palīdzēja iekāpt ratos, dzirdēju, ka tā pati pirmītējā sieviete, izbāzusi galvu pa logu, uzsauc konduktoram: — Džordž, pieskatiet to zēnu, ka viņš ceļā nepārplīst! — Visas viesnīcas apteksnes pēc šiem vārdiem ķiķinādamas izskrēja sētā, lai uzmestu man acis kā brīnumam. Mans nelaimju piemeklētais draugs viesmīlis, kas atkal bija atguvis labo omu, nepavisam nelikās par visu to sašutis, bet pats vēl itin omulīgi pievienojās smējēju pulkam. Ja es kaut drusciņ būtu par viņu šaubījies, tad, redzot šādu izturēšanos, man gan būtu atvērušās acis, bet manā bērna sirdī nebija vietas aizdomām, es biju paradis ticēt pieaugušajiem (sirds sāp par tiem bērniem, kam jo agri nākas apmainīt šo mīļo vientiesību pret īstu dzīves gudrību).

Jāatzīstas, es ļoti pārdzīvoju, ka ceļā kučieris un konduktors mani gluži nepelnīti vilka uz zoba — kariete tāpēc ritot tik smagi, ka es tajā sēžot iekšā, man gan vajadzējis labāk braukt ar preču ratiem un tamlīdzīgi. Brīnumstāsts par manu pārmērīgo ēstgribu bija aplidojis arī visus pasažierus, un tie arī par mani smējās; man vaicāja, vai skolas pansijā par mani maksāšot kā par diviem vai kā par trim brāļiem, vai es tur uzņemts ar īpašu līgumu vai ar parastajiem noteikumiem — un tamlīdzīgi. Tomēr ļaunākais vēl bija priekšā: es jau paredzēju, ka man būs kauns kaut ko iebaudīt, ja pa ceļam gadīsies izdevība, un ia pēc samērā vieglajām pusdienām man visu vakaru būs jāpaliek neēdušam, jo Pegotijas cepumus biju steigdamies aizmirsis viesnīcā. Savos paredzējumos nebiju alojies. K,ad apstājāmies, lai kādā traktierī ieturetu vakariņas, man nebija drosmes arī sev ko pasūtīt, kaut gan itin brangi jau bija sagribējies ēst; apsēdos pie kamīna un noraidīju visus piedāvājumus. Tas mani tomēr nepaglāba no turpmākām zobgalībām. Kāds džentlmenis ar čerkstošu baisi un rupju seju, kurš visu ceļu gandrīz nepārtraukti bija tukšojis savu ceļasomu, notiesādams sviestmaizi pēc sviestmaizes un pa starpām piedzerdams no kādas pudeles, smēja, ka es laikam kā milzu čūska pierijoties ar reizi ilgākam laikam, un pats tūlīt kāri iecirta zobus vāritas gaļas gabalā.

Bijām izbraukuši no Jārmutas ap pulksten trim pēcpusdienā, un Londonā mums vajadzēja nokļūt otrā rītā ap astoņiem. Bija jauka vasaras novakare. Kad gadījās braukt cauri kādam ciematam, es allaž mēģināju sev iztēloties, kas notiek aiz mājiņu sienām, kādi ļaudis tur dzīvo. Redzot zēnu baru izspurdzam uz ceļa un skrējām mums nopakaļ vai uzmetamies uz ratu kāpšļiem, es sevī prātoju, vai šiem zēniem tēvi ir dzīvi, vai viņi jūtas laimīgi savās mājās. Kādas tik domas un pārdomas nelodāja pa manu galvu! Bieži vien es biju jau tur, kurp veda mans ceļš, — tās bija drausmīgas domas. Dažbrīd, atceros, es aizklīdu atpakaļ mājās un pie Pegotijas, nopūlējos atsaukt atmiņā tos laikus, kad vēl nebiju pārkodis misteram Mērdstonarn roku, — kā tad es jutos un kāds biju —, bet to es vairs nekādi nespēju atcerēties, šķita, ka pagājusi vesela mūžība kopš šī kodiena.

Nakts nebija vairs tik patīkama kā vakars— kļuva vēsi; lai es aizmidzis neizveltos no ratiem, mani nosēdināja starp diviem džentlmeņiem (viens bija ar rupjo seju, otrs — kāds cits). Es sēdēju kā spīlēs, jo viņi aizmiga un spieda mani vai nost. Ja es, nevarēdams vairs izturēt, iesaucos: — Ai, uzmanīgāk, lūdzu! — tas viņiem nepavisam nepatika, jo iztraucēja no miega. Man pretī sēdēja kāda padzīvojusi lēdija, tā satuntuļojusies, ka tumsā atgādināja siena gabanu. Sai lēdijai bija līdzi grozs, un ilgu laiku viņa nevarēja atrast tam pienācīgu vietu; beidzot, pamanījusi, ka man kājas nesniedzas līdz grīdai, viņa pabāza zem tām grozu apakšā. Grozs mani ļoti traucēja: tiklīdz es drusciņ pakustējos, tajā kaut kas ietinkšķējās (laikam kāds stikla trauks piesitās pie kāda cita priekšmeta), un vecā lēdija tūdaļ deva man krietnu spērienu, rādamās:

—  Vai sēdēsi mierā, ko te knosies! Kauli tev vēl mīksti, nesāp, man šķiet.

Beidzot uzlēca saule, un mani kaimiņi, kas visu nakti bija sūri grūti strādājuši, sacenzdamies baismīgā šņākšanā un krākšanā, tagad gulēja mierīgāk. Saulei ceļoties augstāk, viņu miegs kļuva jautrāks, un drīz vien viņi cits pēc cita atmodās. Atceros, mani ļoti pārsteidza tas, ka neviens no pasažieriem negribēja atzīties, ka būtu gulējis, un sašutumā noraidīja šādu apvainojumu. Līdz pat šai dienai es vēl brīnos, vērojot, ka no visām cilvēku vājībām iemigšana diližansā ir pēdējā, kurā tie būtu ar mieru atzīties. (Kāpēc tā, tiešām nevaru saprast.)

Cik burvīga man šķita Londona jau iztālēm! Visi iemīļotie grāmatu varoņi atkal parādījās manu acu priekšā, un es biju pārliecināts, ka viņu cīņas un varoņdarbi varēja norisināties tikai šeit. Tad vēl — nezinu, kā, — man bija radusies neskaidra nojauta, ka Londonu uzskata par visburvīgāko un arī visvairāk samaitāto pilsētu pasaulē. Bet tagad nav īstais laiks par to runāt. Noliktajā laikā mēs sasniedzām Vaitčeplas apkaimi un viesnīcu, kas bija mūsu galamērķis. Neatceros, vai to sauca par «Zilo vērsi» vai «Zilo vepri», tikai to zinu, ka no izkārtnes pretī raudzījās kāds zils dzīvnieks; tieši tāds pats rotāja arī mūsu diližansu.

Izkāpis no diližansa, konduktors paskatījās uz manī, tad, pavēris kantora durvis, apvaicājās:

—  Vai kāds ir atnācis pretī zēnam, kas iegrāmatots ar vārdu Mērdstons no Blanderstonas Safolkas grāfistē un atstājams te līdz pieprasījumam?

Neviens neatsaucās.

—  Esiet tik laipns, ser, pamēģiniet jautāt pēc Koperfīlda, — es sacīju, mulsā raudzīdamies lejup.

—  Vai kāds ir atnācis pretī zēnam, kas iegrāmatots ar vārdu Mērdstons no Blanderstonas Safolkas grāfistē, bet uzdodas par Koperfīldu un kam jāpaliek šeit, līdz kāds to pieprasa? — konduktors atkārtoja. — Dzirdiet! Vai ir kāds?

Nj». Nebija neviena. Es gluži izmisis raudzījos apkārt, bet neviens no ceļabiedriem nepievērsa uzmanību konduktora vaicājumiem, ja neņem vērā kādu vienaci ar getrām, kurš ieteica, ka visprātīgākais būtu apmest man ķēdi ap kaklu un piesiet zirgu stai1 !.

Pie diližansa pieslēja kāpnes. Pirmā rāpās lejā lēdija, tā, kura izskatījās pēc siena gabanas (es nedrīkstēju kustēties, iekams viņa nepievāca savu grozu), pec viņas — es. Pa tam visi pasažieri jau bija izkāpuši, drīz vien aiznesa arī bagāžu, zirgi bija izjūgti jau iepriekš, un sētas puiši nostūma pašus ratus pie malas. Tomēr pēc noputējušā zēna no Blanderstonas Safolkas grāfistē neviens nevaicāja.

Juzdamies vientuļāks par Robinsonu Krūzo — to vismaz neviens nenovēroja un neredzēja viņa vientulību —, es iegāju kantorī un, dežurējošā ierēdņa uzaicināts, nosēdos blakus viņa pultij uz preču svariem. Tā sēžot un noraugoties visos šajos saiņos, pakās un kantorgrāmatās, visu laiku ieelpojot staļļa smaku (tā man vēl allaž atgādina to rītu), visbaigākās domas sāka lodāt man pa galvu. Ja nu neviens pēc manis neierodas, cik ilgi viņi mani te turēs? Vai man atļaus palikt vismaz tik ilgi, kamēr notērēšu savus septiņus šiliņus? Vai es drīkstēšu gulēt kādā no šīm koka kastēm līdzās citai bagāžai un rītos iziet sētā nomazgāties pie pumpja, jeb vai katru nakti mani dzīs ārā un atļaus ienākt tikai rītos, kad kantoris atvērts, lai es varētu apvaicāties, vai pēc manis nav kāds ieradies? Bet, ja nu te nav noticis nekāds pārpratums, ja misters Mērdstons tīši izgudrojis šādu plānu, lai tiklu no manis vaļā, — ko tad lai es daru? Ja nu mani arī paturētu tik ilgi, kamēr izsīkst tie septiņi šiliņi, nav domājams, ka es varētu šeit palikt, kamēr nenomirtu badā. Tas nenoliedzami sagādātu neērtības un būtu nepatīkami viesnīcas apmeklētājiem, un tādā gadījumā «Zilajam vērsim» — vai kā viņu tur sauca — būtu vēl jāuzņemas izdevumi par manu apbedīšanu. Ja zinājis ņemt tūdaļ kājas pār pleciem un doties atpakaļ uz mājām, vai es vairs atminētos ceļu un vai spētu tādu ceļa gabalu kājām noiet, un, ja arī nokļūtu atpakaļ, kuram gan citam es varētu uzticēties kā vienīgi Pegotijai? Ja nu pēdīgi es lūgtu tuvumā esošās attiecīgās iestādes uzņemt mani zaldātos vai matrožos, diezin vai tādu mazu knauķi ņemtu pretī… Sādu un simtiem līdzīgu domu vajāts, es degu kā ugunīs, un galva man reiba mulsumā un baigās nojautās. Kad šis drudzim līdzīgais stāvoklis bija sasniedzis visaugstāko pakāpi, kantorī ienāca kāds jauneklis un pusčukstus kaut ko pasacīja ierēdnim; pēc mirkļa ierēdnis nobīdīja mani no svariem un iegrūda atnācējam rokās kā nosvērtu, nopirktu un samaksātu preci.

Izgājis no kantora roku rokā ar šo jauno paziņu, es paslepus uzmetu viņam pa skatienam. Tas bija iedzelteni bāls, kalsnējs jauneklis ar iekritušiem vaigiem un gandrīz tikpat tumšu zodu kā misteram Mērdstonam, bet tik vien arī bija tās līdzības, jo jauneklis bija gludi skūts un viņa mati nebija vis spīdīgi, bet nespodri un cieti. Ģērbies viņš bija melnā, nespodrā un cietā audekla uzvalkā, bikšu sta* ras un svārku piedurknes viņam bija par īsu, baltais kaklautiņš arī vairs neizskatījās balts. Es negribētu apgalvot, ka šis kaklauts bija vienīgais veļas gabals, kas viņam mugurā, bet cita gan nekā nevarēja saskatīt.

—  Jūs mūsu jauniņais?

—  Jā, ser, — cs atbildēju.

Man likās, ka cs tas esmu. Zināt gan nezināju.

—  Es esmu viens no Salemas skolas skolotājiem, — viņš sacīja.

Palocījos goddevīgā bijībā. Man bija neērti šim mācītajam vīram, Salemas skolotājam, ieminēties par tik ikdienišķu mantu kā mana ceļasoma; tikai kad bijām jau labā gabalā, es tomēr saņēmos un atgādināju par to. Pēc kautra norādījuma, ka ceļasoma turpmāk var man ievajadzēties, mēs griezāmies atpakaļ, un viņš pasacīja ierēdnim, ka ap pusdienas laiku pēc tās atsūtīs pajūgu.

—  Atļaujiet vaicāt, ser, — es ieminējos, kad bijām nogājuši apmēram līdz tai vietai, no kuras griezāmies atpakaļ, — vai vēl tālu?

—  Skola atrodas netālu no Blekhītas*.

—  Vai tas ir tālu, ser?

—   Krietns gabaliņš. Mēs brauksim ar diližansu. Būs jūdzes sešas.

Es biju tik noguris, tik izvārdzis, ka nobraukt vēl sešas jūdzes man likās pilnīgi neiespējami. Es saņēmu dūšu un ieminējos, ka visu nakti neesmu neko baudījis un būtu viņam ļoti pateicīgs ja viņš man atļautu nopirkt kaut ko ēdamu. Šķita, ka tas viņam ir liels pārsteigums — viņš apstājās un uzbrīnījies uzlūkoja mani, tad, brīdi padomājis, sacīja, ka viņam pa ceļam ir jāapmeklē kāda večiņa un ka es visprātīgāk darītu, ja nopirktu maizi, vai ko nu gribēdams, un ieturētu brokastis pie viņas, kur varētu dabūt arī pienu.

' Man nebija iebildumu, un mēs tūliņ apstājāmies pie kādas maiznīcas loga. Veikalā bija tik daudz dažādu kārdinošu cepumu, ka es gribēju no visiem tiem sapirkties, taču skolotājs man neļāva būt tik izšķērdīgam; beidzot abi vienojāmies par mazu rupjas kviešmaizes kukulīti, par kuru samaksāju trīs pensus. Tad kādā pārtikas preču veikalā vēl nopirku vienu olu un gabaliņu caurauguša speķa. No izmainītā otrā spožā šiliņa bija palikusi vēl laba tiesa sīknaudas; no tā es secināju, ka Londonā dzīve diezgan lēta. Pēc tam mēs turpinājām ceļu cauri ielu kņadai un neaprakstāmam troksnim, no kura mana nogurusi galviņa sāka džinkstēt. Gājām pāri kādam tiltam, bez šaubām, Londonas tiltam (skolotājs to man laikam arī teica, bet es jau biju pusē aizmidzis) un beidzot apstājāmies pie nelielas mājeles, kas, spriežot pēc izskata, bija kāda no Londonas nespējnieku patversmēm. Par to liecināja arī izkārtne uz vārtiem ar norādījumu, ka šajā namā mitinās divdesmit piecas nespējnieces.

Vesela rinda vienādu melnu durtiņu ar rombveidīgiem lodziņiem — vienu sānos un otru augšā — rēgojās mums pretī. Salemas skolotājs piegāja pie vienām, nospieda rokturi, un mēs iegājām nelielā istabiņā, kur patlaban kāda no nespējniecēm nopūlējās uzpūst uguni pavardā, lai katliņš ātrāk uzvārītos. Ieraudzījusi skolotāju, večiņa mitējās pūst un, nolikusi plēšas klēpī, iesaucās, kā man izklausījās, «Manu Cārlijl», bet, pamanījusi arī mani ienākam līdzi, piecēlās, noslaucīja rokas un neveikli pakniksēja.

—  Vai jūs nevarētu pagatavot šim jaunajam džentlmenim brokastis? — Salemas skolotājs apvaicājās.

— Vai nevarētu? — večiņa atsaucās. — Protams, varul

—   Kā šodien jūtas misis Fibitsona? — skolotājs uzrunāja otru večiņu, kas sēdēja lielā atzveltnes krēslā pie kamīna un izskatījās pēc īstas lupatu kaudzes. Vēl šobrīd priecājos, ka aiz pārskatīšanās neuzsēdos viņai virsū.

—  Ak, viņai, nabadzītei, pavisam slikti, — pirmā vecīte atsaucās. — šī ir viena no viņas ļaunajām dienām. Baidījos, ka tik uguns neizdziest, — droši vien tad arī viņa izdzistu uz visiem laikiem.

Tāpat kā viņi abi, arī es pievērsu skatienu vecītei. Kaut arī diena bija ļoti silta, likās, ka viņa ne par ko citu nedomā kā vien par uguni. Man pat šķita, ka viņa ar nenovīdību noraugās katliņā, kas sila uz tās. Ir iemesls apgalvot, ka vecīte iesvilās dusmās arī par to, ka man uz tās pašas uguns taisās vārīt olu un cept gaļu, jo, tiklīdz šī kulinārā operācija sākās, pats savām nogurušajām acīm redzēju, ka viņa, citiem nemanot, pakratīja man ar dūri. Saule iespīdēja pa mazo lodziņu, bet vecīte sēdēja ar muguru pret to un aiz augstās krēsla muguras nejuta tās starus. Joprojām viņa neuzticīgi blenza pavardā, it kā viņai nerūpētu vis pašas siltums, bet viņa bažītos, ka tā nepietrūkst ugunij. Kad manas brokastis bija pagatavotas un uguni beidzot nekas neapgrūtināja, no viņas aizčcrkstējušām krūtīm izlauzās skaļš prieka sinējiens — jāatzīst gan, gaužām nemelodisks.

Man nolika priekšā mazo maizes klaipiņu, olu, speķi un krūzīti piena. Iznāca brīnišķīgas brokastis. Kamēr es ēdu, pirmā vecīte ieprasījās skolotājam:

—   Vai tev flauta ir līdzi?

—  Jā, — viņš atteica.

>— Uzpūt mums kaut ko, — vecīte pieglaudīgi sacīja, — esi tik labiņš!

Skolotājs iebāza roku azotē, izvilka no svārku iekškabatas trijos gabalos izjauktu flautu, saskrūvēja to kopā un sāka spēlēt. Man radās iespaids — un tas saglabājies visus šos garos gadus —, ka visā pasaulē gan grūti būtu atrast kādu, kas spēlētu vēl sliktāk. Viņš izspieda no savas flautas visnejēdzīgākās skaņas, kādas man jelkad gadījies dzirdēt. Nezinu, kas tā bija par melodiju, ko viņš spēlēja, un šaubos, vai tā vispār bija saucama par melodiju, bet, klausoties tajā, man, pirmkārt, atkal uzmācās visas pārdzīvotās ciešanas un es tikko noturējos neraudājis, otrkārt, man pārgāja ēstgriba, un pēdīgi es kļuvu tik miegains, ka acis 1 iptin lipa ciet. Arī tagad man noslīgst plaksti un galva sāk klanīties, kad pār mani veļas atmiņu vilnis. Atkal redzu mazo istabiņu ar atvērto skapīti stūrī, krēslus ar četrstūrainajām atzveltnēm un līkumainās kāpnītes uz augšstāvu; vēl noplīvo acu priekšā trīs pāva spalvas virs kamīna (kad tikko biju iegājis šajā. istabā un ieraudzījis tās, man iešāvās prātā — sak, ko gan tas pāvs būtu domājis, ja zinājis, kam nolemts viņa greznums?), tad tās pazūd, galva man noslīgst — un es guļu. Flautas skaņas dziest, to vietā dzirdu ratu rīboņu— es atkal braucu. Rati sasvērās uz sāniem, es spēji pietrūkstos un atkal dzirdu skaņas. Salemas skolotājs sēž krustiski saliktām kājām un sērīgi pūš savu flautu, bet namamāte vai staro aiz svētlaimes. Tad viņa atkal pazūd, arī viņš pazūd, viss pazūd — nav vairs ne flautas, ne skolotāja, ne Salemas skolas, ne Deivida Koperfīlda — nekā vairs nav, ir tikai smags miegs.

Laikam sapnī redzēju: kamēr skolotājs pūš savu nejēdzīgo flautu, namamāte jūsmas pilnā apbrīnā virzās viņam arvien tuvāk un tuvāk, pārliecas pār krēsla atzveltni un mīļi apliek viņam rokas ap kaklu. Flauta uz brīdi apklust. Pirms vai arī pēc tam es esmu bijis pusmiegā, pusnomodā, jo, kad viņš atkal sāka pūst — tātad kādu brīdi tiešām nebija pūtis —, es dzirdēju to pašu vecenīti sakām misis Fibitsonai: — Vai nav brīnišķīga? — (viņa domāja flautu) un misis Fibitsonu atbildam; — Jā, jā, jauka gan, — un mājam ar galvu uz uguns pusi, kurai, pēc viņas domām ( esmu par to pārliecināts), pienācās gods par visu šo jaukumu.

Biju laikam gulējis diezgan ilgi. Kad pamodos, skolotājs izjauca savu flautu trīs gabalos, iebāza tos atpakaļ kabatā, un mēs tūdaļ arī gājām. Diližanss gadījās turpat tuvumā, un mēs uzkāpām uz jumta. Es vēl joprojām tik ļoti kāvos ar miegu, ka tad, kad diližanss ceļā pieturēja, lai uzņemtu jaunu pasažieri, mani novietoja apakšā, kur visas vietas pagaidām bija brīvas. Tur es saldi gulēju, līdz jutu, ka zirgi sākuši iet soļos. Braucām pret kalnu, apkārt zaļoja mežs. Drīz vien diližanss apstājās pavisam, jo bijām sasnieguši sava ceļa mērķi.

Mazu gabaliņu vēl vajadzēja noiet kājām, tad Salemas skola arī bija klāt. Tā atradās aiz augstas mūra sētas un izskatījās ļoti drūma. Virs smagajiem vārtiem bija piestiprināts dēlis ar uzrakstu «Salemas skola».

Kad piezvanījām, aiz vārtu restotā lodziņa parādījās īgna seja. Tās īpašnieks — kā pārliecinājos, vārtiem atveroties, — bija pamatīgs vecis ar vērša kaklu un koka kāju; viņam bija uz āru izspiedušies deniņi un līdz ādai apcirpti mati.

—  Jaunais zēns, — skolotājs sacīja.

Vīrs ar koka kāju noskatīja mani no galvas līdz papēžiem — tas negāja ilgi, jo cik tad tur bija no manis ko skatīt, — aizslēdza vārtus un izņēma atslēgu. Pa kuplu, ēnainu aleju mēs jau gājām uz skolas namu, kad vīrs uzsauca manam pavadonim:

—  Eil

Mēs atskatījāmies — viņš stāvēja savas būdeles durvīs ar zābaku pāri rokā.

—  Pagaidiet! Kurpnieks bija atnācis, mister Meli, kamēr jūs bijāt projām. Viņš sacīja, ka te vairs nekas neesot līdzams. No zābakiem nekas vairs neesot pāri palicis; viņš brīnoties, ka jūs tur vēl ko gribat iztaisīt.

To teicis, viņš pasvieda zābakus misteram Mellam. Skolotājs pagājās pāris soļu, lai paceltu tos, un žēli aplūkoja savu veco zābaku pāri. Nu tik es ieskatījos, ka arī tie, kas viņam kājās, nederēja vairs valkāšanai, vienā vietā pat zeķe spraucās ārā kā plaukstošs pumpurs.

Salemas skola — četrstūraina mūra celtne ar sānu piebūvēm — šķita tukša un neapdzīvota. Nekur nedzirdēja ne mazāko troksni, un es ievaicājos misteram Meitām, vai zēni aizgājuši pastaigāties. Izbrīnījies par manu jautājumu, viņš paskaidroja, ka esot brīvdienas, vai tad es to nezinot. Visi zēni esot aizbraukuši katrs uz savām mājām, skolas direktors misters Krīkls ar sievu un meitu atpūšoties jūrmalā, un es esot atsūtīts šurp tieši brīvdienās, lai saņemtu sodu par savu noziegumu. To visu viņš paspēja man pastāstīt, kamēr soļojām pa dārza aleju uz skolu.

Viņš ieveda mani kādā klasē; bēdīgāku, nemīlīgāku telpu nebiju redzējis. Vēl tagad tā man acu priekšā: liela, gara istaba, trīs rindas galdu, sešas rindas solu pa vidu; gar sienām kā sari rēgojas vadži, kur uzkārt cepures un tāfeles; netīrā grīda piesvaidīta ar vecām burtnīcām un piezīmju lapām; dažas kastītes, kurās audzē zīdtārpiņus, vēl mētājas uz galdiem; divas nelaimīgas baltās pelītes, pamestas savā ziņā, tekalē pa smacīgu papes un drāšu pili un meklē kaklu kaktiņos, vai tur nebūtu vēl aizķēries kas graužams; kāds putniņš nelaimīgs peras pa būrīti, kas tikai nedaudz lielāks par viņu pašu, un skumji švirkstina spārriiņus, te uzlēkdams uz savas divus sprīžus augstās laktiņas, te nolēkdams no tās, bet ne viņš dzied, ne Čivina. Sī telpa bija piesūkusies ar savādu, nepatīkamu smaku, tā oda it kā pēc sasmakušām drānām, pēc sapuvušiem āboliem, pēc sapelējušām grāmatām. Visas malas bija tā aptašķītas ar tinti, it kā šai mājai nekad nebūtu bijis jumta un no debesīm visos gadalaikos lietus, sniega un krusas vietā būtu gāzusies viena vienīga tinte.

Misters Melis pameta mani, lai aiznestu savus nesalabojamos zābakus uz augšstāvu. Pa to laiku es klusītiņām izstaigāju visus istabas kaktiņus, pētīdams un vērodams visu to, ko tikko minēju. Piepeši uz viena galda es ieraudzīju papes plakātu ar skaistu uzrakstu: «Sargieties! Viņš kož!».

( Kā-dzelts es uzlēcu uz galda, domādams, ka apakšā ir paslēpies kāds liels, nikns suns. Izbijies raudzījos apkārt, bet nekur suni nevarēju ieraudzīt. Vēl manas acis meklēdamas klīda visapkārt, kad ienāca misters Melis un jautāja, ko es tur darot, uz galda uzrāpies,

—  Lūdzu piedošanu, ser… — es atbildēju, — Atvainojiet, lūdzu… Es skatos, kur tas suns ir paslēpies.

—  Suns? — viņš brīnījās. — Kas par suni?

—  Bet vai tad te nav suņa?

—  Par kādu suni tu runā?

—  No kura jāsargās, kurš kož.

—  Nē, Koperfīld, — skolotājs sadrūmis atbildēja, — tas nav suns. Tas ir zēns. Man ir pavēlēts šo plakātu uzkārt tev mugurā, Koperfīld. Ļoti nepatīkami, ka ar to mums jāiesāk, bet man tas jādara.

Viņš nocēla mani no galda un, paņēmis plakātu (tas bija tieši pa manam mēram), uzmauca to kā mugursomu man plecos, un kopš tā brīža, lai gāju kurp iedams, man nu bija laime nēsāt to sev līdzi.

Ko es izcietu šā plakāta dēļ, to neviens nevar iedomāties. Vai ļaudis bija tuvumā vai ne, man vienmēr likās, ka to kāds lasa. Tas neko nelīdzēja, ja apgriezies neviena neredzēju, — manās iedomās allaž kāds stāvēja man aiz muguras. Sasodītais kokstilbis vēl pavairoja manas ciešanas. Tam arī bija teikšana pār mani, un vajadzēja tikai šim vīram pamanīt, ka esmu piespiedies pie kāda koka, sētas vai mājas sienas, kad viņš jau auroja no savas būdas, ka visas malas noskanēja:

—  Ei, ser! Ei jūs, Koperfīld! Neslēpiet savu ordeni, vai arī es ziņošu!

Grantētais rotaļu laukums mājas aizmugurē bija kā uz delnas pārredzams no saimniecības telpām un ēkām, un es skaidri zināju, ka visi kalpotāji lasa manu izkārtni — miesnieks lasa, maiznieks lasa; vārdu sakot, kam vien gadījās šurp vai turp pāriet pār pagalmu tajās rīta stundās, kad man tur bija jāpastaigājas, visi lasīja, ka no manis jāsargās, ka es kožu. Atceros, ka pēdīgi man pašam jau sametās bail no sevis, sāku jau šaubīties, vai patiešām neesmu tāds mežonīgs zēns, kam patīk kost.

Sajā rotaļlaukumā es redzēju kādas vecas durvis, uz kurām skolnieki bija iegriezuši savus vārdus. Tās bija no vietas noraibinātas dažnedažādiem uzrakstiem. Aiz šaušalām par to, kas notiks pēc brīvdienām, kad zēni atgriezīsies, es nevarēju izburtot nevienu no šiem vārdiem, lai nenomocītos ar domām, kādā balsī un ar kādu izteiksmi katrs zēns lasīs: «Sargieties! Viņš kož!» Man likās, ka viens no zēniem, kāds Dž. Stīrforts, kas savu vārdu bija iegriezis vairākkārt un dziļāk nekā citi, lasīs to bargā balsī un pēc tam sapluinīs mani aiz matiem. Kāds cits — Tomijs Tredlss — pārvērtīs to jokā: izliksies nobijies un bēgs no manis. Džordžs Dempls varbūt to nodziedās. Es, mazais nobijies knēvelis, lasīdams šo raibo vārdu ņudzekli uz vecajām durvīm, aizdomājos tiktāl, ka man šķita — visi šie četrdesmit pieci zēni (pēc Mella; vārdiem, tik daudz patlaban apmeklēja skolu) trieks mani pie joda, kliegdami nopakaļ katrs savā balsī: «Sargietiesl Viņš kož!»

Tās pašas domas mani vajāja klasē, uzskatot galdus un solus, tās pašas guļamistabā, ejot garām tukšajām gultām uz savu guļvietu, un pat savā paša gultā. Atceros — cik nakšu nesapņoju, ka atkal esmu pie māmiņas un viņa ir tāda, kāda bija agrāk, vai ka ciemojos pie mistera Pegotija vai atkal braucu diližansā, vai mielojos pie viena galda ar savu draugu, nelaimīgo viesmīli; tiklīdz šie ļaudis ieraudzīja mani vienā krekliņā ar drausmīgo plakatu uz muguras, tie allaž kliegdami brēkdami aizbēga.

Vienmuļā dzīve un mūžīgās bailes, ka drīz sāksies skola, un šis plakāts sagādāja man nepanesamas -mocības. Katru dienu misters Melis vairākas stundas nodarbojās ar mani, bet, tā kā mums nesēdēja klāt ne misters Mērdstons, ne viņa māsa, es ar uzdevumiem tiku viegli galā. Pirms un pēc stundām es pastaigājos pa āru — šai laikā mani, kā jau minēju, uzmanīja kokstilbis. Cik skaidri vēl atceros drūmo skolas sētu ar saplaisājušām, zaļi nosūbējušām celiņu akmens plātnēm, veco ūdens mucu, kas pastāvīgi tecēja, melnos, rievainos koku stumbrus — likās, ka tie vairāk nekā citi koki bija cietusi no lietus un mazāk redzējuši sauli!

Pulksten vienos mēs ar misteru Mellu ēdām pusdienas. Ēdamistaba, kuras vienā stūrītī mēs apmetāmies, bija milzīgi gara, kaila telpa ar gariem dēļu galdiem pa vidu; ta vienmēr oda pēc taukiem. Pēcpusdienas cēlienu nostrādājuši, dzērām tēju — misters Melis no zilas tasītes, es — no skārda krūzītes. Augu dienu līdz septiņiem astoņiem vakarā misters Melis turpat klasē pie sava atsevišķa galda cītīgi strādāja ar spalvu, tinti, lineālu, grāmatām un papīru, savezdams kārtībā rēķinus, kā vēlāk dabūju zināt, par pagājušo pusgadu. Darbu beidzis, viņš 'parasti izņēma savu flautu un sāka pūst, un pūta tik sparīgi, ka dažbrīd man iešāvās prālā — nupat viņš pats sevi iepūtīs šajā flautā un tad lēnām sprauksies ārā pa caurumiņiem.

Atmiņā pārceļos uz krēslainajām Salemas istabām. Redzu: es, tāds vēl pavisam maziņš puisītis, sēžu klasē pie galda, atbalstījis galvu rokā, un, klausīdamies mistera A'lella gauduligajā mūzikā, mācos rītdienas uzdevumus. Nu jau esmu aizvēris grāmatas, bet mistera Mella flauta gaudo joprojām, un šais skaņās es it kā dzirdu, kas notiek manās tēva mājās, dzirdu, kā vēji joņo pār Jārmutas tuksnesīgo klajumu, un man ir tik skumji, tik vientuļi… Laiks gulēt. Es redzu sevi ejam pa svešām, nepierastām telpām uz guļamistabu; esmu apsēdies savā gultiņā, un man birst asaras — nav Pegotijas, kas mīļiem vārdiem mani iemidzinātu! Jau rīts. Es nāku lejā un pa šauru, garai spraugai līdzīgu kāpņu telpas lodziņu noraugos uz skolas zvanu, kas karājas zem kāda palieveņa jumta (uz tā atrodas vējarādītājs), un ar bailēm domāju par to bridi, kad šis pats zvans aicinās klasē Dž. Stīrfortu un pārējos zēnus. Tomēr šīs bailes ir tikai daļa no maniem baigajiem paredzējumiem — visvairāk mani šausmina tas mirklis, kad kokstilbis atdarīs sarūsējušos vārtus, lai ielaistu pa tiem briesmīgo misteru Krīklu.

Misters Melis ar mani daudz nerunāja, bet nebija arī nelaipns. Man šķiet, ari šajā klusajā divvientulībā mēs sapratāmies visai labi. Piemirsu pastāstīt, ka misters Melis dažreiz sarunājās pats ar sevi, taisīja visādas grimases, vīstīja dūres, grieza zobus un plūkāja sev matus. Tādas savādības viņam piemita, un sākumā tās mani biedēja, bet vēlāk apradu ar tām.

## VI NODAĻA

Manu paziņu pulciņš pieaug.

Biju tā nodzīvojis apmēram mēnesi, kad kokstilbis piepeši sāka klabināt apkārt ar slotu un ūdens spaini; šī gatavošanās lika domāt, ka drīzumā gaidāma mistera Krīkla un audzēkņu ierašanās. Nebiju maldījies, jo slota un ūdens spainis drīz vien parādījās arī klasē un mūs ar misteru Mellu izdzina no turienes. Pāris dienu mēs nu mitiņājāmies kur varēdami un iztikām kā prazdami, to'mēr_ allaž patrāpījāmies ceļā trim jaunām meičām, kuras agrak te reti bija rādījušās, un pastāvīgi atradāmies tādos putekļu mākoņos, ka man bija jāšķavā vienā šķavāšanā, it kā Salemas skola būtu liela ta'bakdoze.

Kādu dienu misters Melis man paziņoja, ka vakarā gaidot misteru Krīldu. Pēc tējas dzeršanas dzirdēju, ka viņš esot jau klāt. Neilgi pirms gulētiešanas ieradās kokstilbis, lai aizvestu mani pie mistera Krlkla.

Tā mājas daļa, kuru apdzīvoja misters Krīkls, bija daudz patīkamāka par mūsējo. Viņa logu priekšā zaļoja dārziņš, kas likās sevišķi jauks, ja to salīdzināja ar mūsu putekļaino rotaļu laukumu — šo tuksnesi miniatūrā, kur, pēc manām domām, tikai kamielis varēja justies labi. Es gāju trīsošu sirdi, nemaz nespēdams apbrīnot skaisto gaiteni. Kad beidzot stāvēju istabā, biju tā apjucis, ka tik tikko ievēroju misis Krīklu un mis Krīklu (viņas abas sēdēja turpat), redzēju tikai misteru Krīklu — resnu džentlmeni ar resnu zelta ķēdi un breloku virkni pār krūtīm — sēžam dziļā atzveltnes krēslā pie galda, uz kura stāvēja pudele un glāze.

—  Tā! — sacīja misters Krīkls. — Tad šis ir tas jaunais džentlmenis, kam jāapvīlē zobi! Pagrozi viņu!

Kokstilbis pagrieza mani tā, lai plakāts būtu labi redzams, un, bridi nogaidījis, kamēr misters Krīkls to pamatīgi apskata, pagrieza mani atkal ar seju pret direktoru un pats nostājās tam blakus. Misteram Kriklam bija iumši sarkans ģīmis, mazas, dziļi iegrimušas actiņas, mazs deguntelis un liels zods, un viņa pieri vagoja resnas, piepampušas dzīslas. Galvvidus misteram Krīklain jau metās pliks, un retos, taukainos, iesirmos matus viņš bija sasukājis gar deniņiem uz priekšu, tā ka tie uz pieres sagāja kopā. Visvairāk mani pārsteidza tas, ka viņam nebija balss — viņš runāja tikai čukstus. Vai nu šāda runāšana viņu pārāk piepūlēja, vai varbūt viņš kaunējās no šā sava trūkuma, bet viņa seja runājot kļuva vēl dusmīgāka, dzīslas pierē piepampa vēl resnākas, tā ka es nemaz nebrīnos tagad, visu atminēdamies, ka šī viņa savādība varēja man visvairāk durties acīs.

—  Nu, kas jums būtu sakāms par šo zeņķi? — misters Krīkls noprasīja.

—   Pagaidām nevaru žēloties par viņu, — kokstilbis atbildēja. — Nav vēl bijis izdevības.

Man likās, misters Krīkls jutās vilies, bet misis un mis Krīklas (kalsnas, klusas būtnes, kurām es nule uzmetu skatienu) nejutās vīlušās.

—  Panāciet tuvāk, ser! — misters Krīkls teica, pamādams man ar roku.

—   Panāc tuvāki — kokstilbis atbalsoja, atkārtodams to pašu žestu.

—   Man ir tā laime pazīt tavu patēvu, — misters Krīkls čukstēja, saņemdams mani aiz auss. — Varens vīrs, vīrs ar raksturu! Viņš pazīst mani, es pazīstu viņu. Bet vai tu pazīsti mani? Ē, vai dzirdi ar? — viņš šņāca, nežēlīgi iekniebdams man ausī — it kā pa jokam.

—  Vēl ne, — es atbildēju, noraustīdamies aiz sāpēm:

—  Vēl ne? — misters Krīkls atkārtoja. — Bet drīz tu pazīsi! Ko?

—   Drīz pazīsi! Ko? — kokstilbis atkārtoja. (Vēlāk es noskārtu, ka viņš ar savu skaļo balsi allaž uzstājas par vidutāju starp misteru Kriklu un viņa audzēkņiem.)

Es pārbijies atteicu, ka mēģināšu iepazīt, ja tāda ir viņa vēlēšanās. Visu laiku man auss dega kā ugunīs, jo viņš to nemitīgi knaibīja.

—   Dzirdi, ko es teikšu, — misters Krīkls čukstēja, palaizdams manu ausi, vēlreiz iekniebis tā, ka man asaras sasprāga acīs, — es esmu zvērīgs!

—  Zvērīgs! — atkārtoja kokstilbis.

—  Ja es saku, ka esmu nodomājis ko darīt, tad es to arī izdaru, — misters Krīkls turpināja, — un, ja es saku — tam tā jābūt, tad tam tā arī jābūt.

— Ja tam tā jābūt, tad tam tā arī jābūt, — kokstilbis atbalsoja.

—  Es esmu ciets un nelokāms, — misters Krīkls sacīja, — tāds, lūk, es esmu! Es pildu savu pienākumu. Lūk, ko es daru. Ja mana miesa un asinis, — to teikdams, viņš pablisināja acis uz misis Krīklu, — saceltos pret mani, tā nebūtu vairs mana miesa un asinis. Es to noliegtu. Sakiet — vai tas zellis, — viņš uzrunāja kokstilbi, — ir te atkal bijis?

—   Nē, — skanēja atbilde.

—   Nē, — atkārtoja misters Krīkls. — Jo labāk. Viņš mani pazīst. Lai viņš ar nerādās! — misters Krīkls turpināja, uzsizdams ar dūri pa galdu un uzmezdams sievai ašu skatienu. — Es saku, lai viņš labāk nerādās, jo viņš zina, kas es esmu. Un tagad arī tu, mans jaunais draugs, saksi mani pazīt. Vari ieti Ved viņu projām!

Par šādu pavēli varēju tikai nopriecāties, jo misis Krīkla un mis Krikla abas slaucīja asaras, un es jutos tikpat neērti viņu dēļ kā pats sevis dēļ. Tomēr man prātā stāvēja lūgums, kuram bija tik tuvs sakars ar manu pašreizējo stāvokli, ka nevarēju nociesties, to nepateicis, kaut arī pats apbrīnoju savu drosmi.

—  Atļaujiet,, ser …

—   Nu, nu! Kas tad nu vēl? — sēca misters Krīkls, un viņa acis tā uzzibsnīja, ka likās — tās mani uz vietas sadedzinās.

—  Atļaujiet, ser… — es murmināju, — ja es drīkstētu lūgt… es tiešām ļoti nožēloju to, ko esmu izdarījis… atļaujiet noņemt šo uzrakstu, iekāms vēl zēni nav atgriezušies …

Vai misters Krīkls patiešām pārskaitās vai izlikās pārskaities, lai mani iebiedētu, — nezinu, bet viņš kā dzelts pietrūkās no sava krēsla, un es, nelikdamies vairs ne zinis par kokstilbi, kura uzdevums bija mani atkal aizvadīt, pa galvu pa kaklu metos projām tieši uz guļamistabu; redzēdams, ka neviens man neseko, es ielīdu savā gultā, jo bija jau guļamais laiks, bet vēl pāris stundu trīcēju un drebēju aiz nobīļa.

Otrā rītā atbrauca arī misters Sārps. Tas bija vecākais skolotājs, bet misters Melis — viņa palīgs. Misters Melis ēda kopā ar skolniekiem, bet misters Sārps — pie direktora galda. Misters Sārps atstāja vārga, slimīga cilvēka iespaidu. Deguns viņa sejā ieņēma izcilu vietu; galva bija allaž piešķiebta, it kā tā būtu par smagu, lai noturētos taisni; mati gludi pieglausti un viļņaini, bet zēns, kurš atgriezās Salemā pats pirmais, pastāstīja man, ka misters Sārps valkājot parūku (nopircis jau lietotu — tā viņš teica) un katru sestdienu ejot pie friziera atjaunot viļņus.

Tas bija Tomijs Tredlss, kas man sniedza šīs ziņas. Viņš atgriezās pirmais un, stādīdamies priekšā, sacīja, ka viņa vārdu varot atrast veco durvju augšējā stūrī pa labi.

—  Tredlss? — es minēju.

—  Tas pats gan, — viņš atbildēja un tūdaļ gribēja, lai pastāstu viņam par sevi un savu ģimeni.

Tā bija tīrā laime, ka tieši Tredlss atbrauca pirmais. Viņš tā uzjautrinājās par manu plakātu, ka paglāba mani tiklab no šā plakāta rādīšanas, kā slēpšanas, jo ar katru zēnu — lielu vai mazu —, kas ieradās atpakaļ Salemā, viņš steidzās mani iepazīstināt, šādi priekšā stādīdams: — Palūk! Tie tik ir kumēdiņi! — Man laimējās arī tajā ziņā, ka lielākā daļa zēnu atbrauca nospiestā garastāvoklī un nemetās man virsū tik brāzmaini, kā biju gaidījis. Daži tomēr lēca un deja ap mani kā mežonīgi indiāņi, un daudz bija arī tādu, kas nevarēja turēties pretī kārdinājumam iztēlolies, it kā es patiešām būtu suns, — viņi glaudīja mani, kā pielabinādami, lai nekožu, un teica: — Gulsties! — un sauca suņa vārdā par Tauzeru. Dabiski, ka šāda ālēšanās tik daudzu svešu acu priekšā man lika sarkt un maksāja dažu labu asaru, tomēr visā visumā tas ne tuvu nebija tik briesmīgi, kā biju gaidījis.

Formāli draugu pulkā mani uzņēma, tikai kad ieradās Dž. Stirforts. Šim zēnam bija gudrākā skolnieka slava, viņš bija ari ļoti izskatīgs un iznesīgs un par mani vismaz gadus sešus vecāks. Mani aizveda pie viņa kā pie kāda maģistrāta. Turpat blakus rotaļlaukumam kādā nojumltē viņš ņēmās mani izprašņāt par visu, kas attiecās uz manu sodīšanu. Savu spriedumu viņam labpatikās izteikt ar vārdiem: — Kauna lieta, — un šo vārdu dēļ es viņam arī pieķēros no visas sirds.

—  Cik tev naudas līdzi, Kopcrfīld? — viņš vaicāja, pavedis mani sānis, kad ar minētajiem vārdiem manu lietu bija nokārtojis.

Es pateicu, ka man ir septiņi šiliņi.

—  Prātīgāk būtu, ja tu atdotu tos manā glabāšanā, — Stīrforts sacīja. — Protams, ja tev nav nekas pretī. Ja gribi — dod, negribi — nedod.

Bez vilcināšanās pieņēmu viņa draudzīgo piedāvājumu un, atvēris Pegotijas dāvāto maciņu, izkratīju tā saturu Stīrfortam saujā.

—  Varbūt tu vēlies tūlīt ko nopirkt? — viņš jautāja.

—   Nē, pateicos.

—  To tu vari katrā brīdī, — Stīrforts piebilda. — Saki droši!

— Nē, pateicos, ser, — es vēlreiz atkārtoju.

—  Tu gandrīz varētu nežēlot pāris šiliņu vienai pudelei upeņu vina. Vakarā, gulēt ejot, mēs varētu kopīgi iedzert. Cik zinu, mēs gulēsim vienā guļamistabā, vai ne?

Man gan tas ne prātā nebija nācis, bet es atbildēju:

— Labi, es ar prieku.

—  Skaisti! — Stīrforts sacīja. — Un varbūt apmēram šiliņu mandejkūkām, ko?

Teicu, ka arī tas man sagādās tikai prieku.

Tādā gadījumā vēl kādu šiliņu biskvītam un vēl kādll — augļiem, vai ne? — turpināja Stīrforts. — Tad tik tu uzstāsies, mazais Koperfīld!

Es pasmaidīju, tāpēc ka viņš pasmaidīja, bet patiesībā biju mazliet nobažījies.

—  Nu labi, — sacīja Stīrforts, — rīkosimies iespējamības robežās, tas viss. Tavā labā es centīšos cik spēdams. Man ir brīv iziet, kad vien vēlos. Es apgādāšu visu tā, ka gailis pakaļ nedziedās.

To sacīdams, viņš iebāza naudu savā kabatā un vēl laipni piebilda, lai es esot bez rūpēm, viss tikšot izdarīts, kā nākas.

Viņš jau gan visu izdarīja pienācīgi, kā bija solījies, — bet vai tā vajadzēja darīt? Sirds dziļumos es jutu, ka tiek darīts galīgi aplam — vai nu tādu ceļu bija aiziet mātes dotajām divām puskronām! Labi vēl, ka papīriņš, kurā tās bija ievīstītas, palicis maciņā: tas nu bija mana dārgākā manta.

Kad vakarā uzgājām augšā savā guļamistabā, Stīrforts mēness gaismā salika visu bagātību — par visiem septiņiem šiliņiem — uz manas gultas.

—  Nu, mazais Koperfīld, — viņš sacīja, — skat, kas tev par karalisku galdu!

Vai nu es, tāds mazs puišelis, kāds viesu uzņēmējs un vēl viņam klātesot! To iedomājoties vien, man jau rokas trīcēja. Es lūdzu viņu parādīt man šo godu un uzņemties namatēva lomu, un, tā kā manam aicinājumam piebiedrojās ari pārējie šās istabas zēni, viņš labprāt paklausīja un, apsēdies uz mana spilvena, sāka izdalīt porcijas, jāatzīst, taisnīgi un godīgi. Vīnu laida apkārt mazā glāzītē bez kājas — tā bija viņa paša īpašums. Es sēdēju viņam pie kreisās rokas, pārējie zēni — turpat tuvākajās gultās un uz grīdas.

Cik labi vēl atceros, kā mēs tur sēžam un čukstus sarunājamies, pareizāk sakot — viņi sarunājas, bet es godbijīgi klausos! Mēness iespīd pa logu un met blāvu gaismas četrstūri uz grīdas, lielākā daļa no mums sēž pustumsā, tikai, ja Stīrfortam ievajagas kaut ko no «galda», viņš aizdedzina iepriekš fosforā apmērcētu sērkociņu, un zila gaisma uz bridi apžilbina mums acis, tad atkal nodziest. Tumsa, slepenas dzīres, čuksti nakts klusumā — tas viss tik neparasts, noslēpumains; zēnu valodas vieš manā sirdī ir pacilātību, ir baismas, un es priecājos, ka viņi ir tepat tuvumā, un arī sabīstos (kaut mēģinu smieties), kad Tredlss sakās viņā istabas kaktā pamanījis spoku.

No šīm sarunām es daudz ko uzzināju par skolu un par visu, kam ar to sakars.

Uzzināju, ka misters Krīkls ne velti sevi dēvēja par zvērīgu: viņš bija bargākais un nežēlīgākais no Salemas skolotājiem; katru mīļu dienu viņš uzbruka zēniem un kā dragūns kaujas laukā belza pa labi un kreisi bez kādas žēlastības; citu neko viņš arī neprata kā kauties, jo pats bija muļķāks (pēc Stīrforta vārdiem) par pēdējo skolnieku klasē; pirms daudziem gadiem viņš bijis apiņu tirgotājs, bet tad bankrotējis un izputinājis arī sievas īpašumu, un sadomājis izmēģināt roku izglītības laukā. Zēniem bija bezgala daudz, ko stāstīt; es tikai varēju nobrīnīties, kā viņi to visu izdibinājuši.

Uzzināju, ka vīrs ar koka kāju, vārdā Tangejs, esot brutāls barbars, kas kalpojis misteram Krīklam jau tajos laikos, kad tas vēl nodarbojies ar apiņu tirdzniecību, un sekojis viņam jaunajā pasākumā izglītības laukā itin kā tādēļ — pēc zēnu domām —, ka agrāk mistera Krīkla darbā pārlauzis kāju, turklāt izdarījis ne vienu vien negodīgu pakalpojumu viņam un zinājis viņa noslēpumus. Tangejs visus, kā skolotājus, tā zēnus (vienīgi misteru Krīklu ne), uzskatot par saviem dabiskajiem ienaidniekiem, un viņa vienīgais dzīves prieks esot dusmoties un darīt nelietības. Vēl uzzināju, ka misteram Kriklarn esot dēls, kurš ar Tangeju neesot varējis satikt un kurš, palīdzēdams skolas darbos, reiz tēvam aizrādījis, ka tā sodīšanas paņēmieni esot necilvēcīgi, turklāt, liekas, viņš pārmetis tēvam arī cietsirdīgo izturēšanos pret māti. Viss beidzies ar to, ka tēvs dēlam parādījis durvis, un kopš tā laika kā misis Krīkla, tā mis Krīkla arvien esot noskumušas.

No visa dzirdētā visvairāk mani pārsteidza tas, ka skolā esot viens zēns, pret kuru misters Krīkls neuzdrošinoties pacelt roku, un tas esot Stīrforts. Stīrforts pats to apstiprināja un vēl sacīja — viņš gribētu redzēt, kā misters Krīkls to iedrošinātos.

Kad viņam kāds bikls puisēns (ne jau es) iejautājās, ko tad viņš. darītu, ja misters Krīkls tomēr iedrošinātos viņam pieskarties, Stīrforts iemērca atkal sērkociņu fosfora kārbiņā un, uzrāvis to, lai mūs vairāk apžilbinātu ar savu atbildi, atteica — viņš sāktu ar to, ka paķertu lielo septiņu šiliņu tintes pudeli, kas vienmēr pa rokai uz kamīna dzegas, un laistu ar to misteram Krīklam pa pieri, laP tas uz vietas gar zemi. Mēs brīdi sēdējām tumsā bez elpas.

Vēl es uzzināju, ka abi skolotāji — misters Sārps un misters Melis — saņemot nožēlojamu atalgojumu par

savu darbu un ka tad, kad uz pusdienu galda esot gan silta gaļa, gan ailksta, iepriekšējās dienas, esot pieņemts, ka misters Sārps vienmēr izvēlas auksto. Sī informācija atkal nāca no Stlrforta — viņš vienīgais no skolniekiem ēda kopā ar misteru Kjrīklu. Stāstīja vēl to, ka misteram Sārpam parūka neesot gluži pa galvai, ka velti viņš dižojoties (cits ieteicās — «ceļ degunu gaisā»), jo tik un tā apakšā varot redzēt viņa rudos matus.

Vēl es uzzināju, ka par vienu no audzēkņiem, ogļu tirgotāja dēlu, visi maksājumi skolai tiekot kārtoti oglēs un ka tāpēc šo zēnu saukājot par «maiņas preci». Vārds bija ņemts no tās nodaļas aritmētikas grāmatā, kur ir runa par līdzīgiem darījumiem. Alus, ko pasniedz pie pusdienu galda, esot tīrā vecāku aplaupīšana, tāpat arī pudiņš esot gluži vienkārši krāpšana.

Visa skola esot tajās domās, ka mis Krīkla iemīlējusies Stīrfortā; sēžot tumsā viņam blakus un iztēlojoties viņa piemīlīgo balsi, skaisto seju, viņa iznesību un cirtainos matus, man tas likās pilnīgi ticami. Misters Melis, kā zēni stāstīja, esot lāga puisis, tikai bez pensa kabatā, un vecā misis Meila, viņa māte, bez šaubām, esot nabaga kā ījabs. Te man ienāca prātā brokastis nespējnieku patversmē un itin kā dzirdētie vārdi: «Manu Čārlij,» — bet man vēl tagad prieks atcerēties, ka toreiz par to pat neiepīkstējos.

Visas šīs runas turpinājās vēl ilgi pēc banketa. Lielākā daļa viesu gan aizgāja gulēt, tiklīdz vairs nebija ne ēdamā, ne dzeramā, bet mēs, kas palikām, pusizģērbušies vēl sačukstējāmies un klausījāmies, līdz pēdīgi miegs uzveica arī mūs.

—  Ar labu nakti, mazo Koperfīld! — Stīrforts sacīja. — Es ņemšu tevi savā aizbildnībā.

—  Jūs esat ļoti labs, — es atbildēju, juzdams sirsnīgu pateicību. — Es to nekad neaizmirsīšu.

—  Vai tev nav kāda māsa, ko? — Stīrforts žāvādamies ievaicājās.

—  Nav, — atbildēju.

—  Zēl gan, — Stīrforts sacīja. — Bijusi tev māsa, man šķiet, tā būtu daiļa, bikla meitenīte mirdzošām actiņām. Es ļoti labprāt ar viņu iepazītos. Nu, ar labu' nakti, mazais!

—  Ar labu nakti, seri

Vēl ilgi savā gultā domāju par viņu. Atceros, ka es pat mazliet pacēlos, lai palūkotos, kā viņš guļ: galva liegi

atdusējās uz rokas, un daiļo, augšup pavērsto seju apmirdzēja mēnesnīca. Manās acīs Stīrforts bija visvarens, un tas laikam arī bija iemesls, kāpēc manas domas ap viņu vien lidoja. Aizplīvurotā nākotne caur mēnesstaru mirdzu vēl nemeta uz viņu savu drūmo skatienu. Nekāda tumša ēna viņa soļiem neslīdēja līdzi, kad sapņos mēs visu nakti staigājām pa dārzu.

## VII NODAĻA

Pirmais pusgads Salemas skolā,

Mācības īstenībā iesākās tikai otrā dienā. Atceros 1 — pārsteidzošu iespaidu uz mani atstāja tas, ka rēcošo balsu jūklis vienā mirklī pārvērtās nāves klusumā, kad, ieturējis brokastis, durvīs parādījās misters Krīkls un no sliekšņa pārlaida mums vērīgu skatienu gluži kā milzis pasakā, aplūkodams savus gūstekņus.

Tangejs nostājās misteram Krīklam blakus. Manuprāt, pilnīgi nevajadzīgi viņš nobļāva savu «Klusu!», jo visi zēni jau stāvēja mēmi un sastinguši.

Varēja redzēt, ka misters Krīkls sāk runāt, un dzirdēt viņa sacīto varēja no mistera Tangeja.

— Nu, zēni! Sācies jaunais mācību pusgadsl Apdomājiet, kā uzvesties šinī pusgadā! Ar jaunu sparu ķerieties pie darba, es jums saku, jo arī es ar jaunu sparu ķeršos pie pēršanas. Žēlošanas nebūs! Varēsiet pēc tam kasīties un berzēties, cik tīk, — kur es būšu cirtis, tur zilumu neizberzēsiet. Un nu pie darba visi kā viens!

Kad šī briesmīgā uzruna bija galā un misters Tangejs izklumburojis ārā, misters Krīkls pienāca pie mana sola un nočukstēja: es varbūt esot meistars košanā, bet viņš arī neesot mazāk slavens šajā ziņā. Tad viņš pavicināja savu niedri un jautāja, ko es domājot par to — kādi tai zobi. Vai ilkņi? Vai dzerokļi, ko? Vai gana asi, ko? Vai brangi kož, ko? Vai kož? Katra jautājuma beigās viņš cirta man tik skaudri, ka es locījos aiz sāpēm. Tā drīz vien pār mani nolija Salemas svētība (kā Stīrforts izteicās) un paša asaru strauti.

Ar to es nedomāju teikt, ka biju vienīgais izredzētais, kam šādā veidā parādīja godu. Gluži pretēji — tādu zēnu bija lielais vairums (it īpaši mazākie), kas mistera Krīkla ikdienas apgaitā izpelnījās līdzīgu ievērību. Vēl dienas darbi nebija sākušies, kad jau pusskolas raustījās sāpēs un mirka asarās, bet, cik sanāca visā dienas gaitā līdz vakaram, baidos pat atcerēties, jo varētu likties, ka es pārspīlēju.

Nevaru iedomāties, ka vēl atrastos kāds, kas savā profesijā gūtu tik daudz tīksmes kā misters Krīkls. Kā zvērs izsalkumu remdēdams — ar tādu baudu viņš sita nabaga zēnus. Esmu pārliecināts, ka it sevišķi viņu pievilka apaļie sārtvaidži. Tie viņam bija tāds vilinājums, ka viņš nespēja rimties, pirms nebija visai dienai nodevis tiem krietnu kārtu. Es pats biju resnītis, tāpēc man tas gan jāzina.

Vēl tagad, kad vien par šo necilvēku iedomājos, asinis manī sāk kūsāt un ne tikai tāpēc, ka pats esmu izbaudījis viņa nagus, — visvairāk tāpēc, ka tagad tikai saprotu, cik tumsonīgs un stulbs bija šis radījums, kuram nebija vairāk tiesību uzņemties atbildīgo skolas direktora pienākumu nekā būt par karaliskās flotes admirāli vai armijas virspavēlnieku; jāteic, ka šajos posteņos viņš, iespējams, būtu nodarījis mazāku ļaunumu.

Nožēlojamie mazie bailuļi, kā mēs līdām uz vēdera šā nežēlīgā elka priekšā! Kāds gan ir bijis mūsu dzīves iesākums, es tagad domāju, — zemiska, verdziska pakļaušanās cilvēkam ar tādām tieksmēm un pretenzijām!

Te nu es atkal sēžu savā skolā un sekoju viņa skatienam — pazemīgi sekoju viņa skatienam, kamēr viņš velk līnijas rēķināšanas burtnīcā kādam citam upurim, kas tikko ar to pašu lineālu dabūjis pa pirkstiem un nu berzē tos ar kabatas lakatiņu — sāp, nabagam. Man darba atliku likām. Es neuzmanu direktora skatienu aiz gara laika, mani moka baiļpilna ziņkāre — jāredz taču, kurš būs nākamais cietējs — es vai kāds cits. Mazie puišeļi, kuriem tā pati interese, arī nenovērš no viņa acu. Man šķiet, viņš itin labi to zina, tikai izliekas neko nemanām. Līnijodams burtnīcu, viņš nejauki šķoba lūpas; te viņš pēkšņi pamet skatienu iesāņus gar mūsu solu rindu; mēs noliecamies pār gramatām un trīcam. Pēc brītiņa jau blenžam atkal. Kāds nelaimīgais, kura vaina ir nepareizi risināts uzdevums, uzaicināts tuvojas direktoram. Nabadziņš kaut ko šļupst atvainodamies un solās rīt laboties. Pirms viņa iekaustīšanas misters Krīkls izmet vēl kādu joku, un mēs smejamies — mēs, nožēlojamie kucēni, smejamies, kaut paši esam līķa bālumā un dūša mums sen jau papēžos.

Atkal es sēžu savā solā. Ir miegaina vasaras pēcpusdiena. Ap mani san un dūc, it kā nevis zēni, bet zilās mušas spingtu visapkārt. Vēl man spiež pakrūtē no pusatdzisušās treknās gaļas (pirms stundas vai divām esam ēduši pusdienas), galva kā svina pielieta. Vai pasauli atdotu, ja drīkstētu tagad nosnausties. Kā jauns pūculēns es valbu acis un vēroju misteru Krīklu; kad uz brīdi miegs mani tomēr pievārē, vēl aizmidzis it kā redzu, kā viņš turpina vilkt līnijas burtnīcā, bet te jau viņš klusu piezadzies un, lai es skaidrāk viņu varētu saredzēt, atmodina mani, iecirzdams sarkanu vīli mugurā.

Un nu es esmu rotaļlaukumā, joprojām viņa acu burvju varā, kaut paša neredzu. Logs, aiz kura, es zinu, viņš patlaban ēd pusdienas, man tagad aizstāj viņa acis — es skatos tajā. Tiklīdz viņa seja parādās aiz šā loga, manējā sastingst visdziļākā pazemībā un padevībā. Līdzko viņš tikai paskatās caur rūti uz mums, pat visdrosmīgākais zēns (ja neņem vērā Stīrfortu) apklust pusvārdā vai puskliedzienā un kļūst domīgs.

Kādu dienu Tredlss (īsts nelaimes putns šai pasaulē!), spēlēdamies ar bumbu, iedrāž to taisni šajā pašā logā. Vēl tagad es nodrebu un ar šausmām redzu, kā tas viss notiek un kā bumba, iekšā lidodama, skar paša mistera Krīkla svētīto galvu.

Nabaga Tredlss! Savā šaurajā, gaišzilajā uzvaiciņā, kurā viņa kājas un rokas atgādināja cīsiņus vai tīto biskvītu, viņš bija jautrākais un tomēr neapskaužamākais zēns starp mums visiem. Niedre jo bieži dancoja pa viņa muguru — man šķiet, tajā pusgadā tā nozeitīja viņu ik dienas, ja neņem vērā vienu pirmdienu, kad, nezinu, kāpēc, viņš tikai dabūja ar lineālu pa nagiem. Diendienā viņš solījās rakstīt un žēloties savam tēvocim, bet tā arī neaizrakstija. Pēc pēriena viņš ļāva gan galvai kādu brīdi noslīgt uz galda, bet, skaties, — Tredlss jau atkal priecīgs, smej vēl asarainām acīm un zīmē uz savas tāfeles skeletus. No sākuma es nevarēju vien nobrīnīties, kāpēc viņš licies tieši uz skeletiem, un kādu laiku raudzījos uz viņu kā uz svēto mocekli, kas ar šiem iznīcības simboliem sev atgādina, ka arī pēršana nevar ilgt mūžīgi.. Patiesībā iemesls laikam bija daudz vienkāršāks — skeletus vieglāk zīmēt, jo tiem nevajag nekādu vaibstu.

Augstsirdīgs, krietns zēns bija šis Tredlss un uzskatīja par svētu pienākumu, ka zēniem jāturas kopā. Ne vienreiz vien viņš uz savas muguras iznesa citu grēkus; sevišķi man atmiņā palicis viens gadījums, kad Stīrforts baznīcā iesmējās un baznīcas apkalpotājs aiz pārskatīšanās izveda laukā Tredlsu. Vēl tagad redzu, kā viņu apsardzībā aizved un kā baznīcēni sašutumā noraugās viņam nopaka|. Viņš īsto vainīgo nenodeva, kaut gan otrā dienā saņēma par to bargu pērienu un nosēdēja pēc tam karcerī tik daudz stundu, ka bija paspējis sazīmēt vai veselu skeletu kapsētu — tie mudžēt mudžēja uz viņa latīņu valodas grāmatas lappusēm. Šoreiz viņš saņēma gandarījumu: Stīrforts atzina, ka Tredlss nav nosūdzētājs, un tā mums visiem šķita augstākā uzslava. Ja man par sevi jāsaka, tad es daudz Stīrforta grēku būtu bijis ar mieru uzņemties (kaut biju krietni mazdūšīgāks un ari labu tiesu jaunāks par Tredlsu), lai tikai saņemtu no viņa šādu pagodinājumu.

Kad svētdienās gājām uz baznīcu, Stīrforts roku rokā ar mis Krīklu gāja mums pa priekšu. Es nevarēju no viņiem atraut acis — tik skaisti tie man šķita. Protams, manās acīs mis Krīkla nevarēja sacensties skaistumā ar mazo Emiju, un es viņu arī nemīlēju (to es neuzdrīkstējos), bet man viņa šķita ārkārtīgi pievilcīga un smalkā uzvedībā nepārspējama. Kad Stīrforts, tērpies baltās biksēs, nesa viņas saulessargu, es jutos lepns, ka man gods viņu pazīt, un biju pārliecināts, ka mis Krīkla var tikai dievināt viņu no visas sirds. Misters Sārps un misters Melis, manuprāt, arī bija savā ziņā ievērojamas personas, bet Stīrforts salīdzinājumā ar viņiem bija kā saule pret divām zvaigznēm.

Stīrforts joprojām turēja mani savā aizbildnībā. Bija |oti izdevīgi būt ar viņu draugos, jo tam, kurš bija izpelnījies viņa labvēlību, neviens neuzdrošinājās darīt pāri. Tikai no mistera Krīkla, kas apgājās ar mani ļoti bargi, viņš nevarēja — vismaz nemēģināja — mani pasargāt, bet, ja kādreiz tas bija izpātagojis mani niknāk nekā parasti, Stīrforts tad sacīja: viņš vēlētos, kaut man bijis mazliet viņa drosmes, viņš gan nekad nepie|autu tādu izturēšanos pret sevi; to viņš, kā jutu, sacīja, mani uzmundrinādams. Vienu labumu, gan tikai vienu, es tomēr ieguvu arī no mistera Krīkla bardzības. Kad viņš, gar soliem šurpu turpu staigādams, gribēja pamielot manu muguru, mans plakāts allaž izrādījās par traucējumu, tādēļ to drīz vien noņēma, un pēc tam es netiku to vairs redzējis.

Kāda nejaušība vēl vairāk nostiprināja manu un Stīrforta draudzību, turklāt tādā veidā, kas lika man justies laimīgam un lepnam, kaut dažu labu reizi es tādēļ dabūju ciest. Tas notika tā. Reiz rotaļlaukurnā, kad Stīrforts pagodināja mani ar sarunu, es nez kā ieminējos, ka priekšmets vai persona — neatceros vairs, kas, — man atgādina kādu priekšmetu vai personu no «Peregrīna Pikla». Tajā brīdī viņš neko nejautāja, bet vakarā, gulēt ejot, ieminējās, vai man gadījumā neesot tā grāmata līdzi.

Es atbildēju, ka nav, un tūlīt ari pastāstīju, kādā veidā esmu izlasījis šo un citas grāmatas, par kurām te jau ir bijusi runa.

—  Vai tu tās atceries? — viņš vaicāja.

—  Jā, protams! — es atteicu. Man bija laba atmiņa, un man likās, ka neko vēl neesmu piemirsis.

—  Tad es tev, lūk, ko teikšu, mazo Koperfīld, — Stīrforts sacīja. — Tu man tās izstāstīsi. Es vakaros ilgi nevaru iemigt un rītos agri pamostos. Tu man tās izstāstīsi citu pēc citas. Tās mums būs gluži kā «Tūkstoš un vienas nakts» pasakas.

Sāds priekšlikums man ļoti glaimoja, un mēs nolēmām sākt jau to pašu vakaru. Kādus postījumus es nodarīju savu iemīļoto rakstnieku darbos, tos pēc savas izpratnes atstāstīdams, neņemos noteikt, un, patiesību sakot, es nevēlētos to nemaz zināt, bet es visam svēti ticēju un stāstīju, man šķiet, ar nemākslotu aizrautību, un šīs īpašības var daudz ko izpirkt.

Seherezādes lomai bija arī sava ēnas puse. Bieži vien es vakaros biju miegains vai tādā omā, ka prāts nepavisam netiecās uz stāstīšanu, un tādās reizēs es šo pienākumu sajutu kā smagu slogu, bet jāceļ v: en tas bija, jo sagādāt Stīrfortam vilšanos vai sarūgtināt viņu — lai nu ko, tikai ne to! Tas pats rītos: miegs vēl tik salds, vēl stundiņu vai divas būtu pagulējis, bet — izberzē vien acis un jau ilgi pirms modinātāja zvana sāc kādu jaunu, garu stāstu. Tomēr Stīrforts bija nepiekāpīgs. Un, tā kā viņš savukārt izskaidroja man grūtākos rēķinu uzdevumus un palīdzēja arī citās mācībās, kur pats netiku galā, zaudētājos es nepaliku. Tomēr, ja gribu taisnīgs būt arī pret sevi, jāteic — es nedarīju to savtīgos nolūkos, mani neietekmēja arī bijība pret Stīrfortu. Es viņu apbrīnoju un mīlēju, un ar viņa atzinību man bija pilnīgi atmaksāts. Tik dārgu es to turēju, ka tagad, visu atceroties, man sāpēs sažņaudzas sirds.

Stīrforts bija uzmanīgs arī pret mani un reiz kādā sevišķā gadījumā parādīja šo uzmanību tik atklāti, ka nabaga Tredlss un pārējie, man šķiet, jutās maziiet apbēdināti. Pienāca apsolītā Pegotijas vēstule (kādu prieku lā man sagādāja!) — pienāca tad, kad pirmajā pusgadā bija jau daža laba nedēļa iedzīvota. Līdz ar vēstuli saņēmu arī sūtījumu — pašceptu kūku īstā apelsīnu ligzdā un divas pudeles mājas vīna. Sos dārgumus kā pienācīgus meslus es noliku Stlrfortam pie kājām un lūdzu, lai viņš rīkojas ar tiem pēc saviem ieskatiem.

— Zini, ko es tev teikšu, mazo Koperfīld, — viņš sacīja, — šo dzērienu paglabāsim priekšdienām, būs tev pašam, ar ko rīkli apslapināt, kad man stāstīsi.

Es nosarku par šādu ieteikumu un nokaunējies lūdzu, lai šoreiz par mani nedomā. Tomēr Stīrforts palika pie sava — viņš esot novērojis, ka es bieži vien stāstīdams piesmokot, viņš gan teica «sākot ķērkstēt», un tāpēc katra pilīte izlietojama tikai tā, kā viņš teicis. Tātad pudeles tika ieslēgtas Stīrforta skapītī, un, kad man, pēc viņa domām, vajadzēja stiprināties, viņš pats ielēja no tām mazā pudelītē un lika man izsūkt šo porciju caur zoss spalvas caurulīti. Dažreiz, lai zāles kļūtu vēl dziedinošākas, viņš piespieda tām klāt apelsīnu sulu, piejauca ingveru vai piparmētru pilienus. Nevaru gan apgalvot, ka dzēriens no tā būtu kļuvis daudz garšīgāks vai ka to varētu ieteikt kā zāles, kas ieņemamas vakaros pirms gulētiešanas un rītos, tiklīdz pieceļas, lai uzlabotu kuņģa darbību, bet tik un tā es dzēru šo maisījumu — pateicīgs devējam par viņa uzmanību.

Tagad šķiet, pie «Peregrīna» vien mēs uzkavējāmies vairākus mēnešus, un mēnešiem pietika vēl citu stāstu. Biju pārliecināts, ka mūsu pasākums necietis no stāstu trūkuma, un zāļu arī gandrīz pietika visam laikam. Nabaga Tredlss — kad domās pakavējos pie šā zēna, es nevaru noturēties, reizē nesmējies un arī neraudājis par viņu. Mūsu «arābiešu naktīs» viņš it kā aizstāja kori: komiskās vietās vai plīsa aiz smiekliem, bet, kolīdz stāstā parādījās šaušalīgas epizodes, viņa smiekli pārvērtās izbaiļu drebuļos. Bieži tas mani izsita no sliedēm.

Atceros, savu meistarjoku viņš izspēlēja kādu vakaru, kad stāstīju par Zila Blaza dēkām un piedzīvojumiem. Tajās vietās, kur tiek pieminēts kāds algvizils, viņš klabināja zobus, un tur, kur Zils Blazs Madridē satiekas ar laupītāju virsnieku, nelaimīgais joku dzinējs satrakojās tiktāl, ka viņu izdzirda misters Krlkls, kas .šajā brīdī snāja apkārt pa skolas gaiteņiem. Turpat uz karstām pēdām nelaimīgais zēns tika brangi nosukāts par sliktu uzvedību guļamistabā.

Man raksturīgo romantismu un sapņainību šī stāstīšana vēlajās nakts stundās vēl pastiprināja, un šajā ziņā mūsu laika kavēklis man tikai kaitēja. Bet mani iejūsmināja tas, ka mūsu guļamistabā visi par mani priecājās kā par mīļu rotaļlietiņu, ka mana stāstītāja slava bija izdaudzināta visā skolā, kā arī vēl tas, ka es, mazākais no visiem, ar to biju izpelnījies tik lielu ievērību.

Skola, kur disciplīna balstās tikai uz cietsirdīgu bardzību, vienalga, vai tās vadītājs ir tumsonis vai izglītots cilvēks, diezin vai ir spējīga dot saviem audzēkņiem jel kādas zināšanas. Domāju, ka zēni mūsu skolā visumā bija tādi paši nesaprašas kā ikvienā citā; tie bija pārāk iebiedēti, pārāk daudz sisti un dauzīti, lai spētu vēl domāt arī par mācībām; tie nevarēja šai ziņā neko gūt, tāpat kā nebūtu varējis gūt neviens, ja to mūžīgi mocītu un spīdzinātu. Es savā ziņā biju izņēmums. Kaut arī mani pēra ne mazāk par citiem, tomēr tas apstāklis, ka biju mazliet godkārīgs, un ari tas, ka allaž un visur mani vadīja Stīrforta palīdzīgā roka, kaut kā noturēja mani virs līmeņa, un tā iznāca, ka es tomēr uzlasīju pa kripatiņai zināšanu.

Tas galvenokārt bija mistera Mella nopelns. Viņš mani sevišķi ieredzēja, par ko es viņam vienmēr būšu pateicīgs. Tas gan man darīja sāpes, ka Stīrforts, kur vien varēdams, pastāvīgi centās misteru Mellu pazemot. Gandrīz nekad viņš nepalaida garām izdevību pazoboties par viņu un kūdīja citus zēnus darīt to pašu. Tāpēc es jau ilgāku laiku drebēju, ka tikai Stīrforts šim pašam nolūkam neizmanto arī manu atklātību (es jau sen biju uzticējis viņam visus savus noslēpumus tāpat kā visu, kas man bija no taustāmām — ēdamām vai dzeramām — lietām), jo jau pašā mūsu draudzības sākumā tiku izstāstījis viņam par tām divām vecītēm, pie kurām mani aizveda misters Melis.

Vai tajā pirmajā rītā, kad es tur paēdu brokastis un pēc tam pāva spalvu paēnā, flautas skaņu iežūžots, .iemigu, — vai tad kaut vienam no mums varēja ienākt prātā, ka šāda nieka knauķa ieiešanai nespējnieku namā varētu būt arī kādas sekas? Bet sekas bija un savā ziņā pavisam nopietnas.

Kādu ritu skolu pāršalca prieka vilnis — misters Krikls slimības dēļ bija palicis savā dzīvokļi —, un rīta stundas bija ļoti trokšņainas. Zēnus, kas nu reiz uzelpoja brīvi un priecīgi, bija grūti savaldīt, un, kaut gan saniknotais Tangejs reizes divas trīs ieklumburoja ar savu koka kāju klasē un pierakstīja galveno trača cēlāju vārdus, tam nebija nekādas nozīmes, jo zēni itin labi zināja, ka rītdien pēriens viņiem drošs tā kā tā — šodien tad vismaz iztrakosies uz nebēdu.

Tā bija pa pusei brīvdiena, proti, sestdiena, kad pēcpusdienās vairs stundas nenoturēja. Rotaļlaukumā mēs iagad dauzīties nevarējām, jo tas traucēja slimo misteru Kriklu, laiks arī nebija tik jauks, lai dotos tālākā pastaigā, un tā nu mūs visus pēcpusdienā kādā klasē piesēdināja pie darba, protams, gan vieglāka nekā parasti. Si bija tā diena, kad misters Sārps gāja ieveidot savu parūku, tāpēc skolas uzraudzība nu palika vienīgi mistera Mella ziņā — viņam allaž uzkrāva visnepatīkamākos pienākumus.

Ja buļļa vai lāča priekšstatu kaut kādā veidā varētu savienot ar tik miermīlīgu, pacietīgu būtni, kāds bija misters Melis, tad šajā pēcpusdienā, kad troksnis sasniedza augstāko pakāpi, nabaga skolotājs man atgādināja kādu no šiem dzīvniekiem, kad to vajā vesels suņu bars. Atceros, kā viņš, atbalstījis sāpošo galvu uz šavas kaulainās rokas, noliecās pār grāmatu, kas atradās viņa priekšā uz galda, un visā šajā elles troksnī un juceklī, kādā pat apakšnama spīkeram varētu sagriezties galva, izmisīgi mēģināja turpināt apnicīgo darbu ar mums. Zēni skraidīja no soliem laukā, daži spēlēja «Vai kaimiņš mājās?», daži dziedāja, daži smējās, daži sarunājās, daži dejoja, daži bļaustījās, daži švīkāja ar kājām, daži lēkāja ap misteru Mellu, ņirdza zobus, taisīja grimases, mēdījās viņam aiz muguras un priekšā, zobojās par viņa nabadzību, viņa zābakiem, viņa svārkiem, viņa māti — par visu to, pret ko vajadzētu izturēties ar vislielāko smalkjūtību.

— Klusu! — misters Melis iekliedzās, pēkšņi pietrūkdamies kājās un uzsizdams ar grāmatu pa galdu. — Ko tas viss nozīmē? Tas vairs nav paciešamsl Tur jau cilvēkam jākļūst ārprātīgam! Zēni, zēni, kā jūs varat pret mani tā izturēties?

Tā bija mana grāmata, ar kuru misters Melis uzsita pa galdu. Stāvēdams viņam blakus un sekodams viņa skatienam, kas slīdēja pār zēnu galvām, es redzēju, ka tie šajā brīdī aprimst, dažs pēkšņi apstulbis, dažs tīri vai nobijies, dažs varbūt arī nokaunējies.

Stīrforta vieta bija pašā garās klases telpas dibenā, tieši pretī skolotājam. Viņš bija atzvēlies ar muguru pret sienu un sabāzis rokas bikšu kabatās. Kad viņu abu acis sastapās, Stīrforts izstiepa lūpas it kā uz svilpošanu.

—  Klusu, mister Stīrfortl — misters Melis iesaucās.

—    Palieciet pats klusu! — atsaucās Stīrforts pietvīkdams. — Kam jūs uzdrošināties to teikt?

—  Sēdietiesl — misters Melis sacīja.

— Sēdieties pats, — atcirta Stīrforts, — un dariet, kas jums jādara!

Daži sāka ķiķināt, daži pat aplaudēja, bet misters Melis kļuva tik bāls, ka trokšņotāji pēkšņi apklusa; kāds zēns, kas bija izskrējis no sola, lai aiz skolotāja muguras vēl

f

iatēlotu viņa māti, atmeta savu nodomu un izlikās nācis ikai spalvu uzasināt.

—    Ja jūs, Stīrfort, domājat, ka es nezinu, kāda jums vara pār visiem šiem zēniem, — misters Melis teica un, to sacīdams, laikam gan neapzināti uzlika roku man uz galvas, — ja jūs domājat, ka es neredzēju, kā pirms brīža jūs kūdījāt jaunākos biedrus uz visādām nelietībām pret mani, tad jūs ļoti maldāties.

—    Man ne prātā nenāk kaut ko par jums domāt, — Stīrforts vēsi atbildēja, — tātad nevar notikt arī nekāda maldīšanās.

—    Un, ja jūs šeit izmantojat savu favorīta stāvokli, ser, — drebošām lūpām turpināja misters Melis, — lai apvainotu džentlmeni…

—  Ko apvainotu? Kur tāds ir? — Stīrforts brīnījās.

Te kāds iesaucās:

—   Kaunies, Stīrfort! Tas ir neglīti!

> Tas bija Tredlss, bet misters Melis to apsauca un lika tam klusēt.

—    …lai apvainotu to, kam dzīvē klājas grūti, ser, un kas jums nekad nav nodarījis ne mazāko pārestību, turklāt jūs taču esat pietiekami vecs un pietiekami gudrs, lai saprastu, ka tā jums neklājas darīt, — misters Melis sacīja, un lūpas viņam drebēja vēl vairāk, — jūs izturaties zemiski un nekrietni. Varat tagad sēdēt vai stāvēt, kā jums tīk, ser. Koperfīld, turpini!

—    Koperfīld, pagaidi mazliet! — Stīrforts sacīja, iz;nākdams klases priekšā. — Es jums, lūk, ko teikšu, mis-

In Meli, reizi par visām reizēm. Ja jūs atļaujaties noMimkt mani par zemisku un nekrietnu, vai kā jūs tur teica I, tad jūs esat bezkaunīgs ubags. Ubags jūs vienmēr esat bijis, kā pats zināt, bet, ja jums kauna vairs nav, jūs esat bezkaunīgs ubags.

Netiku gluži skaidrībā, vai Stīrforts grasījās iesist misteram Mellam vai misters Melis — Stīrfortam vai varbūt viņiem ne vienam, ne otram nebija tāda nodoma. Redzēju likai, ka visi sastinga kā pārakmeņojušies — misters Krīkls ar Tangeju pie sāniem stāvēja mūsu vidū, bet misis un mis Krīklas palika pie durvīm un izskatījās gaužām nobijušās. Misters Melis, ar elkoņiem atbalstījies pret galdu, seju plaukstās paslēpis, sēdēja labu laiku nepakustēdamies.

—  Mister Meli! — misters Krīkls sacīja, raustīdams uzrunāto pie rokas, un šoreiz viņa čuksti bija tik sadzirdami, ka Tangejam nevajadzēja neko atkārtot. — Es ceru, jūs nebūsiet aizmirsies?

—   Nē, ser, nē, — skolotājs atteica, atsegdams seju, lielā uztraukumā kratīdams galvu un berzēdams rokas. — Nē, ser… Nē… Es apzinājos, ko es daru… nē, mister Krīkl, es neesmu aizmirsies, es… es zināju, ko daru, ser. Es… man būtu paticies, ja jūs mazliet agrāk būtu atcerējies mani, mister Krīkl. Tas… tas būtu… es būtu bijis pateicīgs par laipnību, ser… jūs varējāt man daudz ko aiztaupīt, ser.

Misters Krīkls, bargi uzlūkodams misteru Mel!u, atspiedās ar roku uz Tangeja pleca un, pakāpies vispirms uz tuvējā sola, apsēdās uz galda. No sava troņa viņš vēl brīdi bargi noraudzījās uz misteru Mellu, kas kratīja galvu un berzēja rokas, un arvien vēl bija tikpat uztraucies, tad uzrunāja Stīrfortu:

—  Nu, ser, ja viņam nelabpatīk man atbildēt, varbūt jūs pateiksiet, kas te īsti notiek?

Stīrforts brīdi kavējās ar atbildi, nicinoši un nikni uzlūkodams savu pretinieku. Atceros, ka pat tobrīd es nevarēju neievērot, kas tas bija par cēlu un lepnu puisi un cik ikdienišķīgs, pat neglīts izskatījās misters Melis pret viņu.

—  Lai tad pasaka, ko viņš īsti domāja, runādams par favorītiem! — Stīrforts beidzot sacīja.

—   Favorītiem? — misters Krīkls pārjautāja, un dzīslas viņa pierē piepampa vēl resnākas. — Kurš runāja par favorītiem?

—  Viņš runāja, — atteica Stīrforts.

—  Tad pasakiet, lūdzami, ko jūs ar to gribējāt teikt, ser! — misters Krikls pievērsās savam palīgskolotājam, niknām acīm to uzlūkodams.

—   Es gribēju teikt, mister Krīkl, — tas atbildēja klusā balsī, — to, ko jau sacīju: nevienam skolniekam, kaut arī viņš ieņemtu favorīta stāvokli, nav tiesību mani pazemot.

—   Pazemot jūs? — misters Krīkls iešņācās. — Ak debesu zvaigznes! Bet atļaujiet tad man vaicāt, mister… kā jūs tur sauc, — to sacīdams, misters Krīkls sakrustoja rokas ar visiem saviem pēršanas rīkiem pār krūtīm un savilka uzacis tādā čumurā, ka viņa mazās ačeles zem tā gandrīz pazuda, — vai, runādams par favorītiem, jūs man parādījāt pienācīgu cieņu? — To jautādams, misters Krīkls pēkšņi pastiepa galvu pret misteru Mellu un atkal atvilka atpakaļ. — Man, ser? Sās iestādes direktoram un savam darba devējam?

—   Esmu bijis neapdomīgs, ser, es atzīstos, — misters Melis sacīja. — Biju uztraucies, citādi tas nebūtu noticis.

Te Stīrforts iespraucās vidū:

—   Un tad vēl viņš sacīja, es esot zemisks, un vēl viņš sacīja, es esot nekrietns, un tad es viņu nosaucu par ubagu. Arī es biju uztraucies, citādi varbūt nebūtu nosaucis viņu par ubagu. Bet, ko teicis, to nenoliedzu un par sekām esmu gatavs atbildēt.

Nemaz nepadomādams par to, vai vispār varētu būt kādas sekas, es kvēloju sajūsmā par Stīrforta drosmīgo runu. Tā bija atstājusi iespaidu arī uz pārējiem zēniem, jo visi it kā sakustējās, kaut gan neviens neteica ne vārda.

—  Esmu pārsteigts, Stīrfort, kaut gan jūsu vaļsirdība dara jums godu, — misters Krīkls sacīja, — jā, tik tiešām — tā dara jums godu, bet es tomēr esmu pārsteigts — kā jūs varējāt piešķirt tādu epitetu cilvēkam, kas strādā Salemas skolā un saņem par to atalgojumu?

Stīrforts pavīpsnāja.

—  Tā. nav atbilde uz manu piezīmi, ser, — misters Krīkls neatlaidās. — Es gaidu no jums vairāk, Stīrfort.

Ja jau misters Melis manās acīs bija neglīts salīdzinājumā ar šo skaisto zēnu, ko tad lai saka par misteru Krīklu? Tas bija neglītāks par neglītu.

—  Lai viņš to atspēko! — Stīrforts atbildēja.

—  To, ka viņš ubags, Stīrfort? — misters Krīkls iesēcās, — Kas tad viņu redzējis ubagojam?

—  Ja ne viņš pats, viņa tuva radiniece gan ir ubadze, — Stīrforts sacīja. — Vai tas nav vienalga?

Viņš pašķielēja uz mani, bet misters Melis maigi noglāstīja man plecu. Nosarcis aiz kauna un pašpārmetumiem, es pavēros savā skolotājā, bet viņš mani neievēroja, jo visu uzmanību bija pievērsis Stīrfortam. Misters Melis vēl tāpat maigi turēja manu plecu, bet viņa acis urbās Stīrfortā.

—  Tā kā jūs, mister Krīkl, gaidāt, lai es attaisnojos un paskaidroju, ko mani vārdi nozīmē, — Stīrforts turpināja, — tad ziniet — viņa māte dzīvo nabagmājā un pārtiek no dāvanām.

Joprojām misters Melis nenovērsa acu no viņa, joprojām maigi turēja manu plecu un, ja dzirde mani nevīla, pie sevis nočukstēja: — Es jau tā domāju.

Misters Krīkls ar bargu skatienu noraudzījās savā palīgskolotājā, tad uzrunāja to pārspīlēti pieklājīgi:

—  Jūs dzirdējāt, mister Meli, ko šis džentlmenis sacīja. Tad nu es gaidu, ka jums varbūt labpatiksies atspēkot viņa vārdus visu audzēkņu priekšā.

—  Viņam taisnība, ser, nav ko atspēkot, — misters Melis atbildēja visapkārt valdošajā nāves klusumā. — Viss, ko viņš sacīja, ir patiesība.

—  Tādā gadījumā esiet tik laipns un paskaidrojiet, lai visi dzird, — misters Krīkls sacīja, piešķiebdams galvu un pārlaizdams acis skolniekiem, — vai līdz šim brīdim man ir bijis par to kaut kas zināms!

—   Es domāju, netiešā ceļā gan, — misters Melis sacīja.

—  Kā tas ir — netiešā ceļā? Runājiet skaidru valodu!

—  Es domāju, jūs zinājāt gluži labi, ka mani dzīves apstākļi nekad nav bijuši spožie, — palīgskolotājs atbildēja. — Jūs zināt, kāds stāvoklis man šeit patlaban ir un kāds vienmēr ir bijis.

—  Ja nu mēs tiktāl esam nonākuši, — misters Krīkls sēca, un dzīslas viņa pierē piepampa vēl vairāk, — tad man jāsaka — jūs laikam šo skolu esat noturējis par labdarības iestādi nabagu bērniem. Mister Meli, mums labāk būtu šķirties — un, jo drīzāk, jo labāk.

—  Tad jau vislabāk tūlīt, — misters Melis atbildēja pieceldamies.

—  Laimīgu Ceļu, ser! — misters Krīkls nošņācās.

—   Es atvados no jums, mister Krīkl, un no jums, zēni! — misters Melis sacīja, noraudzīdamies savos audzēkņos un atkal maigi saņemdams manu plecu. — Džeims Stīrfort, atvadoties no jums, man gribētos novēlēt, lai jūs kādu dienu sajustu kaunu par to, ko šodien izdarījāt. Pašlaik es nevēlētos jūs par draugu ne sev, ne arī kādam no tiem, kas man mīļi.

Vēlreiz viņš noglaudīja manu plecu, tad izņēma no galda atvilktnes savu flautu, dažas grāmatas un, nolicis atslēgu savam pēctecim, atstāja šo skolu, nesdams visu savu bagātību padusē.

Pēc tam misters Krīkls ar Tangeja starpniecību teica runu, kurā galvenokārt cildināja Stīrfortu par to, ka tas aizstāvējis (kaut varbūt pārāk dedzīgi) Salemas skolas neatkarību un labo slavu. Beidzis viņš paspieda Stīrfortam roku, un mēs visi uzsaucām trīskārtēju «urā!» — skaidri gan nezināju, kam, bet nodomāju, ka laikam jau Stīrfortam, tāpēc jūsmīgi pievienojos suminātājiem, kaut arī patiesībā nebiju tālu no raudām. Noslēgumā misters Krīkls vēl nopēra Tomiju Tredlsu, jo bija pamanījis, ka tas nevis gavilē citiem līdzi, bet raud par mistera Mella aiziešanu. Pēdīgi viņš aizgāja atpūsties vai nu savā gultā, vai uz dīvāna, vārdu sakot, tur, no kurienes bija atnācis.

Mēs nu bijām atstāti vieni paši savā vaļā un, atceros, mulsā un neziņā cits citu uzlūkojām. Manu sirdi plosīja pašpārmetumi un nožēla, jo biju pārliecināts, ka viss, kas te noticis, noticis aiz manas vainas un nekāda cita vara nebūtu spējusi aizturēt manas asaras kā vien bailes, ka Stīrforts, kas visu laiku paturēja mani acīs, varētu tās iztulkot kā nedraudzības apliecinājumu, vai, pareizāk sakot, ņemot vērā mūsu gadu starpību un manu lielo pieķeršanos viņam, es baidījos, ka tā būtu necieņas parādīšana. Viņu jau bija sadusmojis Tredlss, un tam viņš pateica, ka šoreiz tas sukas saņēmis pelnīti.

Nabaga Tredlss, kurš, asaras liedams, bija labu laiku nogulējis ar galvu uz galda, nu jau bija paspējis sazīmēt krietni daudz skeletu un atbildēja, ka par savu pērienu viņš daudz nedomājot, bet misteram Mcllam gan esot nodarīts pāri.

—  Kas tad, pēc tavām domām, meitenīt, šim nodarīja pāri? — Stīrforts vaicāja.

—   Kas? Tu! — Tredlss atteica.

—   Ko tad es tādu izdarīju?

—  Ko tu izdarīji? — Tredlss atcirta. — Tu viņu apvainoji, un tevis dēļ viņš zaudēja vietu.

— Apvainoju! — Stīrforts atkārtoja nievājoši. — Apvainojumu viņš drīz aizmirsis, par to es galvoju. Viņam nav tik jūtelīga sirds kā jums, mis Tredlsa. Un attiecībā uz vietu — ir gan apskaužama vieta, neko teikt! — vai tad tu, mīļā Pollij, domā, ka es nerakstīšu uz mājām un neparūpēšos, lai viņš nepaliek gluži bez naudas?

Mēs bijām vienis prātis, ka Stīrforta nodoms ir cēls; viņa māte bija atraitne, krietni turīga, un runāja, ka tā izpildot gandrīz visus dēla lūgumus. Bijām ļoti priecīgi, ka Tredlss nu ir atspēkots, bet Stīrfortu cēlām vai debesīs, it sevišķi vēl pēc tam, kad viņš visžēlīgi pateica, ka šo jezgu ar misteru Mellu esot sācis vienīgi tādēļ, lai mums un skolai izdarītu nesavtīgu pakalpojumu.

Tomēr jāatzīstas, ka jau to pašu vakaru, kad tumsā risināju atkal kādu no saviem stāstiem, man reižu reizēm likās, ka ausīs it kā sēri ieskanētos mistera Mella vecā flauta, un vēlāk, kad Stīrforts beidzot bija noguris un es ieritinājos savā gultā, man likās, ka flauta kaut kur joprojām žēli gaudo, un es iemigu ar smagu, smagu sirdi.

Es drīz vien aizmirsu misteru Mellu, jo visus prātus man aizņēma Stīrforts — viņš pagaidām, kamēr nebija pieņemts jauns skolotājs, mācīja mums dažus priekšmetus. Kā daždien amatieris, viņš strādāja aizrautīgi, viegli, turklāt bez grāmatām (man šķita, viņš visu zināja no galvas).

Jaunais skolotājs nāca no klasiskās skolas, un, iekāms viņš uzņēmās savus pienākumus, direktors viņu uzaicināja pusdienās pie sava galda, lai iepazīstinātu ar Stīrfortu.

Stīrforta atsauksme par jauno skolotāju bija visai atzinīga — tas esot lietaskoks, viņš teica. Bez īstas nojēgas, kāds zinātnisks grāds slēpjas aiz šā vārda, es jutu dziļu cienību pret jauno skolotāju un neapšaubīju ari viņa plašās zināšanas, kaut gan no viņa nepieredzēju tādu uzmanību — nebiju jau arī nekas sevišķs —, kādu man bija veltījis misters Melis.

Skolas ikdienas gaitu šajā pirmajā pusgadā atdzīvināja vēl viens ārkārtējs notikums, kas mani tik dziļi ietekmēja, ka nespēju to aizmirst un nekad arī neaizmirsīšu; tam ir dažādi iemesli.

Kādu pēcpusdienu, kad misters Krīkls lielās dusmās zvetēja pa kreisi un pa labi un mēs visi bijām pārbijušies līdz neprātam, durvīs parādījās Tangejs un, kā parasti, bargā balsī pasludināja:

—   Koperfīldamviesi!

Tad viņš vēl pārmija dažus vārdus ar misteru Krīklu, droši vien par to, kas apmeklētāji tādi ir un kurā istabā tie vedami. Tiklīdz izdzirdu savu vārdu, es tūdaļ, kā jau tas skolā parasts, piecēlos, kaut gan aiz pārsteiguma tikko turējos kājās. Man pasacīja, ka viesi būšot ēdamistabā, bet lai es vispirms pa otrām kāpnēm uzejot guļamistabā un apliekot tīru apkaklīti. Nekad vēl mana bērna sirds nebija dauzījusies tādā satraukumā kā toreiz, kad aizelsies drāzos izpildīt šo rīkojumu. Kad biju jau pie ēdamistabas durvīm, man pēkšņi iešāvās prātā, ka aiz tām varbūt mani gaida māmiņa (līdz šim biju domājis tikai par mis vai misteru Mērdstonu), un es ieraudādamies uz brīdi palaidu vaļā rokturi.

Beidzot eju iekšā — istabā neviena neredzu, bet jūtu, ka durvis vērdamās it kā atduras pret kaut ko, paraugos aiz tām — jā, negaidīts pārsteigums! — tur, cepures noņēmuši, viens otru pie sienas spiezdami, mīņājas misters Pegotijs un Hems. Man uznāca smiekli, bet vairāk aiz prieka par viņu apciemojumu nekā par viņu jocīgo izturēšanos. Mēs sirsnīgi sarokojāmies, un es smējos, smējos, līdz vajadzēja ķerties pie kabatas lakatiņa un noslaucīt acis.

Misters Pegotijs (viņš, atceros, ne brīdi neaizvēra muti visu apciemojuma laiku) nevarēja manās asarās vienaldzīgi noskatīties un tāpēc piebikstīja Hemam, lai tas taču sakot kādu vārdu.

—   Ko nu tā, māster Deivij, ko nu tā raudās! Rādiet jautrāku ģīmīti, — Hems mani mierināja, pa paradumam plati smaidīdams. — Esat gan brangi paaudzies!

—  Vai esmu lielāks? — es sacīju, slaucīdams acis. Nekāda sevišķa iemesla nebija manām asarām, vienīgi prieks par veciem draugiem nemācēja citādi izpausties.

—   Krietni lielāks! Varen paaudzies, — Hems sacīja.

—   Kā t' ne, kā t' ne, varen jau dūšīgs! — misters Pegotijs piebalsoja.

Dzirdot, cik sirsnīgi viņi abi smejas, viens otrā skatīdamies, arī es sāku no jauna smieties, un mēs smējāmies visi trīs, līdz es atkal sajutu uzmācamies raudas.

—    Vai jūs nezināt, kā klājas manai māmiņai, mister . PegOtij? — es ievaicājos. — Un kā jūtas mana mīļā, labā

Pegotija?

—   Pa vecam, — misters Pegotijs atbildēja.

—   Un mazā Emija, un misis Gamidža? J

—  Pa vecam, — misters Pegotijs atkārtoja.

Sarunas nevedās. Lai pārtrauktu neveiklo klusēšanu, misters Pegotijs izvilka no savām kabatām divus lielus omārus, vienu krabi — īstu milzeni — un pilnu tīkliņu ar garneļvēžiem un visu to pagaidām sakrāva Hemam rokās.

—   Pavei šu, — misters Pegotijs sacīja, — šitie jums labi garšoja, kad ciemojāties pie mums. Un tad nu mums ienāca prātā… Māmuļa pate viņus novārīja… jā, viņa pate vārīja… Misis Gamidža vārīja… Jā… — misters Pegotijs atkārtoja vienu un to pašu, jo laikam taču nekāds cits sakāmais viņam nenāca prātā. — Misis Gamidža, varat droši ticēt, pate tos novārīja.

Es pateicos par ciemkukuli, un misters Pegotijs, paskatījies uz Hemu (tas ar savu muļķīgo smaidu apbrīnoja tikai vēžus un pat nedomāja iet tēvocim talkā), turpināja:

—  Tā gan, māster Deivij, iegriezās labs ceļavējš — un mēs atlīgojām paši savā Jārmutas buriniekā līdz Greivzendai. Māsa man atlaida grāmatu, izstāstīja, kā šito vietu sauc, un stingri piekodināja — ja gadoties būt Greivzendā, lai es tad katrā ziņā aizejot un apjautājoties pēc māstera Deivija un lai nododot viņam sirsnīgas labdienas un visa laba vēlējumus, un lai pasakot viņam, ka mājiniekiem klājoties labi. Un tagad, redziet, kad nu es braukšu atkal mājā, mazā Emija aizrakstīs manai māsai, ka es esmu pie jums bijis un ka jums tāpat klājas labi, un tā mēs riņķī apkārt būsim visi sazinājušies.

Man gan nācās mazliet padomāt, pirms sapratu, ko misters Pegotijs īsti grib teikt ar to riņķī apkārt sazināšanos. Es viņam vēlreiz sirsnīgi pateicos un ieminējos (jutu, ka nosarkstu), ka mazā Emija gan laikam arī stipri pārvērtusies kopš tā laika, kad mēs abi jūrmalā lasījām gliemežvāciņus un akmentiņus.

—  Ko nu par Emiju! Viņa jau liela meita, — misters Pegotijs sacīja. — Prasiet šim!

Viņš domāja Hemu, kas pašlaik starojošām acīm noraudzījās garneļvēžu tīkliņā, tā apliecinādams tēvoča vārdus.

—  Cik viņa daiļa no vaiga! — misters Pegotijs jūsmoja, turklāt paša vaigs arī laistīties laistījās,

—  Un kā mācās! — sacīja Hems.

—   Un kas par rakstu! — misters Pegotijs turpināja. — Burti melni kā ogle un tik lieli, ka tos vai pa pusjūdzi var saredzēti

Prieks bija redzēt, kā misters Pegotijs iekvēlojās, kad sāka runāt par savu mīluli! Cik dzīvi viņu redzu vēl šodien: viņa labsirdīgā, ar bārdu apaugusī seja izstaro tik daudz mīlas un lepnuma, ka trūkst vārdu, lai to notēlotu; viņa godīgās, laipnās acis mirdz un dzirkstī, it kā to dzīlēs slēptos kāds gaismas avots; platās krūtis cilājas prieka pārpilnībā; spēcīgās rokas savelkas dūrēs, un labā bieži paceļas un nolaižas kā kalēja veseris — tā man, mazajam pigmejam, šķiet —, lai pateiktu to, ko skopajiem vārdiem vien nevar pasacīt.

Hetns aizrāvās tāpat kā viņa tēvocis. Droši vien es vēl daudz ko būtu no viņiem dzirdējis par mazo Emiju, ja Stīrforts, nejauši ienākdams, nebūtu viņus pārtraucis. Redzēdams, ka es istabas stūrī sarunājos ar diviem svešiniekiem, Stīrforts pārstāja dungot un atvainojās:

—  Es nezināju, ka tu esi šajā istabā, mazais Koperfīld. — (Ēdamistabā parasti nepieņēma apmeklētājus.)

Viņš jau grasījās aiziet, kad es — pats nezinu, kādēļ, — aizturēju viņu. Vai es saviem viesiem gribēju palielīties ar tādu draugu kā Stīrfortu vai vēlējos Stīrfortam paskaidrot, kā esmu iedzīvojies šādos draugos, tiešām nezinu, bet es viņu godbijīgi uzaicināju (brīnums, kā tas viss man atkal nāk prātā pēc tik daudziem gadiem!):

—  Neej projām, Stīrfort, paliec, lūdzu! Sie ir divi Jārmutas zvejnieki — ļoti jauki, labi ļaudis, manas aukles radinieki, iebraukuši no Greivzendas mani apciemot.

—  Ko tu saki! Labprāt iepazīšos, — Stīrforts sacīja, pagriezdamies atpakaļ. — Esiet sveicināti!

Viņa izturēšanās bija tik brīva, jauka un nemākslota — un tomēr ne pārāk vaļīga —, ka savaldzināja ikvienu. Man šķiet, šī viņa iznesība, spraigais dzīvīgums, brīnišķīgā balss, skaistā seja, staltais augums un vēl kāda īpatnēja, jau iedzimta pievilcība, kas piemīt retajiem, bija tas burvju spēks, kas apbūra vai ikvienu; maz bija tādu, kas tam spēja pretoties. Un vai tad kāds brīnums, ka mani Jārmutas draugi jau pirmajā mirklī atvēra tam savas sirdis!

—   Kad jūs sūtīsiet to vēstuli, mister Pegotij, — es sacīju, — tad, lūdzu, neaizmirstiet pateikt maniem mājiniekiem, ka misters Stīrforts ir ļoti laipns pret mani un ka nemaz nezinu, ko es šeit būtu iesācis bez viņa.

—   Ko vēl ne! — smiedamies iesaucās Stīrforts. — Par tādiem niekiem nepavisam nav jārunā.

—   Un, ja misters Stlrforts kādreiz atbrauks uz Norfolku vai Safolku, kamēr es tur būšu, tad gan, mister Pegotij, varat būt drošs, ka es viņu, ja vien viņš vēlēsies, aizvedīšu arī uz Jārmutu, lai parādītu jūsu māju. Ja tu zinātu, Stīrfort! Tu tādu māju savu mūžu neesi redzējis. Tā ir no kuģa pārtaisīta!

—  Tiešām? Jūs dzīvojat kuģī? Nu, vai zināt, īsti piemērots mājoklis tādam jūras vilkam kā jūs!

—  Tā ir, tā tas ir, ser, — Hems irdza. — Pareizi sacījāt, jauno džentlmen, — jūras vilks. Tāds viņš ir, jā, no galvas līdz papēžiem — īsts jūras vilks. Māster Deivij, džentlmenim taisnība, tāds viņš ir.

Misters Pegotijs nebija mazāk aizgrābts kā viņa brāļadēls, bet kautrējās tik skaļi jūsmot par sev izteikto komplimentu.

—   Ko nu tur sacīt, paldies par uzslavu, paldies, — misters Pegotijs sacīja, neveikli klanīdamies, vēlīgi smiekuļodams un raustīdams sava kaklauta stūrus, — daru cik spēdams, cik prazdams savā zvejas laukā.

—  Nu, labākais no labākajiem neizdarīs vairāk kā jūs, mister Pegotij, — sacīja Stlrforts; viņš jau zināja, kā sauc veco zvejnieku.

—  Gatavs vai derēt, ka arī jūs neviens nepārspēs, — misters Pegotijs teica, papurinādams galvu. — Lai ko jūs darītu, jums gan laikam viss padodas labi. Pateicos jums, ser! Pateicos, ser, par jūsu lielo laipnību. Mēs esam vienkārši, neaptēsti ļautiņi, bet vienmēr jūsu rīcībā. Manā mājā nav daudz, ko redzēt, ser, bet, ja jums labpatiktos abiem ar māsteru Deiviju mūs apciemot, manas durvis jums vienmēr būt atvērtas. Esmu gan es īsts gliemezis, — viņš smējās par savu tūļību, jo visu laiku grasījās uz aiziešanu, bet vēl arvien mīņājās uz vietas. — Palieciet tad nu veseli! Dzīvojiet laimīgi!

Ar tiem pašiem novēlējumiem atsveicinājās arī Hems, un mēs šķīrāmies kā lielum lielie draugi.

Man visu to vakaru niezēja mēle pastāstīt Stīrfortam par mazo, brīnišķīgo Emiju, bet aiz lielas kautrības nevarēju izrunāt viņas vārdu, vēl vairāk aiz bailēm, ka Stlrforts varētu vilkt mani uz zoba. Atceros, es vēl ilgi un ar nemieru sirdī domāju par mistera Pegotija vārdiem, ka Emija nu jau esot liela meita, taču pēdīgi nospriedu, ka nieki vien būs.

Visu mistera Pegotija ciemkukuli mēs vakarā klusītēm nogādājām guļamistabā un atkal sarīkojām lieliskas vakariņas. Tredlsam tās dārgi maksāja — nabaga zēns nevarēja pēc pamielošanās iziet sveikā kā citi. Jau naktī viņš saslima — laikam krabis bija vainīgs — un jutās gaužām nelāgi; viņam lika iedzert nez kādu melnu mikstūru un zilas piles tādā daudzumā, ka to pat zirgs nebūtu izturējis, kā teica Dempls, kura tēvs bija ārsts, — un tad vēl uzvijām nāca krietna rikšu kārta un seši bībeles panti grieķu valodā par to, ka viņš liedzās atklāt savas slimības cēloni.

Pirmā pusgada pēdējie mēneši neko spilgtu atmiņā nav atstājuši. Atceros šādus tādus sīkumus no mūsu ikdienišķās, sūrās skolas dzīves. Paiet vasara, iestājas rudens; salti riti, kad zvans mūs modina celties, un vēl saltāki vakari, kad tas pats zvans mūs aicina atkal uz gultu. Klase vakaros auksta, vāji apgaismota, bet rītos mēs tajā trīcam aiz sala un bailēm. Tad mūsu ēdieni: vērša gaļa, cepta un vārīta, aitas gaļa, cepta un vārīta, sviestmaižu kaudzes; mācību grāmatas ar «suņaustiņām», salauztas tāfeles un grifeles, asarām slacītas burtnīcas, niedre un lineāls, kas danco pa mūsu mugurām, matu plūkšana, lietainas svētdienas, taukaini pudiņi un netīrs, tintes izgarojumu pilns gaiss.

To gan skaidri atceros, ka tālā jausma par ziemas brīvdienām, kura ilgu laiku šķita kā nekustīgs punkts, sāka beidzot tuvoties un augt un augt; sākumā mēs skaitījām mēnešus, tad nedēļas, tad dienas, un es jau sāku uztraukties, vai tikai mani aicinās uz mājām, un, kad Stīrforts pateica, ka tomēr aicinās, manī modās neskaidras bažas, ka tikai es kāju vien nepārlauztu līdz tam laikam. Un beidzot šī tālā diena tuvojās itin raiti — no aiznākamnedēļas uz nākamnedēļu, tad uz šonedēļu, no aizparīta uz parītu, jau rīt, jau šodien, šovakar — un nu es jau sēžu Jārmutas pasta ratos un braucu mājup.

Braucot iemiegti, bet guļu nemierīgi — vēl murgos ap mani tā pati skolas kņada. Tomēr, kad, laiku pa laikam pamodies, iemetu aci diližansa lodziņā, plašumi, ko redzu, nav Salemas rotaļlaukums un švīkstoņu, ko uztver mana auss, rada nevis mistera Krīkia niedre, ar ko tas mielo Tredlsa muguru, bet kučiera pātaga, kad viņš paskubina savus zirgus.

## VIII NODAĻA

Manas brīvdienas. Viena sevišķi laimīga pēcpusdiena.

Vēl diena nebija adsusi, kad mēs iebraucām Jārmutā. Pasta rati pieturēja pie kādas viesnīcas — citas, netās, kurā dzīvoja draudzīgais viesmīlis, — un man ierādīja glītu, mazu istabiņu, uz kuras durvīm bija uzgleznots delfīns.

Man vēl ļoti sala, kaut gan jau lejā ēdamzālē biju sildījies pie degošā kamīna un iedzēris karstu tēju, tāpēc biju priecīgs, ka varu likties «Delfīna» gultā, ievīstīties ar visu galvu «Delfīna» segā un ļauties miegam.

Kučierim misteram Bārkisam vajadzēja ierasties pēc manis pulksten deviņos. Es piecēlos astoņos, gan vēl tāds kā pusapreibis pēc tik īsas nakts atpūtas, un jau pirms noliktā laika biju gatavs ceļam. Viņš ar mani satikās tā, it kā nebūtu pagājušas ne piecas minūtes kopš mūsu šķiršanās, it kā es tikai uz brītiņu būtu iegājis viesnīcā samainīt savus sešus pensus, vai tamlīdzīgi.

Tiklīdz es ar savu ceļasomu biju ierīkojies ratos un kučieris apsēdies uz bukas, kūtrais zirģelis sāka tipināt savā parastajā solī.

—     Jūs labi izskatāties, mister Bārkis, — es sacīju, domādams, ka viņam būs patīkami to dzirdēt.

Misters Bārkiss norīvēja vaigu aprocē, tad apskatīja to, it kā cerēdams uz tās ieraudzīt sava sārtā vaiga nospiedumu. Nekāda citi atbilde manam komplimentam arī nesekoja.

—      Es jūsu uzdevumu izpildīju, mister Bārkis, — mēģināju vēlreiz ierosināt viņu uz sarunām, — es aizrakstīju Pegotijai.

—  A-āl — novilka misters Bārkiss.

Misters Bārkiss laikam nebija labā omā, tādēļ atbildēja negribīgi.

—      Varbūt nav pareizi izdarīts? — es vaicāju pēc brītiņa.

—  Kas nav pareizi? — misters Bārkiss atvaicāja.

—  Varbūt to jūsu uzdevumu neesmu pareizi izpildījis?

—      Uzdevums jau nu būs izpildīts, jādomā, pareizi, — misters Bārkiss teica, — bet ar to arī tā lieta izbeidzās.

Nesapratis viņa atbildi, es jautāju:

—  Kā tā — izbeidzās?

—      Nu, tur nekas neiznāca, — viņš paskaidroja, pagriezies pret mani. — Nekādas atbildes.

—      Vai tad atbildi ari vajadzēja, mister Bārkis? — es brīnījos, acis ieplētis, jo tas man nemaz nebija ienācis prātā.

—      Ja jau reiz cilvēks teic, ka viņš ir ņēmājs, — turpināja misters Bārkiss. atkal domīgi mani uzlūkodams, — tas ir tikpat daudz, kā kad viņš teiktu: «Es gaidu atbildi.»

—   Vai tā, mister Barkis?

—      Jā, tā, — viņš atteica, un viņa skatiens atkal pievērsās zirga ausīm, — un tas cilvēks vēl joprojām gaida atbildi.

—   Bet vai jūs viņai tā pateicāt?

—      N-nē, — misters Bārkiss noņurdēja, kavēdamies vēl domās pie tā paša. — Ko es tur, vilkos, daudz pierunāšu, neesmu ar viņu ne piecu vārdu par lāgu pārmijis. Nē, ko es šai tur lai saku!

—      Varbūt jūs gribat, lai es parunāju? — es teicu šaubīdamies.

—      Gandrīz jūs varētu pasacīt, ja jums būtu patikšana, — misters Bārkiss piekrita, atkal gausi pagriezdamies pret mani, — ka Bārkiss tātad gaida atbildi. Sakiet — kā t' šo sauc?

—  Manu aukli?

—   Nuka! — viņš atbildēja, pamādams ar galvu.

—   Pegotija.

—  Vai kristīts vārds vai uzvārds?

—   Nē, tas ir uzvārds, viņai Klāra vārdā.

—  Ak tā? — misters Bārkiss atteica.

Likās, nu viņš bija atradis īsto pārdomu avotu. Labu laiku viņš sēdēja, sevī iegrimis, tikai lāgu lāgiem klusu pasvilpodams.

—      Labs ir, — beidzot viņš atkal ierunājās, — tad jūs sakiet, par piemēru, tā: «Pegotij, Bārkiss gaida atbildi.» Sī varbūt prasīs: «Kādu atbildi?» Jūs tad teiksiet: «Nu, uz to, ko es jums teicu.» — «Ko jūs teicāt?» šī varbūt prasīs. «Bārkiss ir ņēmājs,» jūs teiksiet.

' Sniegdams man šos izcili smalkos norādījumus, viņš tā strādāja ar elkoni, ka manam sānam bija ko ciest. Pēc tam viņš atkal, kā parasti, raudzījās uz zirgu un pie šā temata vairs neatgriezās, vienīgi pēc kādas pusstundas

izņēma no kabatas krita gabaliņu un uz priekšējā ratu dēļa uzrakstīja «Klāra Pegotija», acīmredzot lai neaizmirstu.

Cik savāda sajūta mani pārņēma, tuvojoties mājām, kas īstenībā vairs nebija manas mājas, bet kur katrs priekšmets, kam acis uzmetu, atgādināja seno laimes mitekli — kā sapni, kurš zudis uz mūžu! Dienas, kad māmiņa, es un Pegotija dzīvojām mīļi un draudzīgi, kad neviens vēl nebija nostājies starp mums, nāca tik skumjas man ceļā pretī, ka es nezinu, vai maz priecājos vairs nokļūt mājās, nezinu, vai man nelikās, ka labāk būtu bijis, ja es palicis tālumā un, sildīdamies Stīrforta draudzībā, aizmirsis to visu. Bet esmu jau klāt.

Jau redzu mūsu mājas, kur vecās, kailās vīksnas ziemas salā šūpo un vēcina savas neskaitāmās rokas, kur vējā plīvo saplosītās krauķu ligzdas.

Kučieris nolika manu ceļasomu pie dārza vārtiem un aizbrauca. Tuvojos pa taciņu mājai, raudzīdamies logos un baidīdamies, ka kuru katru mirkli kādā no tiem parādīsies mistera Mērdstona vai mis Mērdstonas seja. Neredzēju tomēr neviena. Zinādams, ka dienu durvis atveramas bez klauvēšanas, es klusiem, nedrošiem soļiem iegāju priekšnamā.

Cik tālas atmiņas no pašām pirmajām bērnu dienām pamodās manī, kad, iegājis priekšnamā, izdzirdu, kā māmiņa dzied mūsu vecajā viesistabā! Man likās — kādreiz, mani auklēdama, viņa bija klusu dūdojusi tāpat kā tagad. Melodiju es nezināju, bet tā šķita tik pazīstama, ka sirds man kūsāja pāri, kā satiekot vecu draugu, kas ilgi bijis projām.

Ja māmiņas balss skanēja tik rāmi un domīgi, tad viņai vajadzēja būt vienai, un es klusi ieslīdēju istabā. Viņa sēdēja pie kamīna un zīdīja bērniņu, pieglaudusi tā mazo, sīko roķelīti sev pie kakla. Māmiņas acis raudzījās mazajā sejiņā, un viņas dziesma skanēja šim mazulītim. Ka istabā nebija neviena cita — tur es nebiju maldījies.

Es uzrunāju māmiņu, viņa satrūkās un iekliedzās, bet, ieraudzījusi, ka tas esmu es, priekā sauca mani par savu mīļo Deiviju, par savu mīļo, dārgo puisīti. Panākusies līdz pūsistabai man pretī, viņa noslīga ceļos, skūpstīja mani un pieglauda manu galvu sev pie krūtīm blakus mazajam kunkulītim, kas tur atdusējās, un pielika tā mazo roķeli pie manām lūpām.

Kāpēc es tobrīd nenomiru! Kaut toreiz būtu apklususi mana sirds! Nekad pēc tam tā nav vairs pukstējusi tādā svētsvinīgā laimē kā tobrīd.

—  Sis ir tavs brālītis, — māmiņa sacīja, mani glaudīdama. — Deivij, manu jauko puisīt! Manu nabaga bērniņ!

Apvijusi roku man ap kaklu, viņa mani skūpstīja vēl un vēl, bet tad istabā pēkšņi iedrāzās Pegotija un pieskrējusi nometās turpat mums blakus uz grīdas. Tepat vai stundas ceturksni viņa noņēmās ap mums, gluži kā apmāta aiz prieka.

Izrādās, ka mani tik drīz nebija gaidījuši, pasta rati bija atbraukuši krietni agrāk nekā parasti. Vēl izrādījās, ka abi Mērdstoni aizgājuši viesībās pie kaimiņiem un līdz vakaram mājās nav gaidāmi. Par tādu laimi nebiju sapņojis. Man ne prātā nebija ienācis, ka mēs trīs vēl kādu reizi varēsim netraucēti būt kopā, un nu es jutos tā, it kā vecie, jaukie laiki atkal būtu atgriezušies.

Pusdienas ēdām visi kopā pie kamīna. Pegotija dzīrās gan tikai apkalpot mūs, bet māmiņa lūdza arī viņu sēsties pie galda. Man bija uzlikts mans paša šķīvītis, kuru greznoja brūngans karakuģis pilnās burās. Pegotija sacījās visu laiku to glabājusi kādā paslēptuvē, kā pati apgalvoja, un par simt mārciņām arī nebūtu to saplēsusi. Arī mana vecā krūzīte ar Dāvida attēlu* stāvēja man priekšā, tāpat mazā dakšiņa un nazītis, ar kuru neko nevarēja nogriezt.

Pie pusdienu galda man Ienāca prātā, ka patlaban būtu izdevīga reize parunāt ar Pegotiju mistera Bārkisa uzdevumā. Nebiju vēl pateicis visu sakāmo, kad viņa sāka pilnā kaklā smieties un aizklāja seju ar priekšautu.

—  Pegotij, kas tad jums? — māmiņa ievaicājās.

Pegotija smējās vēl trakāk un vīkša priekšautu ap

galvu, kad māmiņa mēģināja noraut to viņai no sejas. Nu izskatījās, ka viņa savu galvu būtu maisā iebāzusi.

—  Pegotij, neprātīgā, ko jūs aušojaties? — māmiņa smiedamās sacīja.

—  Vai manu, vai, tavu negudru cilvēku! — Pegotija beidzot izsaucās. — Viņš tak grib mani precēt!

—  Nu, kas tad tur — jūs būtu tikai cēlusies, apprecēdamās ar viņu. Vai jums tā neliekas?

—  Vai die', es nezinu, — Pegotija atteica. — Neprasiet man! Lai viņš manis dēļ būtu kauc no tīra zelta — es viņa negribu. Es negribu nevienai

—  Nu, kāpēc tad jūs nepasakāt to viņam skaidri acīs, jūs, ērmīgais radījums! — izsaucās māmiņa.

—   Ko t' es šim teikšu! — attrauca Pegotija, beidzot atsegdama seju. — Vai t' viņš pats man jel vārdiņu par to ir bildis? E, viņš zina gan! Ja šis man uzdrīkstētos tikai ieminēties uz to pusi, tad viņa ģīmis gan sajustu manu plaukstu!

Pegotijai pašai seja bija tik sarkana, ka nebiju tādu ne viņai, ne citam kādam redzējis. Viņa to atkal paslēpa priekšautā, un atkal viņu sagrāba jauna smieklu lēkme. Reizes trīs četras tā vēl atkārtojās, pirms varējām turpināt pusdienas.

Es novēroju, ka mana māmiņa, kaut smaidīja, kad Pegotija viņu uzlūkoja, kļuva arvien nopietnāka un domīgāka. Jau pašā sākumā man dūrās acīs, ka viņa ir pārvērtusies. Seja bija skaista vēl arvien, bet vājāka un izskatījās rūpju nomākta, un rokas tik kalsnas un bālas, ka šķita gluži caurspīdīgas. Tomēr visvairāk mani pārsteidza viņas savādā izturēšanās: vienmēr viņa bija bikla un tramīga.

Beidzot māmiņa sacīja, maigi uzlikusi plaukstu uz kalpones rokas:

—  Mīļā Pegotij, jūs tātad nedomājat precēties?

—   Es, kundze? — Pegotija brīnījās, acis ieplētusi. — Pasarg' dievs — nē-e!

—  Vismaz pagaidām vēl ne? — māmiņa vaicāja maigā balsī.

—  Nekad! — atkliedza Pegotija.

Māmiņa saņēma viņas roku savējā un sacīja:

—   Neatstājiet mani, Pegotij! Palieciet pie manis! Kas zina — nevajadzēs varbūt nemaz ilgi. Un ko es iesākšu viena bez jums?

—   Es lai jūs atstātu, manu drostaliņ! — Pegotija uztraucās. — Lai man noliek visu pasaules bagātību pie kājām — es nekustēšu! Kur t' mana mazā galviņa tādas domas ķērusi?

Pegotija pa vecam paradumam vēl šad tad ar māmiņu mēdza runāt kā ar mazu bērnu.

Māmiņa neko neatbildēja, tikai pateikdamās paspieda viņai roku, bet Pegotija trauca tālāk savā īpatnējā veidā:

—   Es lai jūs atstātu? Pegotija lai skrietu projām no jums? Dieviņ, dieviņ, kas gan cilvēkam ar neienāk prātā! Gribētu redzēt, kā šī jož! Nē jau, nē, nē, mana mīļā, — Pegotija runāja, galvu purinādama un sakrustojusi rokas pār krūtīm, — nij skries, nij būs! Te jau ir gan kaķi, kam tas varen būtu pa prātam, bet nebija nekā — tie prieki viņiem aizies vējā. Palikšu pie jums, kamēr pārvērtīšos par niknu, kašķīgu veceni. Un, kad nu es būšu pavisam jau kurla, akla un kliba, kad mana bezzobainā mute nevarēs vairs par lāgu ne pašļupstēt, vārdu sakot, kad nekur vairs nederēšu, pat pabārties uz mani nebūs vērts, — nu, tad es iešu pie sava Deivija un teikšu — sak, te nu es esmu, uzņem nu mani savā žēlastībā.

—  Pegotij, mīļā! — es iesaucos. — Ar prieku jūs uzņemšu un turēšu kā ķēniņieni.

—  Dievs lai svētī tavu labo sirdi! — sacīja Pegotija. — Es zinu, tu mani neatstumsi.

Un viņa noskūpstīja mani, jau priekšlaikus pateikdamās par manu turpmāko viesmīlību.

Tad viņa atkal ietina galvu priekšautā un vēlreiz gardi nosmējās par misteru Bārkisu. Pēc tam izņēma mazulīti no šūpuļa un apkopa to; novākusi pusdienu galdu un uzlikusi citu micīti galvā, viņa ienāca ar savu rokdarbu kasti, jardu mēru un vaska sveces galiņu — uz mata tāpat kā senāk.

Mēs sēdējām pie kamīna un jautri tērzējām. Es pastāstīju viņām, cik bargs mūsu direktors misters Krīkls, un viņām no sirds bija manis žēl; pastāstīju, kāds brīnišķīgs zēns ir Stīrforts, kā viņš rūpējas par mani un aizstāv kur varēdams, un Pegotija sacīja, ka viņa būtu ar mieru mērot neskaitāmas jūdzes, lai tikai dabūtu redzēt šo manu draugu. Kad maziņais pamodās, es paņēmu to rokās un maigi paauklēju. Kad viņš atkal piemiga, es klusītiņām pielavījos pie māmiņas, nosēdos tai cieši, cieši blakus, kā agrāk mēdzu darīt, bet nu jau kopš ilga laika vairs nedrīkstēju, apviju rokām viņas vidukli, savu mazo, sārto vaidziņu pieglaudis tās plecam, un atkal māmiņas krāšņie mati izrisa un apsedza mani — kā eņģeļa spārni, tā bērnībā man patika iztēloties, — un vēlreiz es biju laimīgs, bezgala laimīgs.

Kamēr tā sēdēju pie kamīna, noraudzīdamies liesmu rotaļā, es sāku gandrīz ticēt, ka nekad neesmu bijis projām no šejienes, ka misters Mērdstons un viņa māsa ir tikai spokainas parādības, līdzīgas šiem fantastiskajiem liesmu tēliem, kas pazudīs, tiklīdz ogles sāks plēnēt. No visa, ko vēl atcerējos, par patiesi esošu es atzinu tikai māmiņu, Pegotiju un sevi.

Pegotija cītīgi lāpīja zeķi, kamēr vien varēja saredzēt, tad uzmauca zeķi kreisajā rokā kā cimdu un labajā jau turēja gatavībā adatu ar pavedienu, lai, pēdējām liesmiņām uzšaujoties, vēl paspētu aizvilkt kādu pairušu valdziņu. Nevaru saprast, kuram tās zeķes piederēja, ko viņa pastāvīgi lāpīja, un kur to varēja rasties tāds daudzums, lai Pegotijai vienmēr pietiktu darba. Kopš pašas mazotnes tiku redzējis viņas rokās vienīgi šo rokdarbu, nekad nevienu citu.

—   Es tā domāju — nez kur tagad Deivija vecā tante, kā tai klājas? — Pegotija teica. Reizēm viņa ne no šā, ne no tā mēdza uzsākt sarunu par kādu pavisam neparastu tematu.

—  Vai manu dieniņ, Pegotij! — māmiņa iesaucās, pamodusies kā no sapņiem. — Atradusi, par ko runāt!

—   Bet, mīļo kundzīt, man no tiesas gribētos to zināt, — Pegotija atbildēja.

—   Kāpēc jums tieši viņa iešāvusies prātā? — brīnījās māmiņa. — Vai tad nu pasaulē nav vairs neviena cita, par ko domāt un runāt!

—   Es arī nezinu, kā tas gadās, — Pegotija sacīja,

—  ja nu varbūt aiz manas muļķības. Man jau tā galva tāda — nemāk izšķirot cilvēkus pēc vajadzības: kas grib, tas nāk prātā, kas negrib, tas nenāk — kā vien viņiem patīk. Jānudien, gribētos zināt, ko šī tagad dara.

—   Ir gan jums dulnums uznācis, Pegotij! — māmiņa atteica. — Varētu gandrīz domāt, ka jūs vēlaties, lai viņa mūs vēl otrreiz apciemo.

—   Lai dievs žēlīgs! — Pegotija iesaucās.

—   Nu tāpēc! Nevajag tad arī runāt par tādām nepatīkamām lietām, tā būs visprātīgāk, — māmiņa noteica.

—  Mis Betsija droši vien dzīvo klusītiņām savā jūrmalas mājiņā un, cerams, tur arī paliks. Vismaz nav iemesla domāt, ka viņa vēlētos mūs vēl kādreiz traucēt.

—   Nav gan, — domīgi novilka Pegotija. — Nī jau, ta§ jau nu nav nomanāms. Es tikai domāju — sak, gadījumā, ja viņa mirst, nez vai viņa Deivijam ar ko atstātu?

—   Apžēlojieties, Pegotij! — māmiņa attrauca. — Ir gan jums prāts runāt tādas muļķības, ja jūs labi zināt,

, ka viņu jau apvainoja pat tas vien, ka Deivijs nācis pasaulē!

—  Jā, man domāt, viņa Deivijam to tagad vēl mazāk piedotu, —» Pegotija prātoja.

—  Kāpēc jūs domājat, ka tagad vēl mazāk? — diezgan asi ievaicājās māmiņa.

—  Es domāju — tāpēc, ka viņam tagad ir brālītis, — l'egotija paskaidroja.

Māmiņa tūdaļ sāka raudāt un nevarēja saprast, kā Pegotija iedrošinājusies tādus vārdus ņemt mutē.

—  It kā šī mazā, nevainīgā dzlvībiņa tur šūpulī būtu jums vai kādam citam ko ļaunu nodarījusi, jūs, skaudīgais, greizsirdīgais radījums! — viņa izsaucās. — Preciet taču labāk savu misteru Bārkisu, savu kučieri! Kāpēc jūs negribat iet pie viņa?

—  Mis Mērdstona gan būtu laimīga, ja es to izdarītu, — Pegotija noteica.

—  Vai, cik nekrietni jūs varat domāt, Pegotij! — māmiņa atsaucās. — Jūs esat greizsirdīga, cik vien greizsirdīga tāda aušīga sieviete var būt. Jādomā, jums pašai patiktu turēt atslēgas pie sevis un saimniekot pēc sava prāta? Es vairs nebrīnītos, ja jūs to gribētu. Jūs gan itin labi zināt, ka mis Mērdstona mums izpalīdz tikai aiz laipnības, ka viņai ir vislabākie nodomi. Jūs to zināt, Pegotij, jūs to ļoti labi zināt.

Pegotija nomurmināja kaut ko tādu, kam vajadzēja nozīmēt: «Lai mani atpestī no tiem labajiem nodomieml» — un vēl ko, kas skanēja tīri tā, ka tie labie nodomi jau nu ejot par tālu.

—   Es zinu, ko jūs domājat, jūs, ļaunais radījums, — māmulīte teica. — Es saprotu jūs, Pegotij, ļoti labi saprotu. Brīnos, ka jums vaigi nesvilst aiz kauna. Bet labāk nenovirzīsimies. Tagad mēs runājam par mis Mērdstonu, un jums neizdosies izlocīties. Vai tad jūs jau nez cik reižu neesat dzirdējusi, ka viņa saka — es esot pārāk bezbēdīga un pārāk…

—  Daiļa, — papildināja Pegotija.

—  Nu jā, — māmiņa atteica pasmaidīdama, — vai tad es vainīga, ka viņai tāda muļķīga iedoma, vai tad man jākaunas par to?

Kas tad ir teicis, ka jums jākaunas? — Pegotija norūca.

—  Es arī domāju, ka man par to nav jāsarkst. Vai tad jūs nezināt, ka viņa neskaitāmas reizes ir apgalvojusi — tieši tāpēc viņa gribot aiztaupīt man šīs saimniecības rūpes! Viņa domā, ka man tāds darbs nemaz nav piemērots, un es pati arī domāju tāpat. Un vai viņa pirmā neceļas, vai pēdējā neiet pie miera, vai viņa augu dienu nav uz kājām, un vai viņa visu nedara pati, vai neizstaigā malu maliņas, vai neiet ogļu šķūni, pieliekamajos un sazin kur vēl, kas nemaz nevar būt patīkami? — un jūs vēl aplinkus runājat, ka tā neesot nekāda uzupurēšanās!

—  Es neko aplinkus nerunāju, — Pegotija iebilda.

—   Kā nu ne, Pegotij! Jūs jau bez sava virtuves darba citu neko nedarāt kā mūžīgi kādu aprunājat. To jūs darāt ar sevišķu prieku. Kad jūs runājat par mistera Mērdstona labajiem nodomiem …

—  Par tādiem es nekad neesmu runājusi! — Pegotija atcirta.

—   Nē, Pegotij, — māmiņa turpināja, — bet jūs ceļat neslavu. Es taču jums to nupat teicu. Tā ir jūsu ļaunākā īpašība, ka jūs gribat celt neslavu. Tikko es sacīju, ka labi jūs saprotu, un jūs taču pati redzat, ka man taisnība. Kad jūs runājat par mistera Mērdstona labajiem nodomiem, bet rādāt tādu seju, it kā tos noniecinātu (es neticu, Pegotij, ka sirds dziļumos jūs tos noniecinātu), jums, tāpat kā man, tomēr jāatzīst, ka tie ir cēli un ka tie noteic viņa rīcību. Ja arī liekas, ka viņš pret kādu izturētos it kā pastingri (jūs saprotat, Pegotij, un, man šķiet, to saprot arī Deivijs, ka tas, ko es runāju, neattiecas ne uz vienu no klātesošajiem), — tad viņš to dara pārliecībā, ka tāda stingrība nāks tikai par labu. Viņš, protams, mīl šo «kādu» manis dēļ un izturas tā, tikai tam labu gribēdams. Tādos jautājumos viņš ir gudrāks par mani; es jau pati gluži labi zinu, ka esmu vājš radījums, aušīga un vieglprātīga, bet viņš — stingrs, noteikts, nopietns vīrietis. Un viņš tik daudz ir ar mani nopūlējies, — māmiņa turpināja, un asaras viņai ritēja pār vaigiem, liecinādamas, cik viņai maiga, piekļāvīga daba, — ka man jābūt viņam pateicīgai un pat savās domās padevīgai. Un, ja es tāda neesmu, Pegotij, tad es mokos, pārmetu sev, sāku šaubīties pati par savām jūtām un nezinu, ko iesākt.

Pegotija sēdēja, iespiedusi zodu zeķes papēdī, un domīgi raudzījās ugunī.

—   Bet nu, Pegotij, — māmiņa sacīja pavisam citādā balsī, — neturēsim vairs naidu viena uz otru, tāpēc ka es to,nevaru ciest. Ja pasaulē man ir draugi, es zinu — jūs mān esat visuzticamākais. Ja arī es jūs reizēm nosaucu par nejauku, neciešamu radījumu vai kaut kā vēl citādi, es gribu tikai teikt, Pegotij, ka jūs man esat visuzticamākais draugs un vienmēr esat tāda bijusi — jau kopš tā vakara, kad misters Koperfīlds mani pirmoreiz ieveda šajā mājā un jūs mani saņēmāt pie vārtiem.

Pegotija nebija lūdzama uz izlīgšanu un, apstiprinādama draudzības līgumu, cieši, cieši apkampa mani. Es laikam jau toreiz biju pareizi novērtējis šās sarunas raksturu un tagad esmu pārliecināts, ka labā sirds Pegotija tīši bija ierosinājusi un uzturējusi to tikai tādēļ, lai mana māmiņa varētu rast apmierinājumu šādā pretrunīgā sarunas nobeigumā. Nodoms bija izdevies, jo, atceros, māmiņa visu atlikušo vakara daļu bija daudz mierīgāka un Pegotija vairs nesekoja viņai ar saviem pētījošiem skatieniem.

Kad bijām jau padzēruši tēju, kad pelni bija izgrābti no kamīna un nokniebti apdegušie sveču gali, es pagajušo laiku piemiņai izlasīju savai Pegotijai vienu nodaļu no krokodilu grāmatas, ko viņa izvilka no kabatas — nezinu, vai visu laiku tā bija atradusies šajā glabātavā, — un tad mūsu sarunas atkal novirzījās uz Salernas skolu, uz Stīrfortu, par kuru es nevarēju vien beigt runāt. Mēs bijām ļoti laimīgi, un šis vakars, kas savā ziņā bija pēdējais un noslēdza veselu manas dzīves posmu, nekad neizzudīs man no atmiņas.

Pulkstenis jau tuvojās desmitiem, kad izdzirdām ratu troksni. Mēs visi trīs piecēlāmies, un māmiņa steigā vēl ieminējās, ka misters un mis Mērdstoni ieteicot jauniem ļaudīm laikus iet gulēt un ka tāpēc man labāk tūliņ doties uz gultu. Es noskūpstīju māmiņu un, paņēmis sveci, tik tikko paspēju iziet pirms viņu ienākšanas. Dodamies uz istabiņu, kas kādreiz bija mans cietums, es savā bērna iztēlē sajutu, ka līdz ar viņiem mājā iebrāzusies auksta vēja šalts, kas aizpūtuši mūsu jauko, silto ģimenes omulību kā spalviņu.

Ļoti neveikli jutos, kad otrā rītā bija jāiet lejā brokastīs, jo kopš tās dienas, kad biju izdarījis savu neaizmirstamo pārkāpumu, nebiju misteru Mērdstonu vēl sastapis. Tā kā izbēgt no tā nevarēja, es tomēr gāju, gan reizes trīs pusceļā apstādamies, tikpat reižu uz pirkstgaliem patecēdams atpakaļ līdz savai istabai, un beidzot atvēru viesistabas durvis.

Misters Mērdstons stāvēja, atbalstījies ar muguru pret kamīnu; mis Mērdstona gatavoja tēju. Kad iegāju, viņš cieši uzlūkoja mani, bet tūliņ novērsās un nelikās vairs ne zinis.

Pārvarējis pirmo mulsu, pēc maza brītiņa es piegāju pie viņa un sacīju:

—  Piedodiet, ser! Es ļoti nožēloju to, ko izdarīju. Es ceru, ka jūs man piedosiet.

—   Patīkami dzirdēt, ka tu nožēlo, Deivid, — viņš atteica.

Viņš pasniedza man roku — to pašu, kurā es biju iekodis. Mirkli nevarēju atraut acu no sarkanā plankumiņa uz tās, bet tas nebija ne tuvu tik sarkans, kāds es kļuvu, kad pamanīju, cik ļauni un draudoši viņš mani uzlūko.

—  Labdien, kundzei — es sveicināju mis Mērdstonu.

—  Ak vai! — mis Mērdstona nopūtās, pirkstu vietā pasniegdama man cukura standziņas. — Cik tad nu garas būs tavas brīvdienas?

—  Vienu mēnesi, kundze.

—  No kuras dienas skaitot?

—  No šodienas, kundze.

—  O! Tad vienu dienu var jau nosvītrot!

Sādā veidā viņa skaitīja manas brīvdienas: katru rītu manu brīvdienu reģistrā izsvītroja vienu dienu. No sākuma, kamēr vēl nebija nokļuvusi līdz desmit, viņa to darīja ar diezgan skābu seju, bet, tikusi līdz diviem cipariem, kļuva priecīgāka un pašās beigās spēja pat pajokot.

Jau pirmajā dienā vajadzēja atgadīties tādai nelaimei, ka manis dēļ mis Mērdstona dabūja šausmīgi pārbīties, kaut gan šāda vājība viņas dzelzs raksturam nemaz nepiedienēja. Es iegāju tajā istabā, kurā patlaban sēdēja mis Mērdstona un māmiņa ar mazo brālīti klēpī (mazais bija tikai pāris nedēļu vecs). Uzmanīgi un vārīgi es paņēmu maziņo paauklēt. Pēkšņi mis Mērdstona tā iebļāvās, ka es tik tikko neizsviedu mazo no rokām.

—  Džeina, dārgā, kas jums notika? — māmiņa izsaucās.

—  Dievs augstais, Klāra, vai tad jūs neredzat? — mis Mērdstona attrauca.

—   Ko? Kur? Es neko neredzu, mīļā Džeina, — māmiņa brīnījās.

—  Viņš to pagrābis! — kliedza mis Mērdstona. — Puika pagrābis mazo!

Viņa grīļojās no pārbīļa, tomēr tiktāl saņēmās, ka spēja pieskriet man klāt un izraut brālīti man no rokām. Pēc tam viņai uznāca vājums un viņa jutās tik nelabi, ka vajadzēja skriet pēc ķiršu liķiera. Cik necik atguvusi spē

kus, viņa man svinīgi un stingri piekodināja nekad un nekādā gadījumā nepieskarties brālītim. Es redzēju, ka nabaga māmiņa labprāt būtu atļāvusi man šo prieku, tomēr viņa mulsā padevībā piekrita aizliegumam:

—  Bez šaubām, jums taisnība, mīļā Džeina.

Kādā citā reizē, kad mums atkal visiem trim sagadījās būt kopā, šis pats mīļais mazulītis — māmiņas dēļ viņš man tiešām bija mīļš — gluži nevainīgā veidā kļuva par mis Mērdstonas dusmu izvirduma cēloni. Maziņais bija māmulītei klēpī, un viņa, lūkodamās tam actiņās, sacīja:

—  Deivij, panāc šurp! — Un nu raudzījās manējās.

Redzēju, ka mis Mērdstona jau noliek pie malas savu

kreļļu virkni.

—  Cik viņiem abiem līdzīgas acis! — māmiņa maigi ierunājās. — Tās viņiem no manis, krāsa tāda kā man. Bet kur apbrīnojami līdzīgas!

—  Par ko jūs tur runājat, Klāra? — mis Mērdstona ievaicājās.

—  Mīļā Džeina, — māmiņa nedroši atbildēja, jo viņu uztrauca jautājuma asais tonis, — man šķiet, ka mazulītim gluži tādas pašas acis kā Deivijam.

—   Klāra! — izsaucās mis Mērdstona, dusmās pietrūkusies kājās. — Apbrīnojami muļķīga jūs reizēm varat būti

—   Bet dārgā Džeina! — māmiņa protestēdama atsaucās.

—  īsta muļķe! — mis Mērdstona apstiprināja. — Vai nu cilvēks, kam cik necik saprašanas, varētu salīdzināt mana brāļa puisīti ar jūsu puiku! Tiem nav ne mazākās līdzības. Itin nekādas! Tur nav ko meklēt līdzību, tādas nav un, cerams, arī nekad nebūs. Man nav vēlēšanās te sēdēt un klausīties tādos salīdzinājumos! — viņa noteica un, lepni saslējusies, izgāja, ar sparu aizcirzdama durvis.

Vārdu sakot, es neatradu žēlastību mis Mērdstonas acīs, arī neviena cita acīs, pat ne pats savējās, jo tie, kas mani mīlēja, nedrīkstēja savas jūtas parādīt un tie, kas mani nīda, parādīja tās tik atklāti, ka es cietu, vienmēr juzdamies apmulsis, neveikls un tāds kā pamuļķis.

129

Es jutu, ka apgrūtinu viņus tāpat kā viņi mani. Ja man gadījās ieiet istabā, kad viņi visi sarunājās un māmiņa šķita esam priecīga, drūms mākulis pārslīdēja viņas sejai, tiklīdz viņa ieraudzīja mani. Ja misters Mērdstons bija labā omā, manis dēļ viņš kļuva īgns. Ja mis Mērd-

5-865

stonai bija dusmu reize, es vērtu to vēl niknāku. Tik daudz es sapratu gan, ka māmiņa ir tas upura jērs, kuram jācieš visvairāk; viņa nedrīkstēja ar mani runāt, nedrīkstēja mani apmīļot, lai nesakaitinātu tos abus, lai nebūtu atkal jāklausās viņu pārmetumos un pamācošos sprediķos. Viņa nemitīgi baidījās ne tik daudz sevis, cik manis dēļ, ar bažjgu aci viņa vēroja Mērdstonus, tiklīdz es pakustējos. Tāpēc es nolēmu turēties cik iespējams nostāk no pārējiem, un daudz stundu nozvanīja baznīcas pulkstenis šajos ziemas vakaros, kamēr es viens, satinies savā mazajā mētelītī, sēdēju nemīlīgajā istabā, noliecies pār kādu grāmatu.

Dažu vakaru es pavadīju virtuvē pie Pegotijas. Te es jutos labi, te es drīkstēju būt tas, kas esmu. Bet nekāds mans laika pavadīšanas veids neatrada žēlastību viesistabā. Spīdzināšanas gars, kāds valdīja šajā namā, drīz vien aizvēra man ceļu kā uz paša istabiņu, tā uz virtuvi. Es biju nepieciešams savas nabaga māmulītes dresēšanai. Man pastāvīgi klātesot, viņai vajadzēja izturēt savus pārbaudījumus.

—  Deivid, — sacīja misters Mērdstons kādu dienu pēc pusdienām, kad es, kā parasti, gribēju iziet no viesistabas, — man duras acīs, ka tu mūžīgi staigā tāds sabozies.

—  īsts rūgumpods, — mis Mērdstona piebalsoja.

Es stāvēju, galvu nokāris, un neteicu ne vārda.

—  Tev jāzina, Deivid, ka nav nekā ļaunāka par drūmu, ietiepīgu raksturu.

— Tādu, kāds ir šis puika, man vēl nav gadījies redzēt, — viņa māsa atkal metās starpā, — tas jau īsti rūdīts spītnieks! Man šķiet, mīļā Klāra, pat jums to vajadzētu redzēt.

—   Piedodiet, mīļā Džeina, — teica mana māmiņa, — bet vai jūs esat pārliecināta… es domāju, jūs neņemsiet man ļaunā, mīļā Džeina… es nezinu, vai jūs Deiviju saprotat!

—  Nu, vai zināt, Klāra, man pašai par sevi būtu jākaunas, ja es šādu puišeli nevarētu saprast, vienalga, jūsējo vai kādu citu! — mis Mērdstona atcirta. — Lai jau nu es neesmu nez kāda gudrā, bet cilvēka veselais saprāts man ir.

—  Bez šaubām, mīļā Džeina, jūs esat apveltīta ar dziļu prātu, — māmiņa atteica.

—  Oja, ūja, mīļā! Esiet tik laba, Klāra, neturpiniet tādā garā! — mis Mērdstona viņu dusmīgi pārtrauca.

—   Bet es tieši tā ari domāju, — māmiņa taisnojās. — To taču katrs zina. Cik reižu es pati neesmu saņēmusi jūsu gudros padomus — man vajadzēja no tiem vismaz ko mācīties —, un neviens labāk par mani nevar spriest par jūsu gaišo prātu, tāpēc, ticiet man, mīļā Džeina, es vienmēr mulstu, kad ar jums runāju.

—  Nu labi, Klāra, pieņemsim, ka es nesaprotu šo puiku, — mis Mērdstona sacīja, sakārtodama ķēdītes savā rokassprādzē. — Nu, ja jums tas dara prieku, — pieņemsim, ka es viņu itin nemaz nesaprotu. Viņa raksturs manam prātam pārāk dziļš. Bet mans brālis taču, jādomā, spēj ieskatīties šajos dziļumos? Un, man šķiet, viņš taisni gribēja šajā virzienā ko teikt, kad mēs ne visai smalkjūtīgi viņu pārtraucām.

—  Es domāju, Klāra, — misters Mērdstons ierunājās zemā, drūmā balsī, — ka te atradīsies tiesneši, kas šo jautājumu izspriedīs taisnīgāk un objektīvāk nekā tu.

—  Edvard… — māmiņa kautri ieteicās, — es jau zinu, ka tu par visu spēj labāk spriest nekā es. Jūs abi ar Džeinu … Es tikai…

—  Tu tikai teici neapdomātus vārdus, kas liecina par tavu vājo raksturu. Centies tā vairs nedarīt, saņem sevi rokās, mana mīļā Klāra!

Māmiņas lūpas sakustējās, it kā atbildot: «Jā, mīļo Edvard,» — bet balss nebija dzirdama.

—   Kā jau es sacīju, man nepatīk, Deivid, ka tu staigā sapīcis, — misters Mērdstons atsāka, pagriezdams galvu un urbdamies manī savām ļaunajām acīm. — Tavs raksturs sāk veidoties pretrunā ar maniem uzskatiem; es to necietīšu un darīšu visu, lai to mainītu. Pacentieties atmest savu īgnumu, ser! Mums visiem jācenšas, lai no jums vēl iznāktu cilvēks.

—  Piedodiet, ser, — es trīcēdams sacīju, — kopš esmu atbraucis, es neesmu tīšuprāt gribējis būt drūms.

—  Nemēģini izlocīties ar meliem! — viņš atcirta tik nikni, ka māmiņas drebošā roka neviļus izstiepās starp mums, it kā mani sargādama. — Tāds drūms tu vienmēr nobēdz savā istabā. Tu tupi tur, kad tev vajadzētu būt šeit. Tad zini reiz par visām reizēm, Deivid, — es pavēlu tev uzturēties šeit, bet ne tur! Un vēl es prasu no tevis paklausību! Tu pazīsti mani — es nejokoju.

Mis Mērdstona dobji iesmējās.

5«

131

—  Es prasu, lai tu paklausītu uz vārda un izturētos ar cieņu pret mani, pret Džeinu un pret savu māti. Un ne

domā vairs bēgt no šās istabas kā no kādas mēra apsēstas vietas savas bērnišķīgās spītības dēļ! Sēdi nost!

Kā sunim man uzkliedza, kā suns es paklausīju.

—  Vēl viena lieta, — viņš turpināja. — Es vēroju, ka tevi pievelk zemāku, vienkāršu ļaužu sabiedrība. Nekādas tikšanās ar kalpotājiem! Virtuve tevi neizlabos. Par to sievieti, kas izdabā tev katrā solī, es nerunāšu, tāpēc ka tu, Klāra, — te viņš pievērsās māmiņai un sāka runāt klusākā balsī, — aiz sena paraduma vēl joprojām esi pret viņu sevišķi labvēlīga, šo dziļi iesakņojušos vājību tu neesi vēl paspējusi pārvarēt.

—  Neiedomājama aklība! — mis Mērdstona iesaucās.

—  Vēlreiz atgādinu, — viņš sacīja, atkal uzrunādams mani, — ne soli vairs uz virtuvi, ne vārda vairs ar šādām Pegotijas jaunkundzēm! Skaidrs? Tu mani saproti, Deivid, un zini, kas būs, ja manas pavēles netiks izpildītas uz mata.

Es gluži labi sapratu — varbūt labāk, nekā viņš domāja, — kas gaida manu nabaga māmiņu, ja es iedomātos nepaklausīt, tāpēc izpildīju arī šīs pavēles uz mata. Negāju vairs uz savu istabiņu, nemeklēju vairs patvērumu Pegotijas sabiedrībā, bet augām dienām garlaikodamies sēdēju viesistabā un ar nepacietību gaidīja vakaru, kad drīkstēšu doties uz gultu.

Kādas neiedomājamas mokas es izcietu, sēdēdams tagad vienā nemainīgā stāvoklī stundu pēc stundas, nedrīkstēdams pakustināt ne kāju, ne roku, lai tikai mis Mērdstonai nebūtu iemesla žēloties par miera traucējumu (mazākā nieciņa dēļ viņa to darīja), nedrīkstēdams pat acis pacelt aiz bailēm, ka varētu sastapt viņas ļauno, pētījošo skatienu, kas alktin alka notvert mani pārkāpumā! Cik apnicīgi un garlaicīgi bija sēdēt un klausīties vienmuļajā pulksteņa tikšķēšanā, raudzīties, kā mis Mērdstonas pirksti nemitīgi ver savas tērauda kreļļu virknes, un domāt, vai viņa arī kādreiz apprecēsies un, ja tā, kas gan būs šis nelaimīgais vīrs, skaitīt ķieģeļus kamīna dzegā un pētīt, kādas spirāles un vijumi grezno sienas tapetes!

Cik nožēlojamas bija vientuļās pastaigas, kurās es devos pa dubļainajiem apkārtnes ceļiem aukstajās, nemīlīgajās ziemas dienās, visur vilkdams līdzi šo viesistabu, 'mis un misteru Mērdstonus! Tā bija milzīga nasta, kas man bija jānēsā līdzi, murgi dienas laikā, no kuriem es nespēju pamosties, smagums galvā, kas notrulināja prātu.

Cik nomācošas bija kopīgās pusdienu maltītes, kad es nedrīkstēju ne vārdiņa bilst un allaž jutu, ka viens naža un dakšiņas pāris ir lieks uz galda — un tas bija manējais; ka viens šķīvis un krēsls ir lieki — un tie bija manējie; ka viena mute šeit ir lieka — un tā bija manējā!

Un šie garie ziemas vakari, kad atnesa sveces un man vajadzēja ar kaut ko nodarboties! Bet es jau nedrīkstēju palasīt kādu interesantu grāmatu, nē, es mocījos ar grūti atrisināmiem, bezjūtīgiem aritmētikas uzdevumiem. Mēru un svaru tabulas brīžam sāka skanēt pazīstamās meldijās — kā «Valdi, Britānija» vai «Nost ar skumjām» —, bet neviena neuzkavējās tik ilgi, lai es paspētu to iemācīties; kā vecmāmuļas adāmadatas caur valdziņiem tās skrēja caur manu nelaimīgo galvu — pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā.

Kā mani mocīja žāvas, kaut visiem spēkiem turējos tām pretī; kā brīžam tomēr nevilšus iesnaudos un acumirklī atkal uztrūkos; kā katrreiz paliku bez atbildes, ja arī iedrošinājos ko jautāt; kāda tukša vieta es biju, kurai visi raugās pāri, un tomēr visiem biju pa kājām; kāds smags atvieglojums tas bija, kad, pulkstenim nositot deviņi, mis Mērdstona mani beidzot sūtīja gulēt!

Tā aizritēja visas brīvdienas, līdz kādu rītu mis Mērdstona pavēstīja: — Beidzot nosvītrota pēdējā diena! — un pasniedza man pēdējo tējas tasīti pie šī galda.

Šoreiz man nebija žēl šķirties. Es biju gluži kā apstulbis. Mazliet mani atžirdzināja doma, ka drīz atkal satikšu Stīrfortu, kaut arī aiz muguras viņam spokojās misters Krīkls.

Atkal pie vārtiem mani gaidīja misters Barkiss, atkal atskanēja mis Mērdstonas brīdinājums: — Klāra! — kad māmiņa noliecās pār mani, lai atvadītos.

Noskūpstīju māmiņu, savu mazo brālīti, un tad man gan iesāpējās sirds, bet ne tāpēc, ka braucu projām, jo starp mums gulēja bezdibenis un šķirtība bija jāsajūt katru dienu. Nevis viņas atvadu skūpsts, kaut ari sirsnīgs un kvēls, dzīvo manā atmiņā, bet gan tas, ko redzēju pēc tam.

Sēdēju jau ratos, kad izdzirdu māmiņu vēl saucam mani. Es atskatījos: viņa stāvēja pie dārza vārtiem viena, pacēlusi rokās mazo brālīti, lai man to vēl parādītu. Bija auksta, bet rāma diena, neiedrebējās ne matiņš uz viņas galvas, ne svārku kroka, kad viņa, pacēlusi bērnu, tā savādi, cieši noraudzījās manī.

Tā viņa palika tur stāvam. Un tādu es viņu redzēju vēlāk sapņos skolā — klusu viņa stāvēja netālu no manas gultas ar paceltu bērniņu rokās un tādu pašu vērīgu skatienu noraudzījās manī.

## IX NODAĻA

Mūžam neaizmirstama dzimšanas diena.

Izlaižu visu, kas noticis skolas dzīvē līdz pat manai dzimšanas dienai marta mēnesī. Stīrfortu es apbrīnoju jo dienas jo vairāk, bet citu neko arī neatceros. Uz šī pusgada beigām, ja ne agrāk, viņš varēja jau Salemai teikt ardievas. Man viņš šķita vēl dzīvāks, jautrāks kļuvis, vēl neatkarīgāks, tāpēc arī vēl pievilcīgāks nekā agrāk — neko citu es vairs neatceros. Lielais notikums, kas saistās atmiņā ar šo laiku sprīdi, laikam aizsedzis visas pārējās, niecīgākās, skolas dzīves epizodes, jo atmiņā dzīvo tikai tas viens.

Man pat grūti tagad iedomāties, ka šo manu neaizmirstamo dzimšanas dienu no atgriešanās Salemā šķir apaļi divi mēneši. Es tomēr saprotu, ka tas ir neapstrīdams fakts, kalendāram taču jātic, citādi patiešām varētu domāt, ka nekāda starplaika nav bijis, ka viens notikums sekojis otra pēdās.

Cik labi es atceros pat to, kāds laiks bija todien! Es ieelpoju miglu, kas nogūlusi pār Salemu; tai cauri spokaini mirgo sarma; jūtu, kā pievilgušās matu šķipsnas līp pie vaigiem; man acu priekšā mūsu pustumšā klase, kuru šajā miglainajā rītā cik necik apgaismo dažas sprakstošas sveču liesmiņas; es redzu, kā aukstajā gaisā kūp zēnu elpa, kad tie pūš uz pirkstiem un trin kājas pret grīdu.

Brokastis bija paēstas un mēs, izskraidījušies pa āru, jau bijām sapulcējušies visi klasē, kad ienāca misters Sārps un pavēstīja:

— Deividu Koperfīldu lūdz viesistabā.

Mani pāršalca spējš prieka vilnis, jo cerēju saņemt sūtījumu no Pegotijas. Kad kā vēja nests drāzos ārā no klases, daži zēni nosauca man pakaļ, lai neaizmirstot arī viņus pacienāt ar saviem dzimšanas dienas gardumiem.

—     Nesteidzies, Deivid! — sacīja misters Sārps. — Laika diezgan, manu zēn. Nesteidzies tā!

Man gan būtu vajadzējis attapties, ja vien es būtu ieklausījies, cik līdzcietīgi skan mistera Sārpa balss, bet tas man ienāca prātā tikai daudz vēlāk. Iesteidzos viesistabā; misters Krīkls sēdēja pie brokastu galda, viņam priekšā gulēja avīze, turpat bija arī niedres rīkste, misis Krīkla turēja rokās atvērtu vēstuli, bet nekāda saiņa nebija.

—      Deivid Koperfīld, — misis Krīkla mani uzrunāja, uzaicinājusi apsēsties sev līdzās uz dīvāna, — es gribu ar tevi aprunāties par kaut ko ļoti svarīgu. Man tev kaut kas sakāms, mans bērns.

Misters Krīkls, kuru es, bez šaubām, tai pašā brīdī uzlūkoju, palocīja galvu, uz mani nemaz nepavērdamies, un, kā likās, apslāpēja nopūtu ar lielu grauzdētas sviestmaizes kumosu.

—      Tu vēl esi par mazu, lai aptvertu, kādas pārmaiņas pasaulē notiek ik dienu, ka ļaudis cits pēc cita aiziet no tās, — misis Krīkla sacīja. — Bet reiz mums visiem tas jāuzzina, Deivid. Daži to uzzina jau agrā bērnībā, daži tikai sirmā vecumā, bet daži kādā citā savas dzīves posmā.

Manas acis vairs nenovērsās no viņas.

—      Kad tu pēc brīvdienām aizbrauci no mājām, — viņa pēc brītiņa jautāja, — vai tur palika visi veseli?

Atbildi nesagaidījusi, misis Krīkla atkal vaicāja:

— Vai tava māmiņa bija vesela?

Es sadrebēju, pats īsti nezinādams, kāpēc, un, kā pirmāk, pētīju viņas seju, palikdams arī šoreiz atbildi parādā.

— Redzi, — viņa turpināja, — diemžēl man tev jāteic, ka šorīt dabūju zināt — tava māmiņa esot ļoti slima.

Piepeši misis Krīkla man pagaisa, it kā miglas plīvurs būtu nolaidies starp mums, bet tad karstas asaras sāka ritēt man pār vaigiem, un atkal es viņu redzēju skaidri.

—  Viņa ir ļoti, ļoti slima …

Es sapratu visu.

—  Viņa nomirusi.

Kam to vairs vajadzēja teikt! Mans izmisuma kliedziens jau atskanēja pirms šiem vārdiem. Nu jau es biju apaļš sērdienis plašajā pasaulē.

Misis Krīkla bija ļoti mīļa pret mani. Viņa paturēja mani visu dienu savā dzīvoklī, brīžam atstāja arī vienu. Es raudāju, līdz paguru un iemigu, tad pamodos un raudāju atkal. Kad asaru vairs nebija, sāku pārdomāt — un man kļuva vēl smagāk, bēdas pārvērtās tādās trulās sāpēs, kas šķita neremdināmas.

Un tomēr manas domas bija vēl izklaidas; tās nespēja vēl pilnīgi koncentrēties uz lielo zaudējumu, kaut ari tas tik ļoti nospieda manu sirdi, bet klaiņoja apkārt, ap to pašu vien gan vīdamās. Es domāju, cik mūsu māja tagad klusa un drūma. Es domāju par savu mazo brālīti — tas, kā misis Krīkla stāstīja, j.au labu laiku sirdzis un laikam arī miršot. Domāju par sava tēva kapu tuvējā kapsētā un par to, ka arī māmiņa gulēs tur zem kuplā koka, kas man tik pazīstams. Palicis viens istabā, es pakāpos uz krēsla un paskatījos spogulī, lai redzētu, vai acis man ir sarkanas, vai seja noskumusi. Pagāja dažas stundas, un es sāku prātot, vai tik nebūs izsīcis viss mans asaru krājums, kā pašreiz rādījās, un šādas varbūtības iespēja tieši manu sēru gadījumā padarīja mani gaužām nemierīgu, it sevišķi, kad iedomājos to brīdi, kad tuvošos jau rnājai, jo es taču braukšu uz bērēm. Man skaidri atmiņā arī tas, ka nu es sevi šķitos it kā cienīgāks par saviem biedriem, man likās, ka bēdas mani padarījušas ievērojamu.

Ja bērns vispār var būt sāpju sagrauzts, tad es tāds biju. Atceros, ka šajā savas personas nozīmības apziņā es tomēr guvu tādu kā gandarījumu, todien pievakarē viens pats pastaigādamies rotaļu laukumā, kad citi zēni atradās telpās. Kad redzēju, kā viņi blenž uz mani pa logiem, es jutu, ka esmu izcila persona, mēģināju izskatīties vēl skumjāks un pagausināju soļus. Kad, stundām beidzoties, zēni mani apstāja un uzrunāja, es sevī nopriecājos, ka neizrādos pārāks par tiem, bet izturos pret tiem kā arvien.

Nākamo vakaru man vajadzēja doties ceļā. Šoreiz man nebija paredzēts pasta diližanss kā parasti, bet smagie preču rati, kas brauca naktī un ko zemnieki lietoja īsiem braucieniem. Tovakar Salemā nenotika vairs nekāda pasaku stāstīšana. Tredlss uzstājīgi piedāvāja man savu spilvenu. Nezinu, kāpēc viņš to darīja, jo man taču arī bija spilvens, bet viņam, cilvēkam, jau cita nekā nebija, ko piedāvāt, ja neņem vērā vēl vienu lapu pastpapīra, izraibotu ar skeletiem. To tad viņš arī man pasniedza uz šķiršanos, lai skeleti mierinātu mani bēdās un palīdzētu 'atgūt man dvēseles mieru.

Otrās dienas pēcpusdienā atvadījos no Salemas, bet man gan toreiz ne prātā nenāca, ka atstāju to uz visiem laikiem. Mēs braucām ļoti lēni visu nakti un tikai nākamājā rītā ap pulksten deviņiem vai desmitiem sasniedzām Jarmutu. Es raudzījos pēc mistera Bārkisa, bet šoreiz viņa vietā ratiem tuvojās resns, ar aizdusu slims, smaidīgs vecilis melnos svārkos, melnās biksēs ar izbalojušiem lenšu pušķīšiem pie ceļgaliem, melnās zeķēs un lielu platmali galvā. Pienācis, smagi pūzdams, viņš apvaicājās:

.— Vai māsters Koperfīlds?

rJā, ser.

—  Tad esiet tik laipns, jauno džentlmen, — viņš sacīja, atvērdams ratu durtiņas, — nāciet man līdzi. Man būs tas prieks pavadīt jūs tālāk līdz mājām.

Es pasniedzu viņam roku, brīnīdamies, kas viņš tāds varētu būt, un mēs gājām, kamēr nogriezāmies kādā šaurā šķērsieliņā un apstājāmies pie neliela veikala, virs kura durvīm bija izkārtne:

OMERA MANUFAKTŪRAS UN GALANTĒRIJAS PRECU TIRGOTAVA, DREBNIEKA DARBNĪCA UN APBEDISANAS BIROJS. Tas bija mazs, smacīgs veikaliņš, pilns daždažādiem apģērba gabaliem, gan pašūtiem, gan nešūtiem; nelielais skatlogs bija bāztin piebāzts sieviešu cepurēm un vīriešu filca platmalēm. Mēs iegājām nelielā blakustelpā. Tur pie melniem audumiem apkrauta galda cītīgi strādāja trīs jaunas sievietes. Pa grīdu mētājās dažādi apstrādājamo materiālu atgriezumi. Kamīns gaiši sprēgāja, un sasilušais melnais kreps pildīja istabu ar spiedīgu smaržu. Toreiz tā man bija sveša, tagad to pazīstu.

Jaunās sievietes, kas šķita esam ļoti čaklas un labā omā, mums ienākot, pacēla galvu, lai paskatītos manī, un tūdaļ nolīka atkal pār darbu. Adata tik dur, tik dur. Tajā pašā laikā pa logu no darbnīcas, kas atradās sētā, skanēja iekšā vienmuļīgi vesera klaudzieni: tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk!

—  Nu, kā jums veicas, Minnij? — mans pavadonis sacīja, uzrunādams vienu no trim jaunavām.

—  Gan paspēsi uzlaikot, tēt, — uzrunātā jautri atsaucās, galvu nepaceldama. — Nemaz neraizējies.

Misters Omers noņēma platmali, apsēdās un elsa. Viņš bija tik resns, ka no mazākās pakustēšanās dabūja aizdusu. Mazliet atelsies, viņš sacīja:

—  Tad jau labi.

—   Paklau, tēt, — Minnija draiskulīgi iesaucās, — tu taču drīz būsi īsts ronisl

—  Nezinu, mī|ā, kā tas var gadīties, — tēvs atteica, apdomājis šo jautājumu, — bet uz to pusi jau iet.

—   Droši vien tāpēc, ka tu esi tāds bezrūpīgs. Tu vienmēr mierīgi noraugies uz visām šīm lietām, — Minnija prātoja.

—   Citādi jau uz tām arī nevajag raudzīties, — misters Omers paskaidroja.

—  Protams,ne, — meita atteica. — Mums visiem šeit, paldies dievam, ir priecīgs prāts. Vai ne, tēt?

—   Liekas gan, — misters Omers piebalsoja. — Nu esmu atpūties un domāju, ka varēšu noņemt mēru šim jaunajam zinibu vīram. Iesim, lūdzu, veikalā, māster Koperfīld.

Es sekoju uzaicinājumam. Parādījis man kādu baķi auduma — tas, kā viņš teica, esot visaugstākā labuma un sevišķi piemērots sēru tērpam, kad miruši vecāki, — viņš noņēma man vajadzīgos mērus un atzīmēja tos savā grāmatiņā. Tajā pašā laikā viņš vērsa manu uzmanību uz sava veikala preču krājumiem, norādīdams uz dažiem priekšmetiem, kas, pēc viņa vārdiem, «tikko nākuši modē», un uz citiem, kas «izgājuši no modes».

—   Un šā iemesla dēļ mēs dažreiz zaudējam krietnu naudiņu, — misters Omers stāstīja. — Bet ar modēm ir tāpat kā ar cilvēkiem. Tās uzrodas, ir nepamani, kad, kādēļ un kā, un atkal aiziet, ir nezini, kad, kādēļ un kā. Pēc manām domām, ar visu pasaulē ir tāpat kā ar cilvēka dzīvi, ja mēs raugāmies no tāda viedokļa.

Man bija pārāk smagi ap sirdi, lai uzsāktu pārrunas par šo jautājumu, kas, manuprāt, arī citos apstākļos nebūtu bijis manam prātam pieejams. Misters Omers, smagi tusnīdams, ieveda mani atpakaļ dzīvojamā istabā.

Pēc tam, pavēris kādas durvis, aiz kurām lejup veda stāvas kāpnītes, viņš kādam uzsauca:

—   Uznes tēju un sviestmaizes!

Es sēdēju un domāju, vērodams čaklās šuvējas un klausīdamies vienmuļajos vesera klaudzienos pagalmā. Drīz vien pieprasīto uz paplātes nolika man priekšā — brokastis tātad bija domātas man.

—   Es jau sen jūs pazīstu, — misters Omers sacīja, redzēdams, ka man ar ēšanu nemaz nesokas, jo visa šī

melno drēbju jūra bija galīgi sabojājusi man apetīti. — Jā, kur tie laiki, kopš es jūs pazīstu, mans jaunais draugs!

—   Kā tas var būt, ser?

—      Kopš esat pasaulē nācis, — misters Omers turpināja. — Varētu gandrīz teikt, ka jau pirms jūsu dzimšanas. Jūsu tēvu es pazinu papriekš nekā jūs. Piecas pēdas un deviņarpus collas garš vīrs, tagad guļ divdesmitreiz piecas pēdas lielā laukumā.

Tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk, — skanēja no sētas.

—      Jā, divdesmitreiz piecas pēdas, nevienu drusciņu mazāk, — misters Omers atkārtoja jautrā balsī. — Vai viņš pats vai viņa bija par to parūpējusies — neatceros vairs.

—      Vai jūs nezināt, ser, kā manam mazajam brālītim ar veselību? — es apvaicājos.

Misters Orners palocīja galvu.

Tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk.

—     Viņš dus savas māmiņas rokās, — misters Omers atteica.

—  Nabadziņš! Tad viņš arī nomiris?

—      Neskumstiet par to, ko jūs vairs nepējat grozīt, —misters Omers sacīja. — Jā. Bērniņš ir miris.

Sī vēsts lika no jauna atvērties manām brūcēm. Es pametu gandrīz neaiztiktās brokastis un aizlīdu kaktā pie kāda cita galdiņa, no kura Minnija tūliņ visu novāca, baidīdamās, ka es varētu samērcēt drānas ar savām asarām. Tā bija jauka, labsirdīga meiča, saudzīgi un maigi viņa atglauda man matus no pieres, bet cik lielā pretrunā ar manām jūtām bija viņas jautrība un prieks par to, ka darbs tuvojas beigām un ka tas laikā paspēts!

Piepeši troksnis laukā mitējās, un no pagalma istabā ienāca jauns, glīts puisis. Rokā viņam bija veseris un rnute pilna naglu — tās viņam vajadzēja izspļaut, pirms varēja atbildēt uz vaicājumiem.

—      Nu, Džorem! — misters Omers teica. — Kā tev labi veicas?

—  Labi, ser! — Džorems attrauca. — Esmu jau galā.

Minnija piesarka, un otras divas meitenes saskatījās

un sasinaidījās.

—      Nu, nu! Tad jau jūs pagājušo nakti esat rāvies pie sveces gaismas, kamēr es biju klubā? Vai tiesa, Džorem? — misters Omers vaicāja, piemiegdams vienu aci.

—      Tiesa kas tiesa, ser, — Džorems atbildēja. — Jūs taču solījāties, ka pēc pabeigta darba mēs sarīkosim mazu izbraukumu, pavizināsimies — Minnija, es… un jūs.

—   E! Es jau ģiedu gan, ka jums labāk patiktos atstāt mani mājāsl — Misters Omers tā smējās, ka beidzot bija jāklepo.

—   Tā kā jūs mums to prieku bijāt apsolījis, — jaunais puisis turpināja, — tad, redziet, esmu arī rāvies. Vai nenāksiet apskatīt manu darbu?

—   Labi, apskatīsim, — misters Omers atteica pieceldamies. — Mīļo puisīt, — viņš apstājies uzrunāja mani, — vai nevēlaties redzēt savas…

—Nē, tēvs! — Minnija iesaucās.

— Es, meitiņ, domāju, ka viņam patiktu redzēt, — misters Omers sacīja. — Bet tev varbūt taisnība.

Nezinu pats, kā es to nojautu, ka viņi iet apskatīt manas mīļās māmuliņas zārku. Nekad nebiju dzirdējis, kā veseris klaudz, zārku naglojot, nebiju pat nevienu zārku vēl redzējis, bet, kad skanēja vesera klaudzieni sētā, es zināju, kas tur notiek, un, kad jaunais puisis ienāca istabā, es zināju, ko viņš bija darījis.

Abas meitenes, kuru vārdus es netiku dzirdējis, jau bija beigušas šūt. Nosukājušas pūkas un diegu galus no apģērba, viņas iegāja veikalā, lai to uzpostu un gaidītu jaunus pasūtījumus. Minnija palika darbnīcā, salocīja pašūtos gabalus un salika divos grozos. Viņa strādāja, ceļos nometusies, un visu laiku jautri dungoja. Ienāca Džorems — biju pārliecināts, ka viņš ir Minnijas iemīļotais, — un, kamēr meitene bija aizņemta darbā, nozaga tai vienu skūpstu (par mani viņš nelikās ne zinis), un sacīja, ka tēvs jau esot aizgājis pēc ekipāžas un nu tikai jāsteidzoties pašam saposties. Viņš atkal izgāja. Minnija noglabāja uzpirksteni un šķēres kabatā, adatu ar melno pavedienu rūpīgi iesprauda blūzītes priekšā, tad pie spoguļa aizdurvē apvilka izejamās drēbes. Spogulī es redzēju viņas apmierinātās sejas atspulgu.

To visu es vēroju no sava nomaļā stūrīša, kur, galvu rokā atbalstījis, sēdēju pie galda un domās atkal pārcilāju gan šo, gan to. Drīz vien pie veikala durvīm apstājās pajūgs. Vispirms tur novietoja abus grozus, tad mani, pēdīgi iekāpa viņi visi trīs. Atceros, tas bija savāds pajūgs: pa pusei viegli divriči, pa pusei preču rati klavieru pārvadāšanai, tumšā krāsā, un ilksīs melns zirgs ar garu ' ast'i. Un visiem mums šajā kulbā bija vietas atliku likām.

Man šķiet, savā mūžā es neesmu vairs pārdzīvojis tik savādus mirkļus kā toreiz viņu sabiedrībā (tagad varbūt esmu gudrāks), atceroties, ar ko viņi pirms tam bija nodarbojušies un kādu prieku viņiem sagādāja brauciens, lis neturēju ļaunu prātu uz viņiem, drīzāk var teikt — man bija baigi viņu vidū; es jutos kā pamests starp būtnēm, ar kurām man nav nekā radniecīga. Visi viņi bija pārlieku jautri. Vecais vīrs sēdēja priekšā un valdīja grozus, abi jaunie — viņam aiz muguras. Kad vecais ar jaunajiem sarunājās, tie katrs no savas puses pieliecās pie viņa tuklajiem vaigiem un centās viņam parādīt sevišķu uzmanību. Viņi būtu runājuši arī ar mani, bet es pats izvairījos no sarunām un sēdēju, ierāvies kaktiņā; mani nomāca viņu ķircināšanās un jautrība, kaut arī tā nebija pārāk trokšņaina, un es gandrīz vai brīnījos, kā debess neizgāž savu sodību pār tik cietsirdīgiem cilvēkiem.

Tāpēc, kad ceļā viņi pieturēja, lai pabarotu zirgu, un arī paši, jautri čalodami, iedzēra un uzkoda, es nevarēju viņu ēdienam ne pieskarties un paliku, kur sēdējis. Tiklīdz piebraucām pie mūsu mājas, es, cik ātri vien spēdams, izlēcu no ratiem, lai nebūtu jāapstājas kopā ar šiem ļaudīm pret mūsu sērajiem logiem, kas, reiz bijuši tik gaiši, lagad kā aklas acis rēgojās man pretī. Un es vēl varēju iedomāties, ka man pietrūks asaru, ienākot šajā mājā, ieraugot atkal māmiņas istabas logu un tam līdzās otru, kas agrākās, laimīgās, dienās bijis manējais!

Nebiju vēl nokļuvis līdz durvīm, kad jau atrados Pegotijas apkampienos. Viņa ieveda mani mājā. Mani ieraugot, viņai izlauzās skaļas raudas, bet drīz vien viņa savaldījās, sāka runāt čukstus un staigāt klusiem, viegliem solīšiem, it kā baidīdamās iztraucēt mirušos. Dabūju dzirdēt, ka jau labu laiku viņa nav gulējusi, caurām dienām un naktīm sēdējusi pie māmiņas.

—   Kamēr vien mana nabaga mīļā drostaliņa būs virs zemes, ne soļa neiešu projām, — tā viņa man apliecināja.

A'listers Mērdstons likās nemaz neievērojam manu ienākšanu viesistabā; viņš sēdēja lielajā atzveltnes krēslā pret kamīnu, klusu raudāja un kaut ko pārdomāja.

Mis Mērdstona sēdēja pie rakstāmgalda, kas bija nokrauts dažnedažādiem papīriem un vēstulēm. Viņa pasniedza man savus ledainos pirkstgalus un apvaicājās savā dzelžainajā, šoreiz gan klusajā balsī, vai manam sēru uzvalkam mērs esot noņemts.

Es atbildēju: — Jā.

—   Un krekli, — mis Mērdstona turpināja, — vai tos paņēmi līdzi uz māju?

—  Jā, kundze, es pārvedu visas savas drēbes.

Tik bija visa tā mierinājuma, ko viņa savā stingrībā atļāvās man izteikt. Nešaubos, ka mis Mērdstona šādā gadījumā gribēja tieši palepoties visu.priekšā ar savu stingrību, pašsavaldīšanos, garīgo spēku, ar savu veselo saprātu, ar visu savu nejauko īpašību velnišķīgo katalogu. Sevišķi viņa lepojās ar savu lietišķību un darbīgumu, jo arī tagad rīkojās ar tinti un spalvu bez mazākā saviļņojuma. Visu atlikušo dienas daļu un nākamo dienu no rīta līdz vakaram viņa sēdēja pie savas rakstāmpults un ar cietu spalvu aukstasinīgi rakstīja, ka švirkstēja vien, ar ikvienu sarunādamās tajā pašā vienaldzīgajā čukstā, un neviens muskulītis neiedrebējās viņas sejā, ne uz mirkli viņas balss neatmaiga, un ģērbā nebija ne krociņa ieburzījusies.

Viņas brālis pa reizei paņēma grāmatu rokā, bet nelasīja to. Viņš atvēra grāmatu un izlikās lasām, tomēr veselu stundu nosēdēja, lapu nepāršķīris, tad nolika to un staigāja šurpu turpu pa istabu. Rokas uz krūtīm sakrustojis, es sēdēju un stundām no vietas skaitīju viņa soļus. Reti viņš pārmija kādu vārdu ar savu māsu, bet ar mani nevienu. Pulkstenis un misters Mērdstons bija vienīgie, kas vēl kustēja šajā pamirušajā namā.

Sajās dienās pirms bērēm man reti gadījās satikt Pegotiju, tikai, kāpdams pa trepēm vai nu augšā, vai lejā, katru reizi redzēju viņu stāvam pie durvīm, aiz kurām gulēja mana māmulīte ar savu bērniņu, un vakaros viņa uznāca pie manis un sēdēja uz gultas malas tik ilgi, kamēr iemigu. Dienu vai divas dienas pirms bērēm — nevaru skaidri noteikt, jo biju galīgi apstulbis un nespēju apjaust, vai smagais laiks maz iet uz priekšu, bet domāju — varēja būt dienas divas pirms bērēm, kad Pegotija mani ieveda tajā istabā. Atceros tikai, ka gulta bija pārklāta ar sniegbaltu segu un viss apkārt bija tīrs un spodrs. Un man likās, zem šās baltās segas gulēja tas lielais miers, kas piepildīja mūsu māju, bet, kad Pegotija gribēja lēnītēm atsegt pārklāju, es iesaucos: — Ai nē, nēl — un atturēju viņas roku.

Es atceros šīs bēres, it kā tās būtu vakar bijušas. Ieeju lielajā viesistabā — man pretī dveš savāds, neparasts gaiss; gaiši deg uguns kamīnā, dzirkst karafēs vīns, ņirb glāzes un šķīvji uz galda, smaržo saldie cepumi, no mis Mērdstonas ģērba dvesmo odekolons, un mums visiem melni tērpi. Arī misters Cilips ir šeit un uzsāk valodas ar mani.

—  Nu, kā jūtas māsters Deivids? — viņš laipni apvaicājas.

Nevaru atbildēt, ka jūtos labi. Es dodu viņam roku, kuru tas patur savējā.

—  Dieviņ tētiņ! — viņš, lēnprātīgi smaidīdams, iesaucas, un viņa acīs pamirdz kas spožs. — Mūsu mazie draugi aug acīm redzami. Mēs nemaz ir nepamanām, kad tie jau uzauguši. Vai nav tiesa, cienītā kundze?

Sie vārdi domāti mis Mērdstonai, bet tā neliekas dzirdam.

—   Zēns krietni paaudzies, vai nav tiesa, cienītā kundze?

Mis Mērdstona, savilkusi uzacis, tikai vēsi paloka

galvu. Misters Cilips jūtas drusku apmulsis, noiet malā, arvien vēl turēdams manu roku savējā, un vairs nerunā.

Es ievēroju šo gadījumu vienīgi tāpēc, ka ievēroju visu, kas notiek šajā dienā, nevis tāpēc, ka es par sevi daudz domātu vai vispār būtu domājis, kopš esmu mājās.

Atskan kapu zvans. Misters Omers un viņa palīgi paziņo, ka viss jau sagatavots. Laiks posties arī mums. Pegotija bija man izstāstījusi, ka senāk no šās pašas istabas izvadīts ari mans tēvs — uz to pašu kapa vietu, kur tagad vedīs māmiņu un brālīti.

Izvadītāji esam četri: misters Mērdstons, mūsu kaimiņš misters Greipers, misters Cilips un es. Dārzā mūs sagaida nesēji ar zārku un nostājas priekšgalā. Mēs ejam pa dārza aleju garām vecajām vīksnām, izejam pa vārtiem gatvē un nonākam kapsētā, kur vasaras rītos tik bieži esmu klausījies putnu dziesmas.

Mēs nostājamies bedres malā. Diena šķiet tumšāka un drūmāka nekā citas dienas. Iestājas svinīgs klusums, ko mēs laikam esam atnesuši no mājām līdz ar to, kura tagad guļ zārkā, un, kad mēs stāvam atsegtām galvām, piepeši mēmo gaisu šķeļ dobji un skaidri mācītāja vārdi: — «Es esmu tā augšāmcelšanās un dzīvība, saka tas Kungs.»

Dzirdu šņukstus; nomaļus no citiem bēru viesiem stāv māmiņas uzticamā kalpone, kuru tagad mīlu vairāk par visiem cilvēkiem pasaulē; mana bērna sirds tic, ka reiz dievs viņai teiks: «Tu esi labi darījusi.»

Es pazīstu daudzas sejas šajā nelielajā pulciņā. Daudzas no tām redzētas baznīcā, jo tur jau es to tik vien darīju kā raudzījos apkārt. Ne viens vien no klātesošajiem jūsmojis par māmiņas ziedošo jaunību, kad viņa tikko atnākusi uz Krauķiem. Es nedomāju par viņiem, es nedomāju ne par ko citu kā vien par savām lielajām bēdām un tomēr redzu visu un katru cilvēku ap sevi. Lūk, tur labi patālu stāv Minnija un met skatienus uz savu iemīļoto, kas nostājies netālu no manis.

Viss nu ir cauri, kaps aizbērts, un mēs ejam atkal mājup. Tur tā stāv, mūsu māja, tikpat jauka kā senāk, nemaz nav mainījusies, un tomēr manās atmiņās tā tik cieši saistīta ar šo zaudējumu, ka līdzšinējās bēdas šķiet niecīgas salīdzinājumā ar tām, kas mani sagaida. Viņi tomēr vēl ved mani uz šo māju. Misters Cilips kaut ko runā ar mani un, kad esam jau nokļuvuši istabā, pieliek ūdens glāzi man pie lūpām; kad es lūdzu, lai man ļauj iet uz savu istabu, viņš atvadās no manis ar sievietes maigumu. >

Kā jau teicu — tas viss kā vakardien būtu noticis. Visi vēlākā laika notikumi aizpeldējuši no manas atmiņas uz tiem tālajiem krastiem, kur viss aizmirstais reiz atkal atdzimst, bet šī viena diena paceļas pāri citām kā vientuļa klints okeānā.

Es zināju, ka Pegotija uznāks pie manis. Mājā valdīja svētvakara miers un klusums (tā diena man atgādināja svētdienu — to biju piemirsis pasacīt). Pegotija nosēdās man blakus uz gultiņas, saņēma manu roku, glaudīja to, reižu reizēm pielikdama pie lūpām, — tā viņa laikam mēdza paijāt manu mazo brālīti — un stāstīja, kā prata, visu, kas noticis pēdējā laikā.

—  Viņa jau ilgu laiku bija savārgusi, — Pegotija sacīja. — Viņas dvēselei bija uzvēlies slogs, un viņa nejutās laimīga. Kad piedzima puisītis, sākumā domāju — nu varbūt viņa atlabs, bet viņa kļuva vēl vārgāka, nīka un dila ar katru dieniņu. Agrāk, mazo gaidīdama, viņa nolīda pie malas un klusībā raudāja. Bet vēlāk, kad tas bija piedzimis, viņa tam dziedāja — tik maigi, ka reiz man izklausījās, it kā balss skanētu augstu gaisā un celtos aizvien augstāk un augstāk.

Pēdējā laikā, es novēroju, viņa kļuva aizvien biklāka un bailīgāka un katrs skarbāks vārds viņai bija kā sitiens. Bet pret mani viņa bija vienmēr tāda pati. Nekad viņa nekļuva citāda pret savu muļķa Pegotiju …

Te Pegotija aprāvās un kādu brīdi maigi glāstīja manu rokti.

—  Tikai to vienu reizi viņa kļuva atkal tāda, kāda bija agrāk, — tas notika toreiz, kad tu, manu bērniņ, atbrauci. Bet to dienu, kad tu atkal atstāji mūs, viņa man sacīja: «Es laikam nekad vairs neredzēšu savu dārgo puisīt!. Kāda balss man to saka, un es zinu, tā saka patiesību.» Pēc tam viņa gan vēl raudzīja saņemties, un bieži, kad šie ļaudis iegalvoja, ka viņai vēl vējš galvā, viņa ļāva tam arī noticēt, bet tas viss jau bija pagājis. Savam vīram viņa nekad nesacīja to, ko man uzticēja. Viņa baidījās kādam ieminēties par to, tikai beidzot kādu vakaru — nedēļu pirms miršanas vai agrāk — viņa tam sacīja: «Mīļais draugs, man liekas, es drīz miršu.»

«Nu es atviegloju savu sirdi, Pegotij,» viņa teica kādu vakaru, kad biju viņu nolikusi gulēt. «Tagad viņš, nabadziņš, tam ticēs dienu no dienas vairāk un pieradīs pie šīm domām, un drīz jau arī viss būs galā. Es esmu ļoti nogurusi, mīļā Pegotij. Ja tas ir miegs, pasēdiet pie manas gultas, kamēr es guļu, neejiet projām. Dievs lai svētī abus manus bērniņus! Dievs lai ir žēlīgs un glabā manu zēnu, kuram nav tēva!»

No šīs dienas es vairs neatstāju viņu vienu, — Pegotija turpināja. — Bieži viņa sarunājās arī ar tiem diviem, jo viņa mīlēja arī tos. Tāda jau viņa bija — mīlēja it visus. Bet, tiklīdz tie aizgāja, viņa tūliņ griezās pie manis, it kā Pegotija vienīgā spētu dot mieru. Bez manis viņa nekad neiemiga.

Pēdējā vakarā viņa nobučoja mani un teica: «Ja manam mazulītim arī jāmirst, tad lūdziet, Pegotij, lai viņi ļauj nolikt to man pie krūtīm un lai mūs apglabā vienā zārkā.» (Viņas vēlēšanās tika izpildīta: mazais bērniņš nodzīvoja tikai vienu dienu ilgāk par māti.) «Lai Deivijs pavada mūs līdz miera vietai,» viņa sacīja, «un pastāsti manam dārgajam puisītim, ka viņa māte, šeit gulēdama, svētīja viņu ne vienu vien, bet tūkstošiem reižu.»

Atkal iestājās klusums, un atkal Pegotija mīļi paplikšķināja man roku.

— Bija jau pāri pusnaktij, kad viņa paprasīja man dzert. Es padzirdīju viņu, un tad viņa uzmeta man tik liegu skatienu — mana mīļā! — tik skaistu …

Uzausa gaisma, uzlēca saule, un viņa stāstīja man, cik laipns un uzmanīgs pret viņu bijis misters Koperfīlds, kā viņš pratis vienmēr apmierināt, kad viņai uznākušas kādas šaubas; viņš teicis, ka mīloša sirds simtkārt atsverot gudru prātu un ka savā dzīvē viņš esot juties laimīgs ar to. «Pegotij, mīļā,» viņa tad sacīja, «pievelciet mani sev tuvāk,» — jo viņa bija ļoti nespēcīga. «Palieciet savu mīļo roku man zem kakla un pagrieziet mani uz savu pusi,» viņa teica. «Jūsu seja slīd projām, bet es gribu, lai tā būtu tuvu pie manis.»

Es izpildīju viņas vēlēšanos… Ak, Deivij, šeit nu piepildījās mani vārdi, ko sacīju tev toreiz šķirdamās: ar prieku viņa nolieca savu nabaga galviņu uz vecās, dusmīgās Pegotijas pleca. Viņa nomira tik klusi, kā aizmieg bērns savā gultiņā.

Tā beidzās Pegotijas stāsts. Kopš tās reizes, kad Pegotija bija pastāstījusi man par māmiņas nāvi, atmiņās nekad vairs neiznirst viņas pēdējā laika tēls; kopš tās reizes es atceros tikai jauno māti no savas agrās bērnības dienām, atceros, kā viņa tīņāja savas spožās matu cirtas ap pirkstu un dancoja ar mani mazajā viesistabā pa vakara mijkrēšļiem. Pegotijas stāsts nepavisam nelika manām domām kavēties pie māmiņas pēdējā dzīves posma, bet vēl jo dzīvāku uzbūra šo jaunās mātes tēlu. Tas varbūt izklausās neticami, bet tā tas tiešām ir. Nāve viņu atkal ieveda atpakaļ klusajās, dzīves likstu neskartajās jaunības dienās un izdzēsa visu pārējo.

Tā māte, kas guļ kapā, ir manu bērnu dienu māte; mazā radībiņa, ko viņa tur savās skavās, esmu es pats, tāds, kāds biju kādreiz, nu uz mūžu aizmidzis pie viņas krūts.

## X NODAĻA

Mani pamet novārtā, pēc ta/n apgādā ar darbu.

Kad svinīgā diena bija pagājusi un logiem atvilka tumšos aizkarus, mis Mērdstona uzsāka savu saimnieces soli ar to, ka atlaida Pegotiju. Pēc mēneša viņai bija jāaiziet.

Lai gan Pegotijai te nebija sagaidāmas nekādas vieglās dienas, tomēr manis dēļ, domāju, viņa būtu bijusi ar mieru vilkt šo jūgu arī turpmāk, manis dēļ viņa laikam būtu atteikusies no vislabākās vietas pasaulē. Viņa paziņoja man, ka mums jāšķiras, un pateica ari, kādēļ, un mēs no sirds viens otru mierinājām.

Par mani un manu nākotni neviens ir pušplēsta vārda neieminējās. Šķiet, Mērdstoni būtu bijuši laimīgi, ja mani, tāpat kā Pegotiju, būtu varējuši atlaist, uzteicot vienu mēnesi iepriekš. Reiz, saņēmis drosmi, apvaicājos mis Mērdstonai, kad mani atkal sūtīs uz Salemu. Viņa man vēsi atbildēja, ka laikam gan es atpakaļ vairs netikšot sūtīts. Es paliku neziņā. Mēs abi ar Pegotiju lauzījām galvu, domādami, ko gan ar mani tagad iesāks, bet tā arī neko neizdomājām.

Pārmaiņa manā dzīvē tomēr notika, un tā toreizējos apstākļos mani ļoti iepriecināja, kaut īstenībā par to vajadzēja skumt, bet es biju vēl par jaunu, lai spētu visu pareizi saprast. Notika tā. Biju pilnīgi pamests novārtā. Neviens vairs nepūlējās sekot man un maniem darbiem. Mani ne tikai atbrīvoja no apnicīgās sēdēšanas viesistabā, bet mis Mērdstona, ieraudzīdama mani savā tuvumā, pat sarauca uzacis, liekot saprast, lai eju projām. Nevienam vairs ne prātā nenāca sargāt mani no Pegotijas sabiedrības, un, ja arī es nebiju pie mistera Mērdstona, neviens mani nemeklēja un nelikās par mani zinis. No sākuma es baidījos, ka tikai viņš atkal neņem manu skološanu savās rokās vai neuztic to mis Mērdstonai, bet drīz pārliecinājos, ka šādas bailes pilnīgi nedibinātas: viss, ko es varēju sagaidīt, bija manis neievērošana.

Es nevaru sacīt, ka šis atklājums man tolaik būtu darījis lielas raizes. Nebiju vēl attapies no trieciena, kādu man sagādāja mātes nāve, un šajā apmātībā biju nejūtīgs pret visu pārējo. Vienu otru reizi, cik atceros, man tomēr uzmācās bažas un es sāku prātot pat par tādu iespējamību, ka viņi nodomājuši mani nemaz vairs skolā nesūtīt, par mani nemaz vairs nerūpēties, ka mani sagaida nožēlojams liktenis ilgus gadus slaistīties bezdarbībā, staigājot pa ciematu; arī par to tiku prātojis, vai nebūtu labāk, ja es no tādas posta dzīves paglābtos tāpat kā pasaku varoņi, dodamies pasaulē laimi meklēt, tomēr šīs domas bija tikai gaistošas vīzijas, nomoda sapņi, kādos es dažbrīd lūkojos, it kā šie sapņu redzējumi blāvās krāsās iezīmētos uz manas istabas sienas un tad atkal izzustu, atstājot sienu tukšu, kā bijušu.

—  Pegotij, — es domīgi čukstēju, sildīdams kādu vakaru rokas pie virtuves pavarda, — misters Mērdstons mani vēl vairāk necieš nekā agrāk. Jūs jau zināt, draugi mēs nekad neesam bijuši, bet tagad viņš mani negrib ne acīs redzēt.

—  Varbūt viņš tāds aiz bēdām, — Pegotija sacīja, glaudīdama man matus.

—  Bet es taču arī stipri bēdājos. Ja es varētu ticēt, ka viņš tāds tikai aiz bēdām, es neteiktu neko, bet tā nav. Ai, es zinu, ka tā navi

—   Kā tu zini, ka tā nav? — Pegotija pēc brītiņa jautāja.

—  Ak, viņa bēdas ir citādas, pavisam citādas. Viņš jau tagad arī nobēdājies sēž ar mis Mērdstonu pie kamīna, bet, ja es tur ieiešu, Pegotij, viņš uzreiz kļūs citāds.

—  Kāds tad, mīļo Deivij?

—  Dusmīgs, — es atbildēju, neviļus saraukdams pieri tāpat kā mans patēvs. — Ja viņš būtu bēdīgs vien, viņš nekad uz mani tā neskatītos. Es esmu bēdīgs vien, un bēdas mani padara mīlīgāku.

Pegotija brīdi neteica ne vārda. Es sildīju rokas un klusēju tāpat kā viņa.

—  Deivij! — viņa beidzot ierunājās.

—  Jā, Pegotij?

—   Es esmu pūlējusies, manu puisīt, gan šā, gan tā, esmu izdomājusies visvisādi, pārlikusi, ko varētu un ko nevarētu, vārdu sakot — es gribēju sameklēt sev kādu piemērotu vietu tepat Blanderstonā, bet neviens pašlaik kalpones nemeklē. Tā, manu mīļumiņ.

—   Ko tad tu domā iesākt, Pegotij? — es nopietni vaicāju. — Vai tu domā doties kur tālāk savu laimi meklēt?

—  Man tā liekas, ka jādodas vien būs uz to pašu Jārrnutu, — Pegotija atteica, — tur tad ar palikšu uz dzīvi.

—   Es jau sāku baidīties, ka tu aizbrauksi nezin kur tālu projām un būsi man tikpat kā zudusi! — es atviegloti iesaucos. — Bet tad jau es tevi vēl satikšu, manu mīļo, labo Pegotij? Tu taču neaizbrauksi sazin kur, vai ne?

—   Pasarg' die's! — Pegotija saviļņota iesaucās. — Kamēr vien tu būsi te, manu actiņ, es katru nedēļu tevi apciemošu! Kamēr vien es dzīvošu, nepiekusīšu kaut reizi nedēļā tevi apciemot!

Kā akmens man novēlās no sirds, dzirdot šo solījumu, bet tas vēl nebija viss, Pegotijai bija vēl kas sakāms.

—  Kā jau teicu, Deivij, vispirms es braukšu pie brāļa, padzīvošu tur vienu otru nedēļu, kamēr saklausīšu sev kaut ko piemērotu un kamēr pati cik necik atkal saņemšos. Un tad nu es domāju — sak, ja jau viņi tagad tevis negrib, varbūt palaidīs tevi man līdzi.

Ja vispār kaut kas (neņemot vērā vēlēšanos būt citādās attiecībās ar mājiniekiem — protams, ne jau ar Pe'gotijū) būtu varējis tajā laikā sagādāt man prieku, tad tas būtu taisni šis priekšlikums. Jau iedomājoties vien, ka atkal redzēšu laipnās, sirsnīgās sejas, kas man silti uzsmaidīs, ka atkal baudīšu jauko svētdienas rītu kluso mieru, kad tikai zvani skan vai akmentiņš ieguldzas, ūdeni ieveldamies, un miglā paveras tumšie kuģu silueti, ka atkal mēs ar mazo Emiju klaiņosim pa krastmalu un es viņai stāstīšu savas bēdas, un tad, lai aizdzītu tās, mēs lasīsim atkal akmentiņus un gliemežvākus liedagā, — jau iedomājoties vien to visu, man sirds kļuva mierīgāka. Tūliņ jau arī noplaka mani prieki, jo es neticēju, ka mis Mērdstona man tos novēlēs, taču šīs šaubas drīz izgaisa: vēl mēs nebijām savu sarunu beiguši, kad mis Mērdstona ienāca virtuvē, lai, kā parasti, izdarītu savu vakara revīziju pieliekamajā kambarī, un Pegotija — par viņas drosmi es biju galīgi pārsteigts — uz karstām pēdām nāca klajā ar savu priekšlikumu.

—  Puika tur tikai izlaidīsies slinkumā, — mis Mērdstona sacīja, aplūkodama kādu marinādes burku, — un slinkums ir visa ļaunuma sakne. Bet tas nu gan jāsaka — vai tad šis te ko dara un vai jebkad ko darīs!

Pegotijai, es redzēju, bija jau kodīga atbilde mēles galā, bet manis dēļ viņa to norija un nesacīja neko.

—  TTm! — beidzot noteica mis Mērdstona, joprojām pētīdama savus marinējumus. — Citam visam te gan maza nozīme, galvenais, lai manam brālim būtu miers, lai viņu nekas netraucētu. Es domāju, prātīgāk darīšu, ja teikšu «jā».

Es pateicos, neizrādīdams nekādu sevišķu prieku, jo viņa varētu vēl ņemt savus vārdus atpakaļ. Sāda apdomība varbūt nebija gluži lieka, ja ņem vērā, cik skābi mis Mērdstona noraudzījās manī pār burkas malu, it kā viņas acis no turienes būtu uzsūkušas visu esenci. Tomēr atļauja kā dota, tā arī palika, un pēc mēneša mēs ar Pegotiju bijām jau saposušies ceļam.

Misters Bārkiss ienāca pēc Pegotijas mantām. Līdz šim viņš tālāk par dārza vārtiem nebija kāju spēris, bet šoreiz ienāca mājā iekšā. Uzcēlis kamiešos vissmagāko Pegotijas kasti, viņš, ārā iedams, pameta uz mani izteiksmīgu skatienu — ja vispār var runāt par kādu izteiksmi viņa platajā sejā.

Pegotija, gluži dabiski, bija ļoti nospiestā garastāvoklī, jo viņa taču šķīrās no vietas, kur tik ilgus gadus bija jutusies kā savās mājās, kur bija iepazinusies ar manu māmiņu un mani un no sirds iemīlējusi mūs. Agri no rīta viņa jau bija izstaigājusi kapsētu un tagad, iesēdusies ratos, vēl ilgi neatņēma mutautiņu no acīm.

Visu laiku, kamēr Pegotija klusu raudāja, misters Bārkiss neizrādīja nekādas dzīvības pazīmes. Viņš sēdēja savā parastajā vietā, savā parastajā pozā kā liela, izbāzta lelle. Bet, kad Pegotija jau sāka raudzīties apkārt un sarunāties ar mani, viņš vairākkārt pamāja ar galvu un viltīgi pasmīnēja. Man nebija ne mazākās jausmas, kāpēc viņš māj un smīn, ne ari — kam šie mājieni un smīni domāti.

—  Skaista diena, mister Bārkisl — es sacīju, gribēdams parādīt laipnību.

—  Nav peļama, — atbildēja misters Bārkiss. Viņš allaž mēdza runāt kaut kā nenoteikti, reti uzdrošinādamies izteikt pats savas domas.

—  Pegotija jau jūtas pavisam labi, mister Bārkis, — es sacīju, lai izpatiktu viņam.

—  No tiesas? — misters Bārkiss atjautāja.

Brīdi dziļdomīgi apsvēris šo iespējamību, viņš pētoši uzlūkoja Pegoliju un vaicāja:

—  Vai tade… īsti gan jūtaties atkal labi?

Pegotija iesmējās un atbildēja apstiprinoši.

—  Bet tā no tiesas, bez aplinkiem, zināt.,, kā ta' bija — labi atkal? — misters Bārkiss murdēja, virzīdamies viņai tuvāk un iebakstīdams sānos ar elkoni. — Pārgājušas sirdssāpes, ko? Labi jūtaties? Tā pavisam un notieši labi — jā?

Katram jautājumam sekoja elkoņa grūdiens, un ar katru vārdu viņš spiedās arvien tuvāk un tuvāk, tā ka beidzot mēs visi sazvilām ratu kreisajā stūrī un viņi mani tā saspieda, ka gandrīz vairs nevarēju izturēt.

Kad Pegotija aizrādīja, ka mani taču spiežot gluži nost, misters Bārkiss tūlīt sāka pamazām atvirzīties. Man tā vien likās, ka viņš domājas atradis jaunu, brīnišķīgu veidu, kā ērti, patīkami un nepārprotami izskaidroties bez vārdiem. Kādu brīdi viņš laimīgs smiekujoja, acīm redzami priecādamies par to. Drīz vien viņš sāka Pegoiiju mocīt ar to pašu jautājumu: — Tā pavisam labi, ko? — un atkal vēlās virsū kā pirmāk; es tikko vairs spēju paelpot. Pēc brītiņa sākās atkal viss no gala ar tādiem pašiem panākumiem. Beidzot es, manīdams viņu virzāmies tuvāk, cēlos kājās un nostājos uz kāpšļa, it kā vēlēdamies paraudzīties dabas ainavās. Tagad man bija labi.

Misters Bārkiss mums parādīja pat tik lielu uzmanību, ka mūsu dēļ pieturēja pie kāda kroga un pacienāja mūs ar jēra cepeti un alu. Pat tajā brīdī, kad Pegotija cēla glāzi pie lūpām, laipnais kučieris nenocietās un atkal pamieloja viņu ar vienu no saviem tuvināšanās paņēmieniem, tā ka viņa, nabadzīte, gandrīz aizrijās. Tomēr, jo tuvāk mēs nācām savam galamērķim, jo vairāk viņam radās savu kučiera pienākumu un mazāk atlika laika lakstoties, un, kad beidzot mēs jau braucām pa Jārmutas ielām, mūs visus tā kratīja un purināja, ka, likās, nevienam vairs nebija patikas domāt par kaut ko citu.

Misters Pegotijs un Hems sagaidīja mūs vecajā vietā. Viņi apsveica mani un Pegotiju, cik sirsnīgi vien mācēdami, un sarokojās arī ar misteru Bārkisu; tas šajā mirklī man izskatījās bezgala smieklīgs: cepure pašā pakausī, muļķīgi kaunīgs smīns pār visu seju, pat kājas ļogās aiz mulsas kautrības. Viņi katrs paņēma pa lādei, un mēs jau pašlaik taisījāmies iet, kad misters Bārkiss svinīgi pameta man ar rādāmo pirkstu, lai aizeju pie viņa pavārtē.

—  Zināt, viss būs labi, — viņš nočukstēja.

Es raudzījos viņam acīs un, izlikdamies, ka viņu ļoti labi saprotu, iesaucos:

—  Ā!

—   Toreiz, redziet, vēl nebija nekādas skaidrības, — viņš turpināja, kā sazvērnieks pamezdams man ar galvu,_— bet nu i viss kārtībā.

—  Ā! — es atkal noteicu.

—  Vai atceraties, kas bija ņēmājs? — kučieris turpināja. — Bārkiss tas bija! Neviens cits kā Bārkiss.

Es apstiprinādams pamāju ar galvu.

—  Būs labi, — misters Bārkiss sacīja, kratīdams man roku. — Jūs esat mans draugs. Jūs ievadījāt to lietu spīdoši. Visas zīmes rāda uz labu.

Lai gan misters Bārkiss pūlējās izteikties skaidri, tomēr man viņa runa bija tīrā mistērija. Es varētu vēl stundu stāvēt un raudzīties viņa sejā, ir tad es nesaprastu no viņa ne tik daudz, cik no pulksteņa, kam rādītāji stāv uz vietas, bet Pegotija mani aizsauca projām. Pa ceļam viņa apvaicājās, ko Bārkiss man esot teicis, un es atbildēju, ka viņš sacīja: viss būšot labi.

—  Ak tu bezkauņa tāds! — Pegotija iesaucās. — Bet rauj viņu gaiss! Tomēr, Deivij mīļo, ko tu teiktu, ja es piepeši sadomātu precēties?

—  Nu, es domāju, ka tu mani arī tad mīlētu tikpat stipri kā tagad, — es atbildēju, brīdi padomājis.

Par lielu izbrīnu visiem pretimnācējiem, kā arī pašas radiem, kas gāja mums pa priekšu, labā sirds uz līdzenas vietas apstājās un apķērās man ap kaklu, apliecinādama savu mūžam neizsīkstošo mīlestību.

—  Nu, saki, mīlulīt, — ko tu īsten teiktu par to? — viņa atkārtoja, kad jūtu uzplūdums bija pāri un mēs atkal soļojām tālāk. . ;

—  Ja tu sadomātu apprecēties… ar misteru Bārkisu, I vai?

—  Nu jā, — Pegotija atteica.

—   Manuprāt, tu darītu varen prātīgi. Padomā tik, Pegotij, tad tev būtu pašai savs zirgs un pajūgs un tu varētu atbraukt pie manis, kad tik iedomātos, un gluži par veltil

—  Tas tik ir ziķeris! — Pegotija iesaucās. — Es ar to pašu domāju, jau pirms mēneša man iešāvās tāda doma galvā. Jā, manu dārgumiņ, tā es būšu pati sev kundze; labāk taču savā mājā strādāt nekā pie sveša kalpot. Un, man liekas, es nemaz nespētu tagad strādāt pie kādas svešinieces. Un vēl… es nebūšu tālu no savas mīļās drostaliņas miera vietas, — Pegotija domīgi piebilda, — un varēšu turp aizstaigāt, kad vien tik prātiņam iepatiksies. Un, kad es nomiršu, mani apglabās tajā pašā kapsētā, kur dus mans dārgais meitēniņš.

Mēs abi brīdi klusējām.

—   Es šīs precību domas aizmestu pa kaklu pa galvu, — Pegotija iesmiedamās atsāka, — ja mans mazais Deivijs kaut vai mazdrusciņ iepīkstētos pret tām, — lai ar es būtu jau deviņdesmit deviņas reizes no kanceles uzsaukta, lai ar man laulības riņķis kabatā jau būtu nodilis!

—   Paskaties uz mani, Pegotij, — es atbildēju, — vai tad tu neredzi, ka es no visas sirds priecājos tev līdzi un patiesi to vēloši

Es neliekuļoju. Man tiešām bija neviltots prieks.

—   Labi, labi, manu dārgumiņ, es ticu tev, — Pegotija sacīja, mani apkampdama. — Dienām un naktīm esmu pārdomājusi, kā iekārtot savu dzīvi, izprātojusies gan šā, gan tā, un beigās tomēr liekas, ka prātīgākais būtu apprecēties; es jau vēl padomāšu un aprunāšos arī ar brāli, bet pagaidām, Dcivij, lai tas paliek mūsu noslēpums. Bārkiss ir vienkāršs, labsirdīgs cilvēks, — viņa turpināja, — un, ja es pacentīšos pildīt savus pienākumus pret viņu, tad, es domāju, tā būs mana vaina, ja vēl nejutīšos «tā pavisam un notieši labi»! — Un Pegotija sirsnīgi iesmējās.

Sis mistera Bārkisa izteiciens bija tik piemērots un mūs tā uzjautrināja, ka mēs visu ceļu nebeidzām smiet un, kad beidzot ieraudzījām mistera Pegotija kuģamāju, bijām vislabākajā garastāvoklī.

Māja izskatījās tāda pati kā agrāk, tikai manās acīs tā šķita it kā nedaudz mazāka. Misis Gamidža mūs sagaidīja, tāpat durvīs stāvēdama, it kā viņa savu vietu nebūtu mainījusi kopš mūsu pirmās atbraukšanas. Ari mājas iekšienē nebija nekas grozījies, pat zilā krūzīte ar aļģēm stāvēja manā guļamkambarītī. Aizgāju uz lievenīti apskatīties, un atkal man likās, ka tajā pašā kaktā čum un mudž tie paši omāri, krabji un sīkie vēži, kas visu pasauli gatavi nožņaugt savās spīlēs.

Tikai mazo Emiju neredzēju nekur. Apvaicājos misteram Pegotijam, kur viņa palikusi.

—  Viņa tagad skolā, ser, — misters Pegotijs atbildēja, noslaucīdams pieri — tā bija norasojusi sviedru lāsēm, kamēr viņš nesa Pegotijas smago kasti. — Drīz viņai jābūt mājā, — viņš piebilda, paskatījies sienas pulkstenī, — pēc minūtēm divdesmit vai kādas pusstundas būs klāt. Mums visiem māja šķiet tukša bez viņas, mūsu mīlulītes, lai dievs viņu svētī!

Misis Gamidža smagi nopūtās.

—  Ko nu pūt atkal, vecenīt! — smējās misters Pegotijs.

—   Es viņas trūkumu sajūtu vairāk nekā visi citi, — misis Gamidža paskaidroja. — Ai manu sūru dieniņu! Tik jau vēl ir cilvēka kā mazā Emija, kas mani var paciest.

Šņukstēdama un galvu purinādama, misis Gamidža noliecās, lai uzpūstu uguni. Misters Pegotijs šajā brīdī, kamēr viņa bija aizņemta, brīdinoši uzlūkoja mūs un, aizlicis no sāniem roku mutei priekšā, pačukstēja:

—  Par to pašu veco!

No tā varēja secināt, ka arī misis Gamldžas garastāvoklis šajā laikā nav mainījies.

Tātad viss šeit bija pa vecam, un visam tātad vajadzēja arī būt tikpat burvīgam un pievilcīgam kā agrāk, un tomēr šī vieta mani vairs nesajūsmināja tā kā pirmoreiz. Es jutos mazliet vīlies — varbūt tikai tāpēc, ka mazās Emijas nebija mājās. Es tūdaļ uzzināju, pa kuru ceļu viņai jānāk, un pēc brītiņa jau soļoju pa taciņu viņai pretī.

Jau iztālēm ieraudzīju kādu nākam un drīz vien pārliecinājos, ka tā ir Emija. Tāda pati sīka, maza meitenīte vien jau vēl bija, ja nu mazdrusciņ pastiepusies. Tomēr, kad mēs nebijām vairs necik tālu viens no otra un es redzēju, ka viņas zilās acis šķiļ vēl zilākas dzirkstis, ka sejiņa ar smieklu bedrītēm vaigos staro vēl gaišāk, ka vispār viņa kļuvusi daiļāka un iznesīgāka, — man pēkšņi iešāvās prātā izlikties, ka viņu nepazīstu, un paiet garām, izklaidīgi raugoties kaut kur tālē. Tā reizēm esmu darījis arī jaunekļa gados, bet varbūt man tikai tā liekas.

Mazā Emija rādīja tikpat vienaldzīgu seju. Viņa redzēja mani gluži labi, bet ir nedomāja griezties atpakaļ un uzrunāt mani. Smiekli vien noskanēja, viņai aizskrienot. Ko man nu citu bija darīt kā skriet viņai paka], bet Emija bija tik žigla, ka noķēru viņu gandrīz jau pie mājām.

—  Ak tad tu tas biji? — Emija brīnījās.

—   It kā tu mani nebūtu pazinusi! — es atsaucos.

—   Un it ka tu nebūtu mani pazinis! — Emija smējās.

Es gribēju viņu noskūpstīt, bet viņa aizlika roku priekšā

savām ķiršu lūpiņām, aizrādīdama, ka šī vairs neesot nekāds mazais bērns, un, vēl skaļāk smiedamās, iespurdza istabā.

Emijai, kā likās, patika mani ķircināt, un šī pārmaiņa viņā mani ļoti pārsteidza. Tējas galds bija klāts un mūsu mazā lādīte nolikta vecajā vietā, bet viņa vairs nenāca sēdēt pie manis, viņa izvēlējās par savu galdabiedreni veco rūcēju misis Gamidžu. Kad misters Pegotijs apvaicājās, kāpēc tad nu tā, viņa sabužināja matus, lai paslēptu tajos seju, un tikai smējās.

—   Ak tu, mazais kaķēns tāds! — misters Pegotijs noteica, noglaudīdams viņu ar savu plato plaukstu.

—  Tā viņa ir, tā viņa ir! — Hems priecājās. — Māster Deivij, paraug' šu', tā viņa ir!

Labu laiku viņš sēdēja, nevarēdams no meitenes ne acu novērst, un tik aizrautīgi apbrīnoja viņu, ka pašam vaigi iekvēlojās kā uguns.

Jā, mazo Emiju lutināja visi, bet visvairāk gan misters Pegotijs pats. Vajadzēja tikai Emijai pieglaust savu vaidziņu tā asajiem bārdas rugājiem — un viņa to varēja sev ap pirkstiņu tīt. Vismaz es guvu tādu iespaidu, viņu vērodams, un, jāsaka, es mistera Pegotija vietā būtu darījis tāpat. Viņa bija tik mīļa un sirsnīga un reizē tik kautra un šķelmīga, ka savaldzināja mani vēl vairāk nekā agrāk.

Emijai bija ari ļoti līdzjūtīga sirds. Kad, padzēruši tēju, mēs sasēdāmies ap kamīnu un misters Pegotijs, sūkdams savu kaļķīti, ieminējās par manu zaudējumu, asaras iemirdzējās viņai acīs un pāri galdam viņa sūtīja man tik siltu acu glāstu, ka es viņai par to biju ļoti pateicīgs.

—  Ai, jā! — misters Pegotijs sacīja, atglauzdams savai mīlulei matus no sejas un ļaudams tiem kā ūdens strūkliņām tecēt gar roku. — Te, lūk, redziet, tāda patj sērdienīte. Un tur tas, — viņš piebilda, ar otru roku aizskardams Hemu, — vēl viens tāds pats, kaut viņš nemaz neizskatās kā bārenisl

—  Ja man būtu tāds aizbildnis kā jūs, mister Pegotij, es arī varbūt nemaz nejustos kā bārenis, — es apliecināju.

_— Labi teikts, māster Deivij! — Hems jūsmīgi iesaucās. — Urā! Labi teikts! Nu tik labi, ka labāk vairs nevar! Urā! — laimīgi satraukts, Hems jūsmoja un savukārt iegrūda dunku misteram Pegotijam krūtīs. Mazā Emija piecēlās un noskūpstīja tēvoci.

—   Bet kā klājas jūsu draugam, ser? — misters Pegotijs pēkšņi ievaicājās.

—  Stīrlortam? — es atvaicāju.

—   Āre, tāds bija tas vārds! — misters Pegotijs iesaucās, pievērsdamies Hemam. — Es jau teicu, ka tas atgādina mūsu padarīšanas.

—  Bet jūs jau teicāt — Raderfords*! — Hems smējās.

—  Nu, turpat vie' jau ir, — misters Pegotijs atteica. — Vai nu stūre, vai stūrēšana — viena alga! Nu, kā tad viņam klājas?

—   Kad es aizbraucu no skolas, viņš palika spirgts un vesels, mister Pegotij, — es atbildēju.

—  Tas tik i draugs! — misters Pegotijs jūsmoja, vēcinādams pīpi. — Tas tik i draugs ko vērts! Jānudien, prieks skatīties uz tādu!

—  Viņš ir ļoti skaists, vai ne? — es sacīju, priecādamies par drauga slavināšanu.

—   Skaists! — misters Pegotijs atsaucās. — Viņš ir kā… nu, kā… es nemaz nezinu pateikt, kāds viņš ir. Un tik drošsirdīgs!

—  Jā, taisni tāds, — es atbildēju. — Drošsirdīgs kā lauva. Bet jūs nevarat iedomāties, mister Pegotij, cik viņš

var būt ari atklāts, sirsnīgs!

—  Un grāmatu gudrībās, — misters Pegotijs turpināja, uzlūkodams mani caur pīpes dūmiem, — grāmatu gudrībās viņš gan arī sitīs visiem pāri?

—  Jā, — es apstiprināju starodams, — viņš visu zina. Viņš ir brlnum gudrs!

—  Tas tik ir draugs! — vēl nomurmināja misters Pegotijs, dziļdomīgi šūpodams galvu.

—  Viņam viss ļoti viegli padodas, — es turpināju.

—   Viņam vajag tikai aci grāmatā iemest — un galvā iekšā. Viņš ir labākais kriketa spēlētājs, kādu vien gadījies redzēt. Viņš tev dos tik gājienu priekšā, cik gribi, un tomēr tevi uzvarēs.

Misters Pegotijs atkal palocīja galvu, it kā sacīdams: «Skaidrs, ka uzvarēs!»

—  Un kā viņš māk runāt, — es iejūsmojies teicu,

—   neviens tā nemāk kā viņš! Un es nemaz nezinu, ko jūs teiktu, mister Pegotij, ja jūs dzirdētu, kā viņš dzied!

Un atkal misters Pegotijs palocīja galvu — sak, to es varu gan iedomāties.

—  Un cik viņš augstsirdīgs, smalkjūtīgs un lielisks biedrs! — es pilnīgi aizrāvos sava drauga cildināšanā.

—  Nemaz nevaru viņu tik daudz saslavēt, cik viņš pelnījis. Nekad, es zinu, nespēšu viņam pilnīgi atmaksāt par to, ka viņš mani visur un vienmēr tik augstsirdīgi atbalstīja un aizstāvēja, es taču biju daudz jaunāks par viņu un arī tik labi nemācījos kā viņš.

Es runāju un runāju, laikam gluži aizelsies, kad pēkšņi manas acis apstājās pie mazās Emijas. Viņa saspringtā uzmanībā klausījās manī, noliekusies uz priekšu, elpu aizturējusi, — zilās acis dzirkstī kā dārgakmeņi, vaigi kvēlo… Viņa izskatījās tik ārkārtīgi nopietna un skaista, ka es kā noburts tūliņ apklusu. Ari citi bija viņu vērojuši, jo, kad es apklusu, tie smējās un noraudzījās viņā.

—  Emijai droši vien, tāpat kā man, gribētos redzēt jūsu draugu, — misters Pegotijs ieteicās.

Sajuzdama visu skatienus uz sevi vērstus, Emija samulsa un nodūra galvu, un viņas vaigi kļuva vēl rožaināki. Nejauši pametusi acis uz mums caur savām izrisušajām matu cirtām un pamanījusi, ka mēs vēl joprojām uzlūkojam viņu (par sevi varu teikt, ka būtu varējis stundām viņā raudzīties), viņa aizbēga un atnāca atpakaļ tikai tad, kad bija jau laiks iet gulēt.

Es apgulstos tajā pašā gultā savā vecajā kambarītī kuģa stūres galā, un pa bezgalīgo klajumu gaudo vējš tāpat kā toreiz. Tikai tagad es iztēlojos, ka tas apraud tos, kuru vairs nav zemes virsū; mani vairs nemāc bailes, ka saniknotā jūra varētu aizskalot kuģi, es domāju par to jūru, kura ir pacēlusies un aprijusi manu laimes mitekli. Atceros vēl — kad jūras un vēja brāzieni atbalsojās manās ausis jau klusāk, es savai vakarlūgšanai pievienoju vēl vienu vēlēšanos: lai, liels izaudzis, varētu apprecēt mazo Emiju, — un, šādu jauku nākotnes sapņu iežūžots, saldi aizmigu.

Diena pēc dienas aizritēja, varētu teikt, tāpat kā toreiz, tikai ar vienu pārmaiņu — un šo pārmaiņu es ļoti izjutu —, proti, mēs ar Emiju vairs tikai retumis varējām paklaiņot pa jūrmalu. Gandrīz visu dienu viņa tagad nebija mājās, un, kad viņa atnāca, tad viņai vai nu bija jāgatavo skolas uzdevumi, vai jāstrādā kāds rokdarbs. Tomēr es jutu, ka mūsu agrākās rotaļīgās pastaigas vairs neatkārtotos, ja arī Emija nebūtu aizņemta. Kaut gan Emija bija joprojām draiska un bērnišķīgi aušīga, viņa tomēr jau atgādināja lielu meiteni daudz vairāk, nekā biju iztēlojies. Mazliet vairāk nekā gada laikā viņa bija tālu aizaugusi man priekšā. Es viņai patiku, bet tāpat viņai patika arī mani paķircināt un pamocīt. Gadījās, ka gāju viņai pretī, bet viņa atzagās mājās pa citu ceļu un smiedama gaidīja mani durvīs, kad es piekrāpts nācu atpakaļ. Jaukākie brīži bija tie, kad Emija, apsēdusies uz durvju sliekšņa, strādāja kādu rokdarbu un es, nometies pakāpienu zemāk pie viņas kājām, lasīju kaut ko priekšā. Vēl šobrīd man liekas, ka nekad neesmu redzējis tādu saules mirdzu kā tajos gaišajos aprīļa novakaros, ka nekad neesmu sastapis tik saulainu meiteni, kāda toreiz sēdēja uz vecā kuģa koka kāpnēm, ka nekad neesmu skatījis tādas debesis, tādu jūru un tik krāšņus kuģus, kādi toreiz baltām burām slīdēja zeltainajās tālēs.

Jau tās pašas dienas vakarā, kad atbraucām, ciemos atnāca misters Bārkiss — neveikls, nokaunējies, ar sainīti — kabatas lakatā iesietiem apelsīniem — rokā. Tā kā par šo nesamo ne vārds netika bilsts, mēs nodomājām, ka tas viņam aizejot aizmirsies, bet Hems, kas skrēja at-. dot aizmirsto, atnāca ar visu atpakaļ, pavēstīdams, ka apelsīni domāti manai Pegotijai. Pēc tam misters Bārkiss nāca katru vakaru vienā un tajā pašā laikā un katru reizi ar sainīti, kuru ienācis nolika un atstāja aizdurvē uz soliņa, nekad par to neatgādinādams. Sīs mīlestības veltes bija ļoti dažādas un pat visai dīvainas. Starp citām, atceros, tur bija tādas dāvanas kā cūku kājiņas, neparasti liels adatu spilventiņš, pusbušelis* ābolu, melnā dzintara auskari, kāds desmits spāniešu sīpolu, kastīte ar domino kauliņiem, kanārijputniņš ar visu būrīti un sālits sivēna šķiņķis.

Cik atceros, šī mistera Bārkisa precībās nākšana bija pavisam īpatnēja. Reti pār viņa lūpām pārvēlās kāds vārds. Viņš sēdēja pie pavarda apmēram tāpat, kā mēdza sēdēt uz savas bukas, un noņēmies raudzījās pretī sēdošajā Pegotijā. Kādu vakaru viņš, laikam karstā mīlā iededzies, paķēra Pegotijas vaska sveces galiņu, ko viņa lietoja diegu ievaskošanai, noglabāja to savā vestes kabatā im aiznesa sev līdzi. Pēc tam citus vakarus, varēja redzēt, viņam bija liels prieks to pusizkusušu, lipīgu izvilkt no kabatas un pasniegt, kad tas bija vajadzīgs, un pēc tam iebāzt atkal atpakaļ. Ko tur daudz pierunāt, ja šāda bezvārdu valoda tik burvīga! Esmu pārliecināts, ka pat savās un Pegotijas kopīgās pastaigās pa jūrmalu viņš daudz nelauzīja galvu par sarunu vielu, varbūt tikai ja retumis 3pV31C3J s s, vai izredzēta tiešam jutas pavisam labi; dažreiz, kad misters Bārkiss bija aizgājis, Pegotija aizklāja seju ar priekšautu un smējās gandrīz vai veselu pusstundu. Jāteic, visus mūs vai nu vairāk, vai mazāk uzjautrināja Pegotijas līgavainis, ja neņem vērā mūžam nelaimīgo misis Gamidžu, kurai laikam viņa lakstošanās atgādināja pašas veco jaunības dienās, un tāpēc viņa pūta jo dienas jo smagāk.

Pēdīgi, kad manas viesošanās laiks jau tuvojās beigām, nāca sevišķi priecīgs pārsteigums: misters Bārkiss ar Pegotiju bija nodomājuši kādu dienu kopā izbraukt zaļumos un mūs ar Emiju ņemt līdzi. Iepriekšējo nakti gandrīz netiku gulējis aiz priecīgā satraukuma, ka veselu dienu nu varēšu būt kopā ar Emiju. Tajā rītā mēs visi bijām agri augšā un, vēl sēdēdami pie brokastu galda, jau iztālēm ieraudzījām, kā misters Bārkiss karietē steidzas pie savas izredzētās.

Pegotija bija ģērbusies kā parasti — savā vienkāršajā, glītajā sēru tērpā —, toties mistera Bārkisa jaunie, koši zilie svārki spīdēja jau pa gabalu. Varēja redzēt, ka drēbnieks nebija drēbi taupījis: piedurknes bija tik garas, ka cimdus varēja nenēsāt pat visaukstākajā laikā, un apkakle tik augsta, ka matus sadzina uz pašu pakauša vidu. Spožās pogas arī bija vislielākā apmēra. Viņa uzvalku vēl papildināja pelēkas vadmalas bikses un dzeltenbrūna veste, un tāds viņš man izskatījās kā pats cienības iemiesojums.

Kad visi jau stāvējām sadrūzmējušies ārā pie durvīm, redzēju, ka misters Pegotijs ir apgādājies ar vecu kurpi — to vajadzēja mest aizbraucējiem nopakaļ, lai viss labi izdotos, un to izdarīt viņš lūdza misis Gamidžu.

— Nē! Lai to labāk dara kāds cits, Daniel, — misis Gamidža atteica. — Es tak pasaulē esmu viena un pamesta dieva radībiņa, un, ja tad es vēl redzu, ka citi nav tādi paši atstāti un pamesti radījumi, tad liekas, ka man nodarīta pārestība.

— Ko nu čīksti, vecenīti — misters Pegotijs izsaucās. — Se, ņem un meti

«— Nē, Daniel, — misis Gamidža liedzās, šņukstēdama un galvu purinādama. — Ja man nebūtu tik jūtīga sirds, es vēl ne to vien izdarītu. Tu, Daniel, nevari tāpat just kā es. Tev nekas nav pāri nodarīts, un tu nevienam neesi pārestību nodarījis; met jau tad labāk tu pats!

Bet tad Pegotija, steigā pēc kārtas nomutējusi visus mājās palicējus, stingri uzsauca no karietes, kur mēs visi šajā brīdī jau sēdējām (mēs ar Emiju blakus uz diviem maziem ķeblīšiem), — kurpe esot jāmet misis Gamidžai, nevienam citam. Misis Gamidža tad meta arī, bet diemžēl mūsu saulainajam noskaņojumam uzgrūda lietus padebesi, jo tūdaļ izplūda asarās un satriekta ieslīga Hema rokās, vaimanādama un gauzdamās: viņa jau zinot, ka esot te visiem par slogu, lai taču viņu vedot labāk tūliņ uz patversmi. Man šķita, ka doma par patversmi nav nemaz tik slikta un ka Hems pareizi būtu darījis, ja paklausījis.

Sā vai tā, mēs nu bijām savā izpriecas braucienā. Pirmā apstāšanās notika pie kādas baznīcas. Misters Bārkiss, piesējis zirgu pie slitas, iegāja ar Pegotiju baznīcā, un mēs ar Emiju palikām vieni paši karietē. Es šo gadījumu nepalaidu neizmantotu; aplicis draudzenei roku ap vidu, es ierosināju, lai, ņemot vērā mūsu drīzo šķiršanos, visu šo dienu mēs būtu priecīgi un laimīgi. Kad mazā Emija apsolījās un atļāva pat sevi noskūpstīt, es pavisam sadūšojos; atceros, ka zvērēju viņai nevienu citu meiteni nemīlēt un nonāvēt ikvienu, kas iedrošinātos tīkot pēc viņas sirds.

Kā viņa uzjautrinājās par maniem karstajiem mīlas zvērestiem! Ar kādu pārākuma apziņu, it kā būtu nezin cik vecāka un gudrāka par mani, šī mazā pasaku feja nosauca mani par muļķa zēnu! Tad atkal tik burvīgi

smējās, ka es, raudzīdamies viņā, pavisam aizmirsu apvainojumu.

Misters Bārkiss un Pegotija sabija baznīcā labu laiciņu. Beidzot viņi iznāca, un mēs devāmies tālāk lauku plašumos. Izdevīgā brīdī misters Bārkiss pagriezās pret mani, pamirkšķināja man ar acīm (nebūtu ticējis, ka viņš prot arī mirkšķināt) un sacīja:

—  Kas tas bija par vārdu, ko es uzrakstīju sev priekšā uz dēja?

—   Klāra Pegotija, — es atbildēju.

—  Un kā jūs domājat — kādu vārdu es rakstītu tagad, ja atkal tā gadītos?

—  Nu, to pašu — Klāra Pegotija.

—  Klāra Pegotija-Bārkisa! — viņš atbildēja un sāka tik nevaldāmi smieties, ka visa kariete drebēja.

Vārdu sakot, viņi bija salaulājušies, un tas arī bijis vienīgais iemesls viņu baznīcā iešanai. Pegotija vēlējusies, lai šī ceremonija noritētu cik iespējams klusu, tāpēc ari bez draudzes ķestera neviena cita laulību liecinieka neesot bijis. Dzirdot misteru Bārkisu tik pēkšņi izpaužam jauno ziņu, viņa mazliet samulsa un nevarēja vien beigt mani glāstīt, it kā lai pierādītu, ka mīlestība pret mani tādēļ nav mazinājusies; drīz vien viņa atkal atguvās un pati nopriecājās, ka tas nu reiz, paldies dievam, aiz muguras.

Mēs nogriezāmies pa lauku ceļu un apstājāmies pie kādas viesnīcas, kur mūs jau gaidīja ar garšīgām pusdienām. Omulībā un jautrībā pagāja šī diena. Ja Pegotija pēdējos desmit gados vai ik dienas būtu stāvējusi altāra priekšā, arī tad viņa nespētu brīvāk un vienkāršāk izturēties kā tagad. Likās, ka nekāda pārmaiņa nebūtu notikusi; viņa bija tāda pati kā vienmēr un pirms tējas dzeršanas izgāja ar mani un Emiju pastaigāties, bet misters Bārkiss palika filozofiski smēķējam pīpi un laikam klusībā tlksniojam par savu jauniegūto laimi. Ja manas aizdomas dibinātas, tad jāsaka — šīs pārdomas bija stipri uzlabojušas mistera Bārkia apetīti; lai gan — es skaidri atceros — pie pusdienu galda viņš bija apēdis krietnu porciju sivēna cepeša ar saknēm un viens pats notiesājis gandrīz divus cāļus, pie tējas viņš atkal prasīja kaut ko stiprāku — un atkal laba tiesa žāvēta šķiņķa pazuda no šķīvja.

161

Vēlākajos laikos es ne vienu reizi vien esmu nodomājis, cik savādas, aizkustinoši nevainīgas bija šīs kāzas.

6-6G5

Krēslai uznākot, mēs sēdāmies atkal ratos un, raudzīdamies zvaigznēs un sarunādamies par tām, omulīgi braucām mājup. Par galveno zvaigžņu pazinēju uzstājos es un lieliski apgaismoju mistera Bārkisa prātu. Es, protams, izklāstīju visu, ko pats zināju, bet, ja es arī iedomātos samelst nezin ko, viņš tāpat būtu noticējis visam — tik augstās domās viņš bija par manām zināšanām; viņš pačukstēja savai sievai — protams, tā, lai arī es dzirdētu, — ka es esot «jaunais Rošass»*, gribēdams laikam ar to sacīt, ka esmu īsts brīnums.

Kad bijām izsmēluši tematu par zvaigznēm vai, pareizāk sakot, kad es biju izsmēlis mistera Bārkisa gara spējas, mēs ar Emiju pārsedzām sev pāri siltu segu un atlikušo ce]a gabalu nobraucām klusēdami. Kā es mīlēju šo meiteni! Kas tā būtu par laimi, es domāju, ja mēs būtu apprecējušies un dzīvotu kaut kur tālu projām no cilvēkiem, divi vien starp birzīm un laukiem, nekļūdami ne vecāki, ne gudrāki; kā bērni mēs staigātu roku rokā pa saules apspīdētām, ziedošām pļavām, naktīs noliktu galvu uz mīksta sūnu pudurrša un iegrimtu saldā, bezrūpīgā miegā, un, kad mēs nomirtu, putni mūs apglabātu. Šādi sapņP, kam nebija nekāda sakara ar reālo dzīvi, mūsu nevainības apmirdzēti, tikpat tāli un nesasniedzami kā zvaigznes virs mums, valdzināja mani visu ceļu. Pat šodien ar prieku pieminu, ka divas tik skaidras sirdis kā Emijas un manējā pavadījušas Pegotiju viņas kāzu ceļojumā.

Bija jau vēls vakars, kad piebraucām pie mūsu vecā kuģa. Misters un misis Bārkisi novēlēja mums labunakti un, mīlīgi viens otram piekļāvušies, aizbrauca uz savām mājām. Pirmo reizi nu sajutu, ka esmu zaudējis Pegotiju. Kurā katrā citā mājā es būtu apgūlies ar skumju sirdi, bet šeit mani priecināja tas, ka zem šī paša jumta taču atdusas ari Emija.

Misters Pegotijs un Hems saprata, kā es jūtos, un gan ar vakariņām, gan citādi centās izkliedēt manas drūmās domas. Mazā Emija apsēdās man blakus uz lādītes — vienīgo reizi šajā manas otrās ciemošanās laikā. Un tā šī brīnišķīgā diena brīnišķīgi arī beidzās.

Bija nakts paisums, un drīz pēc tam, kad mēs pārējie bijām aizgājuši gulēt, misters Pegotijs ar Hemu devās zvejā. Mani pārņēma lepnums un drosme, apzinoties, ka esmu atstāts viens pats par sargu mazajai Emijai un misis Gamidžai; es ilgojos, kaut varētu mesties cīņā ar kādu

lauvu vai piiķi vai kādu citu briesmīgu nezvēru, lai nogalinātu to un apvītu sevi ar slavas lauriem. Bet, tā kā tonakt tādi nezvēri Jānnutas līdzenumos neparādījās, cīnījos ar tiem lidz pat rītausmai tikai pa sapņiem.

Līdz ar rītu atnāca ari mana Pcgotija un, kā vienmēr, modināja mani, pasaukdama pie loga, un šķita, ka kučieris misters Bārkiss un kāzu brauciens arī bijis tikai sapnis vien. Pēc brokastīm Pegotija aizveda mani uz savu māju — skaistu, mazu mājiņu. No visām mēbelēm, kādas tur redzēju, man visvairāk patika augsts melna koka rakstāmgalds, tāds, ko var aizvērt ar vāku, un tad tas izskatās pēc pults. Tas stāvēja viesistabā (īstā dzīvojamā istaba bija virtuve ar flīžu grīdu). Sājā galdā atradu Foksa «Mocekļu dzīvesstāstus» liela formāta izdevumā un tūlīt iegrimu tā šķirstīšanā un lasīšanā (tagad neatceros vairs ne vārda). Un katru reizi, kad vēlāk viesojos šajā mājā, es uzmetos ar ceļgaliem uz krēsla, atvēru atvilktni, kur šis dārgums bija noglabāts, un, atbalstījies ar elkoņiem uz pults, aizrautīgi lasīju atkal no gala. Liekasļ visvairāk gudrības es smēlos no bildēm, kuru bija daudz un kurās bija attēloti dažnedažādi drausmīgi mocību veidi. Manā atmiņā Pegotijas mājiņa un šī Foksa grāmata ir nešķiramas.

Tajā rītā teicu ardievas misteram Pegotijam, Hemam, misis Gamidžai un Emijai un pēdējo nakti pavadīju pie savas aukles. Pegotija apguldīja mani mazā jurntistabiņā (pie gultas uz plauktiņa bija nolikta krokodilu grāmata); tā nu vienmēr būšot manējā, viņa sacīja, un vienmēr tikšot turēta tāda pati.

— Kamēr vien es dzīvošu šajā paspārnē, kamēr vien pati būšu dzīva, mīļo Deivij, tu atradīsi šo istabiņu tādu, it kā es tevi gaidītu kuru katru mirkli ierodamies, — Pegotija sacīja. — Es to uzposīšu katru mīļu dieniņu tāpat kā tavu istabiņu Krauķos. Un, ja tavi ceļi tevi aizvestu kaut līdz pašai Ķīnai, tad zini, manu dārgumiņ, — kāds šis kambarītis ir šodien, tāds tas tiks uzturēts visu laiku, kamēr tu būsi projām.

6»

163

Sirds man teica, cik patiesi un izjusti ir manas mīļās, uzticīgās aukles vārdi, un es pateicos viņai cik vien varēdams; nekā daudz es nevarēju, jo viņa bija cieši apvijusi rokas man ap kaklu. Tajā pašā rītā Pegotija un misters Bārkiss aizveda mani mājās. Pie dārza vārtiņiem viņi izlaida mani no ratiem — ne jau ar vieglu un priecīgu sirdi; bija tik neparasti redzēt, ka Pegotija aizbrauc

un atstāj mani vienu zem vecajām vīksnām, lai dodos uz māju, kuras logos nekad vairs neparādīsies neviena mīļa, pat ne laipna seja.

Un nu iestājās tas pamestības laiks, kuru atceroties mani vēl tagad pārņem līdzjūtība pašam pret sevi. Es ieslīgu drausmā vientulībā — nevienas draudzīgas sejas, neviena drauga manā vecumā, nekādas sabiedrības —, viens un pamests es kāvos pats ar savām drūmajām domām; man šķiet, ka šī vientulība pat tagad met tumšu ēnu uz papīra, uz kura rakstu.

Nezin ko es būtu devis, ja mani būtu sūtījuši kaut vai uz stingrāko skolu, kāda vien atrodama! Ja tikai man ko mācītu — vienalga, kā un kur! Bet par to nevarēju ne sapņot. Viņi neieredzēja mani; viņi ļauni, cietsirdīgi, spītīgi nelikās par mani ne zinis. Mistera Mērdstona apstākļi, šķiet, ap to laiku nebija spīdoši, bet ne jau apstākļi bija vainojami — viņš nīda mani un, ignorēdams mani, it kā gribēja parādīt, ka man nav nekādu tiesību no viņa ko prasīt; to viņš laikam arī panāca.

Nevar jau sacīt, ka pret mani izturējās pavisam necilvēcīgi. Ne mani sita, ne mērdēja badā, bet nebija ne brītiņa, kad es nejustu to netaisnību, kādu man nodarīja viņu neatlaidīgā, sistemātiskā manis ignorēšana. Diena pagāja pēc dienas, nedēļa pēc nedēļas, mēnesis pēc mēneša — es kā bijis, tā paliku novārtā pamests. Reizēm, kad par to domāju, man ienāk prātā — nezin ko viņi būtu darījuši, ja man gadītos tolaik saslimt? Vai es būtu mocījies savā istabiņā, pamests viens kā parasti, jeb vai tomēr būtu radies kāds, kas man palīdz?

Iad misters un mis Mērdstoni bija mājās, es edu kopā ar viņiem, kad nebija — ēdu viens pats. Es drīkstēju klaiņot turpat ap māju, kad vien man iepatikās, ari apkaimē, tikai vienu gan nedrīkstēju — iepazīties ar citiem un meklēt sev draugus; Mērdstoni laikam baidījās, ka sākšu sūdzēties par viņiem. Sā paša iemesla dēļ man tikai retu reizi pievakarē laimējās aizlavīties pie mistera Cilipa, kaut ari viņš mani nemitīgi aicināja (viņš tagad bija atraitnis, pirms pāris gadiem zaudējis savu mazo, gaišmataino sievu, kura man domās arvien bija saistījusies ar ' gaišdzeltenu kaķi); tur tad nelielā ārsta kabinetā, kas smaržoja pēc zālēm, es dabūju palasīties grāmatas, kādas vēl nebiju lasījis; dažreiz, iepriekš pamācījis, laipnais ārsts uzticēja man arī zāļu sarnaisīšanu piestiņā.

Tā paša bīdamies un nenoliedzami arī aiz vecas nepatikas man ļoti reti ļāva apciemot Pegotiju. Bet viņa — mana mīļā, labā Pegotija —, kā solījusies, reizi nedēļā bija klāt un nekad tukšām rokām. Mēs satikāmies vai nu mājā, vai turpat kaut kur mājas tuvumā. Daudzreiz dabūju rūgti vilties, kad mani nelaida pie viņas, tomēr reti, pēc gariem laika sprīžiem, man kādreiz palaimējās izlūgties atļauju viņu apciemot. Sajās reizēs es paspēju noverot, ka misters Bārkiss ir sīkstulis vai, kā Pegotija goddevīgi izteicās par viņu, «tāds paskops». Viņam bija daudz naudas, un viņš to glabāja ieslēgtu lādē z.em gultas, apgalvodams, ka tur cits nekas neesot kā vien veci svārki un bikses. Sajā lādē viņš savu bagātību glabāja kā acuraugu, un tikai ar lielu gudrību un viltu kāds nieciņš bija izmānāms. Un tā manai Pegotijai katru sestdienu nācās gudrot gargaru viltīgu un gudru plānu — īstu Pulvera sazvērestību —, lai nodrošinātu nedēļas Iztiku.

Visu šo laiku es skaidri redzeju un sapratu, ka mari nav, uz ko cerēt, un es laikam būtu nonācis galīgā izmisumā, ja mani atkal nepaglābušas manas vecās grāmatas. Tajās es atradu vienīgo patvērumu, biju tām tikpat uzticīgs kā tās man, lasīju un pārlasīju tās, dievs, zina, cik reižu.

Un nu es tuvojos tam sava mūža posmam, kas nekad neizdzisīs man no atmiņas, kamēr vien es vispār ko atcerēšos. Pret paša gribu kā rēgs tas bieži uzpeld man acu priekšā un aizdzen atmiņas par laimīgākiem laikiem.

Kādu dienu es, tāpat kā arvien, sevī nogrimis, klaiņoju bez mērķa turpat mājas apkārtnē, kad piepeši, iegriezdamies kādā sānceļā, sadūros ar misteru Mērdstonu un kādu svešu džentlmeni. Mani šī sastapšanās galīgi apmulsināja. Gribēju jau paiet viņiem garām, bet tad džentlmenis man uzsauca:

—  AI Brukss!

—  Nē, ser, Deivids Kope.rfīlds, — es atbildēju.

I — Ko stāsti niekus! Tu esi Brukss! — džentlmenis sacīja. Brukss no Sefīldas. Tā tevi sauc.

Pēc šiem vārdiem es ielūkojos viņā ciešāk. Kaut kas dzirdēts, pazīstams ieskanējās arī viņa smieklos, un es sazīmēju šajā džentlmenī misteru Kvinjonu, pie kura mēs ar misteru Mērdstonu bijām jājusi uz Loustoftu toreiz, kad vēl… naV svarīgi, kad.

— Kā labi sviežas, Bruks? Kur tu ej skolā? — misters Kvinjons jautāja.

Viņš saņēma mani aiz pleca un apgrieza apkārt, lai man būtu jāiet uz to pašu pusi, kurp viņiem. Nezinādams, ko atbildēt, es pametu jautājošu skatienu uz misteru Mērdstonu.

—   Pašlaik viņš slaistās pa māju un nekur nemācās, — misters Mērdstons paskaidroja. — Nemaz nesaprotu, ko ar viņu iesākt. Stūrgalvīgs subjekts.

Atkal es sajutu uz sevi vērstu pazīstamo, greizo mistera Mērdstona skatienu. Beidzot, saraucis uzacis, viņš novērsās no manis kā no kāda riebek|a.

—  Hml — norūca misters Kvinjons, noraudzīdamies mūsos abos. — Jauks laiciņšl

Iestājās neveikls klusums. Es apsvēru, kā visērtāk atsvabināties no mistera Kvinjona rokas, kuru tas arvien vēl turēja uz mana pleca, un iet projām, kad pēkšņi viņš ieteicās:

— Man šķiet, tu arvien vēl esi diezgan slīpēts puisis? Ko, Bruks?

— O, viņš ir slīpēts diezgan, — misters Mērdstons nepacietīgi sacīja. — Laidiet viņu vaļā, lai viņš iet! Es domāju, viņš jums paldies neteiks par šo aizturējumu.

Pēc šāda mājiena misters Kvinjons atbrīvoja manu plecu, un es žigli metos uz māju. Iegājis dārzā un atskatījies atpakaļ, redzēju misteru Mērdstonu, atspiedušos pret kapsētas vārtiņiem, kamēr misters Kvinjons kaut ko runāja. Abi viņi skatījās uz mani, tādēļ nopratu, ka saruna ir par mani.

Misters Kvinjons palika pie mums pa nakti. Kad otrā rītā pēc brokastīm piecēlos no krēsla un gribēju atstāt istabu, misters Mērdstons sauca mani atpakaļ. Viņš cienīgi nosēdās pie rakstāmgalda blakus savai māsai. Misters Kvinjons, sabāzis rokas kabatās, skatījās pa logu ārā, bet es stāvēju istabas vidū un noraudzījos uz visiem.

—   Deivid, — misters Mērdstons iesāka, — jauns cilvēks dzīvo pasaulē, lai strādātu, nevis lai slaistītos apkārt un slinkotu.

—  Kā tu to dari, — piebalsoja mis Mērdstona.

' Džeina Mērdstona, atļauj man, lūdzu, pašam tikt galā. Tātad, Deivid, jauns cilvēks dzīvo pasaulē, lai strādātu, nevis slaistītos. Sevišķi tas attiecināms uz tādu puiku kā tu, kura raksturā vēl daudz kas labojams. Darba gaitu uzsākšana ir labākais līdzeklis, kā to panākt, lai šis spītīgais raksturs tiktu saliekts un lauzts.

—      Un zini, ka stūrgalvība te nelīdzēs, — māsa piemetināja. — Tavs raksturs ir jālauž. Neko nevar darīt — ir jālauž. Un tiks lauzts.

Brālis atkal uzmeta viņai skatienu, kurā izpaudās reizē protests un piekrišana, un turpināja:

—      Es domāju, tu zini, Deivid, ka neesmu nekāds bagātnieks. Vismaz tagad tas tev jāzina. Pirmo izglītību mēs tev esam devuši. Tālākā prasītu daudz līdzekļu, bet, ja arī tādi būtu, šim nolūkam es tos laikam gan neizšķiestu, jo skola, liekas, tev nāk tikai par samaitāšanu. Tev jāuzsāk cīņa ar pasauli, un, jo drīzāk tu sāc, jo labāk.

Man, šķiet, ienāca prātā, ka es to zināmā mērā biju jau uzsācis ar saviem vājajiem spēkiem — vismaz tā es tagad domāju.

—      Vai neesi dzirdējis, ka mēs šad tad pieminam kādu tirdzniecības namu? — misters Mērdstons turpināja.

— Tirdzniecības namu, ser? — es atkārtoju.

—     Mērdstona un Grinbija tirdzniecības namu, — viņš paskaidroja.

Manas acis laikam neizprašanā raudzījās uz viņu, jo viņš steidzīgi turpināja:

—      Protams, tu esi dzirdējis par šo tirdzniecības namu jeb uzņēmumu, vīna pagrabiem, piestātni un tamlīdzīgi.

—      Laikam gan būšu dzirdējis, ser, — es sacīju, pūlēdamies atcerēties šo to, ko zināju par viņa un māsas ienākumiem. — Tikai nezinu, kad.

—      Nav svarīgi, kad, — misters Mērdstons noteica. — Sis uzņēmums tagad atrodas mistera Kvinjona pārziņā.

Es godbijīgi uzlūkoju viesi, kurš vēl arvien stāvēja pie loga un raudzījās dārzā.

—      Misters Kvinjons saka — tur jau strādājot daži zēni un viņam neesot nekas pretī ar tādiem pašiem noteikumiem dot arī tev darbu.

—      Tāpēc, Mērdston, ka viņam nav nekādu citu izredžu, — misters Kvinjons paklusām piezīmēja, mazliet pagriezies pret viņu.

Misters Mērdstons neiecietīgi, pat dusmīgi sakustējās un, it kā Kvinjona piezīmi nedzirdējis, turpināja:

—      Noteikumi ir šādi: tu nopelnīsi sev pārtiku, un tev vēl paliks pāri kabatasnauda. Dzīvokli, par ko esmu jau parūpējies, samaksāšu es pats. Tāpat arī apmazgāšanu.

—   Nu, tā maksa lai paliek manā ziņā! — pārtrauca māsa.

—   Par apģērbu pagaidām ari es gādāšu, kamēr tu pats vēl nebūsi spējīgs to nopelnīt, — misters Mērdstons sacīja. — Tātad, Deivid, tu brauksi misteram Kvinjonam līdzi uz Londonu un sāksi patstāvīgu dzīvi.

—  Vārdu sakot, mēs tevi esam apgādājuši ar vietu, — piebilda mis Mērdstona, — un tev jāpilda savs pienākums.

Kaut gan es gluži labi sapratu, ka tas viss izgudrots vienīgi ar nolūku atkratīties no manis, man nebija skaidrs, vai šis paziņojums man patīk vai mani biedē. Cik atceros, biju tādā apjukuma stāvoklī, ka svārstījos starp šīm divām izjūtām, nevarēdams izšķirties ne par vienu. Nebija arī daudz laika gudrot, jo misters Kvinjons devās projām jau otrā rītā.

Iedomājieties mani otrā rītā, kāds izskatījos: melnos godasvārkos un stīvās korda biksēs — tās, pēc mis Mērdstonas domām, bija labākais bruņojums kājām, lai mestos dzīves cīņā, — ar apnēsātu baltu cepurīti, ko rotā melna krepa lente kā sēru zīme par mirušo māmiņu, — iedomājieties mani tā sapostu, ar visu manu bagātību mazā lādītē, kad es, nabaga izstumtā radībiņa (kā misis Gainidža būtu teikusi), sēdēju pasta ratos, kuriem vajadzēja nogādāt misteru Kvinjonu līdz Jārmutas diližansam, kas iet uz Londonu.

Lūk, mūsu māja un baznīca jau pamazām pazūd tālē, nav vairs redzams arī kaps koka pavēnī, tas nozudis līdz ar visu citu, neredzu vairs torņa smaili laukumā, kur man patika rotaļāties, pār mani izplešas tikai tukšas debesis.

## XI NODAĻA

Es uzsāku dzīvi uz savu roku, un man šī dzīve nepatīk.

Tagad es pietiekami pazīstu pasauli un gandrīz esmu zaudējis spēju vēl par kaut ko brīnīties, tomēr pat šobaltdien man jābrīnās, kā mani tādā vecumā tik vienkārši izsvieda no mājas. Es biju bērns ar izcilām spējām, kurš visu viegli uztver un ielāgo, straujš, dedzīgs, maigs un .viegli ievainojams kā fiziski, tā garīgi, un mani pārsteidz, ka neviens neiedomājās pat pirkstiņu pakustināt manā labā. Tas nenolika, uņ tā desmit gadu vecumā es kļuvu par mazu darba vergu Mērdstona un Grinbija uzņēmumā,

Mērdstona un Grinbija uzņēmums atradās upes krastā Hlekfraiersas* rajonā. Mūsdienu celtniecība tagad šo nostūri ir pārvērtusi, bet tolaik noliktava bija pēdējais nams šauras ieliņas galā, kas, no pakalnes līčloču vīdamās, izbeidzās pašā krastā, kur piestāja laivas. Sai vecajai, laika zoba jau krietni sagrauztajai ēkai bija pašai sava piestātne. Paisuma laikā ūdens sniedzās līdz ēkas pamatiem, bet, iestājoties bēgumam, palika dubļi, un telpas bija vārda (iešā nozīmē žurku apsēstas. Ar paneļiem apdarinātas sienas, apsūbējušas un apkvēpušas gandrīz vai simt gadu netīrumiem un dūmiem; satrunējušas grīdas un kāpnes; veco, sirmo žurku jandāls un spiedzoņa lejā pagrabos; inēsli, puveši, kur vien acis met, — tas viss tik spilgti notēlojas man atmiņā, it kā nemaz nebūtu aizritējuši daudzi gadi. Visu redzu uz mata tā kā tajā nelaimīgajā dienā, kad es pirmoreiz, ar trīcošu rociņu pieķēries pie rokas misteram Kvinjonam, iegāju šajā lūžņā.

Mērdstona un Grinbija uzņēmuma klientūrā ietilpa dažādi ļaužu slāņi, bet galvenie vīna un spirta dzērienu noņēmēji bija daži pasta tvaikoņi. Esmu tagad piemirsis, kurp šie kuģi galvenokārt gāja, bet man šķiet, ka daži no tiem mēroja pat ceļu uz Rītindiju un Vakarindiju. Protams, viens no šās tirdzniecības rezultātiem bija milzīgs daudzums tukšu pudeļu, un vairākiem vīriem un pusaudžiem bija darba gana, tās pārbaudot pret gaismu, aizmetot ieplaisājušās un mazgājot un skalojot veselās. Kad ar tukšajām pudelēm tika galā, sākās vai nu etiķešu uzlīmēšana pilnajām, vai aizkorķēšana, vai aizlakošatia, pēdīgi gatavo pudeļu iesaiņošana īpašās mucās. Viss šis darbs nu bija ari manējais, nu es arī biju viens no.tiem, kurus šeit nodarbināja.

Kopā ar mani mēs bijām tur trīs vai četri zēni. Darba vietu man iekārtoja vienā noliktavas kaktā, kur misters Kvinjons varēja mani redzēt, ja vēlējās pakāpties uz sava krēsla apakšējā šķērsīša un paraudzīties manī pa kantora logu,' kas' atradās virs rakstāmgalda. Pašā pirmajā rītā, Mira man jau pavērās tik spožas patstāvīgas dzīves izredzeš, pie manis ataicināja vecāko zēnu, lai tas mani apmāca. Viņu sauca Miks Vokers, un viņš valkāja noskrandūšu skoteli un papīra mici. Miks man pastāstīja, ka viņa tēvs esot baržas stūrmanis un lordmēra skatēs* liekot galvā melnu samta cepuri. Viņš pastāstīja, ka man iznākšot strādāt kopā vēl ar kādu citu zēnu, urt nosauca to pavisam dīvainā, man nedzirdētā vārdā — par Kartupe|u Miltu. Driz gan atskārtu, ka šis vārds jauneklim nav kristībās dots, bet viņš to iemantojis tepat noliktavā savas sejas krāsas dēļ — tā tiešām bija miltu bālganumā. Milta tēvs bija ūdensvedējs, turklāt strādāja arī par ugunsdzēsēju vienā no lielākajiem teātriem, kur Milta radiniece — manuprāt, viņa paša māšele — tēloja velnēnus pantomīmās.

Nekādi vārdi nespēj izteikt tās klusās dvēseles mokas, ko izcietu, pievienodamies šai sabiedrībai, salīdzinādams šos, kas turpmāk diendienā būs mani nešķiramie darbabiedri, ar tiem, ar kuriem biju saticies savas bērnības laimīgajās dienās, nemaz jau nerunājot par Stīrfortu, Tredlsu un citiem puikām; un kur tad vēl apziņa, ka visām manām cerībām kļūt par mācītu, ievērojamu viru jāsabrūk… Tā pilnīgā bezcerības izjūta, tas apkaunojums, ko radīja mans stāvoklis, tās sāpes, kas plosīja manu bērna sirdi, nojaušot, ka dienu no dienas viss, ko esmu mācījies, ko esmu iecerējis, par ko esmu priecājies, kas spārnojis manu fantāziju un dziņu tiekties augšup, — viss nu pamazītiņām aizslīdēs no manis, lai nekad vairs neatgrieztos, — šīs smagās atmiņas nav notēlojamas. Tiklīdz Miks Vokers tajā rīta cēlienā uz brītiņu atgāja no manis, manas asaras sajaucās ar ūdeni, kurā skaloju pudeles, un es tā elsoju, it kā iešķelta būtu mana paša sirds un draudētu vai pušu plīst.

Kantora pulkstenis rādīja pusvienu un visi jau sāka rosīties uz pusdienām, kad misters Kvinjons piedauzīja pie kantora loga un pamāja man, lai ieeju pie viņa. Es iegāju un sastapu tur padruknu pusmūža vīru brūnos svārkos, melnās triko zeķēs un melnās kurpēs; uz galvas viņam nebija vairāk matu kā uz olas (toties šī galva bija pamatīga un ļoti spīdīga), seja ļoti plata, un to viņš visā platumā pavērsa pret mani. Uzvalks bija krietni apdilis, bet krekla stērķelētā apkaklīte varen iespaidīga. Rokā viņš vicināja švītīgu niedres spieķi ar diviem lieliem, noplukušiem pušķiem, un pogcaurumā karājās monoklis — gan tikai greznumam, kā vēlāk nopratu, jo viņš ļoti reti caur to skatījās un, ja arī skatījās, tomēr neko neredzēja. , ,

—   Sis pats ir, — misters Kvinjons sacīja, norādīdams uz mani.

—   Sis, — svešais sacīja ar vēlīgu guldzoņ'u balsī un tādu grūti attēlojamu pieskaņu, it kā viņš darītu ko sevišķi cildenu (tā uz mani atstāja dziļu iespaidu), — šis tad būiti māsters Koperfīlds? Ceru, ka esat spirgts un vesels, ser?

Atbildēju, ka jūtos ļoti labi un, cerams, viņš tāpat. Debesis vien zina, cik nelāgi man bija ap sirdi, bet tajā dzīves posmā manā dabā nebija daudz sūroties — un tāpēc es atbildēju, ka jūtos ļoti labi un, cerams, viņš tāpat.

—   Paldies dievam, es jūtos gluži labi, — svešais sacīja. — Saņēmu vēstuli no mistera Mērdstona, tajā viņš ieminas, ka ļoti vēlētos, lai es sava dzīvokļa sētas puses istabiņu, kura patlaban nav aizņemta … kura, vārdu sakot, ir izdodama … vārdu sakot, — un svešais vaļsirdības uzplūdā pasmaidīja, — to varētu iekārtot par guļamtelpu jaunam iesācējam, ko man prieks patlaban… — Viņš pavēcināja roku un ievilka zodu stērķelētajā apkaklē.

—   So džentlmeni sauc par misteru Mikoberu, — misters Kvinjons man paskaidroja.

—   Hm.., jā… — svešais novilka, — tas ir mans vārds.

—   Misteram Mērdstonam misters Mikobers labi pazīstams, — turpināja misters Kvinjons. — Viņš ir mūsu firmas aģents, pieņem pasūtījumus, ja tādi gadās. Misters Mērdstons rakstīja viņam tava dzīvokļa jautājumā, un viņš ir ar mieru tevi pieņemt par īrnieku.

—   Mana adrese ir Vindzoras Terase Sitiroudā, — misters Mikobers paskaidroja. — Es, vārdu sakot, — viņš piemetināja tikpat galanti un atkal vaļsirdīgi pasmaidīja, — tur dzīvoju.

Es palocījos.

— Pārliecībā, ka jūsu ekskursijas pa metropoli nebūs vēl bijušas garas un jums varētu rasties zināmas grūtības, meklējot ceļu uz Sitiroudu caur šās jaunās Bābeles labirintiem … vārdu sakot, — atkal vaļsirdīgs smaids, — jūs varētu apmaldīties, tādēļ es atļaušu sev to prieku atnākt šovakar jums pretī un parādīt taisnāko ceļu.

No sirds viņam pateicos, jo tiešām viņš parādīja lielu laipnību, uzņemdamies šīs pūles.

—  Ap cikiem, — misters Mikobers vaicāja, — man būtu …

—  Tā ap pulksten astoņiem, — misters Kvinjons atbildēja.

—  Ap astoņiem, — misters Mikobers atkārtoja. — Atļaujiet novēlēt jums visu labu, mister Kvinjonl Es jūs ilgāk vairs neapgrūtināšu.

Viņš uzlika cepuri, pasita niedres spieķīti padusē un izgāja — stalti, cēli —, un, ticis aiz kantora durvīm, uzsaka dungot kādu melodiju.

Pēc tam misters Kvinjons mani oficiāli pieņēma par Mērdstona un Grinbija uzņēmuma darbinieku, kura pienākums strādāt visu, kas pa spēkam, par sešiem šiliņiem algas — nedēļā, kā man šķiet. Gluži skaidrs man nav, vai bija seši vai septiņi. Sī neskaidrība liek domāt, ka sākumā bijuši seši, vēlāk septiņi. Viņš izmaksāja man nedēļas algu uz priekšu (laikam no savas kabatas), un sešus pensus es tūliņ noskaitīju Kartupeļu Miltam, lai tas vakarā aiznestu manu ceļasomu uz Vindzoras Terasi, jo maniem spēkiem tā bija par smagu, kaut arī nebija nekāda lielā. Vēl sešus pensus izdevu pusdienām; apēdu vienu gaļas pīrāgu un izmetu līkumu arī līdz tuvējam ūdenssūknim. Stundu, kas bija atvēlēta pusdienām, noldaiņoju pa ielām.

Vakarā noteiktajā laikā misters Mikobers bija klāt. Par godu viņa izcilajam galantumam es nomazgāju rokas un muti, un abi kopā mēs nu devāmies uz savām mājām — kopš šā brīža, domāju, tā man jāsauc šī māja. Misters Mikobers vērsa manu uzmanību uz ielu nosaukumiem un stūra namiem, lai nākamajā rītā es vieglāk atrastu ceļu atpakaļ.

Kad beidzot bijām nokļuvuši Vindzoras Terasē un iegājuši viņa mājā (tā bija tāda pati noplukuši kā viņš pats un arī, tāpat kā viņš, ar tieksmi padižoties, cik vien iespējams), viņš stādīja mani priekšā misis Mikoberai — kalsnai, pavītušai lēdijai, kura sēdēja viesistabā (apakšstāvā nebija gandrīz nekādu mēbeļu un logu aizkari stāvēja nolaisti, lai maldinātu kaimiņus) ar zīdaini pie krūts. Sis zīdainis bija viens no viņas dvīnīšiem; jāpiebilst, ka laikam gan ne reizi, kamēr vien viņu ģimenē uzturējos, neredzēju misis Mikoberu bez šiem mazuļiem. Viens no tiem allaž spirdzinājās pie viņas krūts. Bija vēl divi bērni: māsters Mikobers, ap gadi četri, un mis Mikobera, ap gadi trīs, un vēl Mikoberu kalponē — melnīgsnēja jauna meiča ar nelāga paradumu mūžīgi šņaukāties; nepilnā pusstundā viņa paspēja man pastāstīt, ka esot bāl;ene'no tuvējā Svētā Lūkasa darbaņama.

Mana istabiņa — šaurs kambarītis — atradās zem paša jumta, sētas pusē; sienas greznoja pēc Šablona zīmēts ornaments, kura apļi man atgādināja zilas smalkmaizītes; mēbeļu tikpat kā nekādu.

—   Man ne prātā nenāca, — iesāka misis Mikobera, kar! ar visu dvīnīti bija uzkāpusi augšā ierādīt man istabiņu un apsēdusies, lai atvilktu elpu, — pirms nebiju precējusies, kad vēl dzīvoju pie papiņa un mammiņas, ka varētu pienākt tāds brīdis, kad man savas telpas būs jāizīrē. Bet, tā kā misters Mikobers pašlaik nonācis spaidīgos apstākļos, no personiskām ērtībām jāatsakās.

—  Jā, kundze, — es atbildēju.

—  Pašlaik misters Mikobers ir milzīgās grūtībās, — misis Mikobera turpināja, — nemaz nezinu, vai viņam vispār iespējams no tām izkulties. Kad vēl dzīvoju mājās pie papiņa un mammiņas, nemaz neaptvēru šo vārdu jēgu tādā nozīmē, kā tagad to lietoju, bet dzīves skola iemāca visu, kā mans papiņš mēdza teikt.

Neesmu skaidrībā, vai viņa man sacīja, ka misters Mikobers kādreiz bijis īlotes virsnieks, vai pats esmu to izdomājis. Zinu tikai to, ka vēl šobrīd man ir tāda pārliecība, ka viņš kalpojis flotē — kaut kad, kādreiz. Pašlaik viņš bija dažādu firmu komisionārs, taču domāju, ka no tā viņam atlēca maz vai pat nemaz.

—  Ja mistera Mikobera kreditori nedos viņam pagarinājumu, — misis Mikobera turpināja, — lai tad paši atbild par sekām, un, jo drīzāk nāktu kāds atrisinājums, jo labāk. No akmens jau neizspiedīsi asinis, ne arī pašreizējos apstākļos ko izspiedīsi no mistera Mikobera, nerunājot nemaz par tiesas izdevumiem.

Nekad tā īsti neesmu izpratis, vai tā bija mana pāragrā patstāvība, kas varbūt pamudināja misis Mikoberu maldīgi novērtēt manu īsto vecumu, vai arī viņa par šīm lietām tik daudz domāja, ka būtu spējīga runāt par tām kaut vai ar saviem dvīnīšiem, ja nepagadījies cits, kas klausītos, — bet ar savu raudu dziesmu viņa sāka, un to viņa dziedāja visu to laiku, kamēr vien viņu pazinu.

Nabaga misis Mikobera! Viņa sacījās cīnāmies arī pati cik spēdama, un nešaubos, ka viņa to darīja. Uz ielas durvīm pašā vidū mirdzēja prāva vara plāksne, uz kuras bija iegravēts: «Misis Mikoberas pansija meitenēm,» — bet negadījās gan redzēt nevienu meiteni šajā pansijā, kas būtu jel reizi atnākusi vai solījusies nākt, nebija vērojama arī ne mazākā gatavošanās uzņemt kādu meiteni. Vienīgie apmeklētāji, kurus vispār redzēju vai par kuriem dzirdēju, bija kreditori. Tie nāca jebkurā laikā, un daži no tiem bija visai draudīgi. Kāds vīrelis ar netīru muti — man šķiet, tas bija kurpnieks, —r. mēdza ielavīties lejas gaitenī pavisam agri, jau ap pulksten septiņiem, un tad kliedza pa visu kāpņu telpu, lai misters Mikobers augšā dzirdētu:

— E, klausieties! Vēl jūs nekur neesat aizgājis, es zinu! Maksāsiet vai ne? Ko slēpjaties, dzirdiet tak! Tā tak tīrā nekaunība! Nudie' es jūsu vietā būtu kaunējies. Nu, vai būs vai nebūs? Uz vietas ka būtu samaksāts! Vai jūs dzirdat? E!

Nesaņēmis atbildi uz saviem dzēlīgajiem izsaucieniem, viņš saniknojās vēl vairāk, un nu jau atskanēja tādi vārdi ka «krāpnieki» un «laupītāji». Kad ari tie nelīdzēja, viņš dažreiz atļāvās pat iziet ārā, nostāties ielas vidū un bļaut pret trešā stāva logu, aiz kura, kā viņš zināja, atradās misters Mikobers. Šādās reizēs misteru Mikoberu pārņēma izmisīgas skumjas un aizvainojums un gadījās pat, ka viņš mēģināja vērst pret sevi bārdasnazi (to reiz noskārtu pēc misis Mikoberas skaļajām vaimanām), bet pusstundu vēlāk viņš ar sevišķu rūpību spodrināja kurpes un izgāja no mājas dungodams, cēlāks un iznesīgāks nekā jebkad. Misis Mikobera bija uz mata tikpat elastīga. Man gadījās novērot, ka ap pulksten trim, saņemot nodokļu lapu, viņa zaudēja samaņu, bet jau ap četriem tiesāja rīvmaizē apceptu jēra karbonādi, piedzerdama klāt siltalu (par šo maltīti divas sudraba tējkarotes aizgāja uz lombardu). Reiz atkal nez kā bija iznācis, ka pārrados mājās agrāk, jau ap pulksten sešiem, tieši tādā brīdī, kad tiesas izpildītājs aprakstīja mantas, un atradu misis Mikoberu pār visu seju izrisušiem matiem guļam pie kamīna treliņiem nesamaņā (protams, ar vienu no dvīnīšiem), bet nekad nebiju viņu redzējis možāku kā to pašu vakaru, kad, pie virtuves pavarda ēzdama teļa šniceli, viņa stāstīja man par savu papiņu un mammiņu un ļaudīm, ar kuriem tie sagājušies.

Sajā mājā un šajā ģimenē pagāja mani brīvie brīži. Savas lepnās brokastis — par vienu pensu maizīti, par otru pienu — apgādāju es pats. Otru maizīti un kripatiņu siera noliku man ierādītajā sienas skapī uz sava atsevišķa plaukta, lai būtu vakariņas, kad pārnākšu mājā. Zinu gan, tas iegrieza krietnu robu manos sešos vai septiņos šiliņos, un augas dienas es taču pavadīju noliktavā, un ar šo 'naudu man vajadzēja izvilkt visu nedēļu. No pirmdienas rīta līdz pat sestdienas vakaram, cik vien atceros, netiku dzirdējis ne pamācoša vārda, ne padoma, ne uzmundrinājuma, ne iepriecinājuma, netiku saņēmis ne mazākās palīdzības, nekāda atbalsta ne no viena — tam varat svēti ticēt.

Es taču biju vēl tikai bērns, pārāk maz dzīvei sagatavots — kā gan tas varēja citādi būt? — lai jau prastu rūpēties par sevi, tāpēc bieži gadījās, ka rītos, iedams uz Mērdstona un Grinbija uzņēmumu, es nespēju noturēties, nenopircis kādu no sacietējušām kūkām, kas bija izliktas pie maiznīcu durvīm pārdošanai par puscenu, uri tā aizgāja nauda, kas bija pataupāma pusdienām. Tādās reizēs vai nu iztiku pavisam neēdis, vai nopirku maizīti vai arī šķēlīti pudiņa. Atceros divus pudiņu veikalus, kuros mēdzu iegriezties atkarībā no savām finansēm. Viens no tiem atradās sētā pie Svētā Mārtiņa baznīcas, tieši baznīcas aizmugurē (tagad tā pilnīgi nojaukta). šajā veikalā gatavoja korinšu pudiņu — tas bija sevišķs pudiņš, dārgs: par diviem pensiem šķēlīte neiznāca lielāka kā gabaliņš vienkārša pudiņa par vienu pensu. Lētākos bija izdevīgi pirkt Strendā — veikals atradās kaut kur ap to vietu, kur tagad paceļas jaunās ēkas. Tur pārdeva treknu, bezkrāsainu pudiņu, smagu, glīzdainu, vietvietām izraibinātu lielām, izžulgušām rozīnēm. Katru dienu taisni manā brīvajā stundā to varēja dabūt gluži karstu, un daudzas dienas tas tad arī bija visa mana pusdienas maltīte. Kad gribēju kārtīgi un labi paēst, nopirku žāvētu desu un par vienu pensu baltmaizīti, dažreiz ēdienu veikalā porciju rostbifa par četriem pensiem vai arī siera maizītes un glāzi alus turpat, iepretī mūsu uzņēmumam vecā, nožēlojamā restorānā, ko sauca par «Lauvu» vai arī «Lauvu» ar vēl kādu piedēkli — tas man aizmirsies. Atceros, kā reiz es gāju, nesdams padusē pats savu maizi (to jau rītā biju paņēmis līdzi no mājām), ietītu papīrā kā grāmatu; kā iegriezos Drūrileinas modernajā restorānā, kas bija izdaudzināts ar saviem garšīgajiem bifštekiem, un pasūtīju sev «pusporciju» šās delikateses, lai apēstu to ar līdzpaņemto maizi. Ko viesmīlis īsti domāja par šādu mazu, dīvainu knauķi, kas viens pats nāk tik iekšā, nezinu, bet vēl tagad redzu, kā viņš noņēmies mani aplūkoja, kamēr es ēdu, un pasauca vēl otru viesmīli, lai arī tas patīksminās. Es pasniedzu vēl viņam puspensu dzeramnaudas.

Man liekas, pusstundu mums deva brīvu tējas laikā. Kad man bija naudas diezgan, es mēdzu izdzert puspinti saldinātas kafijas un apēst vienu sviestmaizi. Kad biju tukšā, pētīju medījumus Flītstrītas veikala skatlogā vai arī aizstaigāju līdz Koventgārdenas tirgum, lai pamielotu acis gar ananasiem. Man ļoti patika klaiņot Adelfi rajonā, kas man šķita tik noslēpumains ar savām tumšajām arkām. Redzu, kā es kādu vakaru iznāku laukā no šīm arkām un dodos uz mazo krodziņu krastmalā, kur nelielā laukumiņa mājas priekšā dejo daži ogļu krāvēji, tīri apsēžos turpat uz soliņa, lai noskatītos viņos. Interesanti, ko gan viņi domāja par mani?

Biju vēl tāds bērns, tik mazs, ka bieži vien svešu krogu bufetēs, kur iegāju izdzert glāzi alus vai portera, lai atspirdzinātos pēc savām pusdienām, man to baidījās dot. Atceros — reiz tveicīgā vakarā iegāju kādas viesnīcas bufetē un uzrunāju viesnīcnieku:

—  Cik maksā glāze jūsu labākā… vislabākā alus? — Oo bija kāds sevišķs gadījums. Neatceros, kāds. Varēja būt mana dzimšanas diena.

—  Glāze Visstiprākā Neviltotā maksā divarpus pensus, — atteica viesnīcnieks.

—  Tad, lūdzu, — es saku, pasniegdams naudu, — iedodiet man glāzi Visstiprākā Neviltotā, bet ar krietnu putu kaudzi!

Viesnīcnieks, savādi smaidīdams, ar skatienu nomēroja mani pāri bufetei no galvas līdz kājām un nesteidzās vis ieliet man alu, bet pavērās aiz priekškara un kaut ko pačukstēja savai sievai. Tā ienāca ar adīkli rokā, un nu abi ar vīru ņēmās mani apbrīnot. Vēl tagad atceros mūs visus trīs: viesnīcnieks, izmeties vestē, atspiedies pret bufetes lodziņu, viņa sieva raugās pāri mazajām pusdurtiņām, un es šajā pusē samulsis raugos viņos abos. Tad viņi apbēra mani jautājumiem: kā mani saucot, cik vecs esot, kur dzīvojot, vai ko strādājot arī un kā es nokļuvis, pie viņiem. Lai nevienu nēsakompromitētu, es laikam atbildēdams sastāstīju viņiem zilus brīnumus. Beidzot viņi man tomēr ielēja alu, lai gan man ir tādas aizdomas, ka tas nemaz nebija Visstiprākais Neviltotais, pēc tam viesnīcniece, pavērusi mazās pusdurtiņas un noliekusies pār mani, atdeva atpakaļ manu naudu un, pa pusei apbrīnodama, pa pusei žēlodama, noskūpstīja mani, un man šķiet — skūpsts nāca no siltas, mīļas sievietes sirds.

Zinu, ka nepārspīlēju — pat neapzināti un netīši ne —, stāstīdams par saviem skarbajiem dzīves apstākļiem un Iļdzekļu trūkumu. Zinu, ka ikkatrs šiliņš, ar ko mani pa reizei aplaimoja misters Kvinjons, tika notērēts par pusdienām vai tēju. Zinu, ka strādāju no rīta līdz vakaram kopā ar vienkāršajiem strādniekiem — es, mazais skrandainītis. Zinu, ka blandījos pa ielām, kārtīgi nepaēdis, izbadējies. Zinu, cik viegli, pamests pilnīgā savvaļā, es varēju kļūt par zaglēnu un blandoņu, bet dievs ir bijis žēlīgs.

Un tomēr arī Mērsdstona un Grinbija uzņēmumā es kaut kā biju iemantojis sev zināmu stāvokli. Pat misters Kvinjons, būdams jau pēc dabas bezrūpīgs, turklāt vēl visā šajā nenormālajā tirdzniecībā ļoti aizņemts, parādīja man vairāk uzmanības nekā pārējiem; es pats nevienam — ne lielajiem, ne zēniem — nekad ne vārda netiku bildis par to, kā biju šeit nokļuvis, ne arī kaut notālēm iicis nojaust, ka esmu par to nobēdājies. To, ka es cietu klusībā un cietu ārkārtīgi, zināju tikai es, nekad neviens cits. Cik smagi es cietu, to, kā jau esmu minējis, nespēju nemaz izteikt. Es glabāju savu noslēpumu un darīju savu darbu. Jauno paša sākuma man bija skaidrs — ja es savu darbu neveikšu tikpat labi kā pārējie, man neizbēgt no izsmiekla un nicinājuma. Drīz vien es kļuvu vismaz tikpat izveicīgs un prasmīgs kā citi zēni. Kaut gan pret tiem izturējos vienkārši un draudzīgi, tomēr mana uzvedība un manieres bija pietiekami atšķirīgas, lai radītu zināmu atstatumu starp mums. Zēni, tāpat ari pieaugušie parasti saukāja mani par «jaunkungu» vai «jauno safolkieti». Kāds vīrs, vārdā Gregors, kas pārzināja preču iesaiņošanu, un vēl otrs, saukts Tips, kurš izvadāja preces un valkāja sarkanu kreklu, mēdza mani dažreiz uzrunāt par Deividu, bet, man liekas, parasti tas notika, citiem nedzirdot, tādās reizēs, kad es strādājot biju papūlējies viņus uzjautrināt ar kādu no saviem vecajiem stāstiem, kuri ar katru dienu vairāk izgaisa man no atmiņas. Kartupeļu Milts gan mēģināja reiz sacelties un protestēt pret šādu manis godināšanu, bet Miks Vokcrs tam uz vietas aizbāza muti.

Nebija nekādu cerību izkļūt no šās nejēdzīgās dzīves, un pēdīgi es jau pārstāju domāt par tādu iespēju. Esmu svēti pārliecināts, ka nebija nevienas tādas stundas, kad es būtū samierinājies ar šo dzīvi vai juties citādi kā vien nožēlojami nelaimīgs, bet es pacietu un pat savai Pegotijai, pa daļai viņu žēlodams, pa daļai kaunēdamies, nekad nevienā vēstulē (mēs sarakstījāmies bieži) neatklāju patiesību.

Mistera Mikobera finansiālās grūtības arī pavairoja manu iekšējo nemieru. Savā pamestībā es biju ļoti pieķēries šai ģimenei, tin, klaiņojot pa ielām, mana galva bija pilna ar misis Mikoberas kalkulācijām un plāniem — ari mani nospieda mistera Mikobera parādu nasta. Sestdienas vakaros, par kuriem priecājos kā par vienīgo atveldzi —pa daļai tāpēc, ka tas bija gan ko vērts — iet mājās ar sešiem vai septiņiem šiliņiem kabatā un, raugoties veikalu logos, iztīksmināties ar domām, ko visu varētu sapirkt par šo naudu, — pa daļai arī tāpēc, ka tad es tiku agrāk mājās, — misis Mikobera mēdza izvaimanāt man savu sasāpējušo sirdi. Tas pats svētdienas rītos, kad, bārdas skujamā trauciņā uzlējis sev iepriekšējā vakarā nopirkto tēju vai kafiju, nesteigdamies ieturēju brokastis. Tas nebija nekas neparasts, ka misters Mikobers šajās sarunu reizēs sākumā raudāja elsodams, bet uz beigām jau dziedāja par Džeku, kas mīlējis savu sirsniņu Nanu. Tiku redzējis, ka viņš, pārnācis mājā uz vakariņām, asarās mirkdams, apgalvoja — nu gan vairs citas izejas neesot kā vienīgi cietums, bet pirms gulētiešanas jau rēķināja, cik varētu izmaksāt arkveida logu ielikšana mājai, «ja gadījumā laime uzsmaidītu» — tas bija viņa iemīļots izteiciens. Un misis Mikobera bija uz mata tāda pati.

Starp mani un šiem cilvēkiem izveidojās kurioza draudzība, dibināta uz vienlīdzības principiem — tas laikam gan bija izskaidrojams ar mūsu vienādajiem apstākļiem—, un tai par šķērsli nebija pat mūsu lielā gadu starpība. Tomēr man ne prātā nenāca gaidīt vai pieņemt uzaicinājumu pamieloties pie viņu galda (zināju, ka ar miesnieku un maiznieku viņiem ne visai labas attiecības un bieži vien pašiem jāiztiek ar mazumiņu), līdz beidzot misis Mikobera pilnīgi atklāja man savu sirdi. Tas notika kādā vakarā.

—  Māster Koperfild, — misis Mikobera iesāka, — es jūs neuzskatu par svešu cilvēku, un tāpēc man nav no jums ko slēpt, ka mistera Mikobera ļaunais stāvoklis tuvojas krīzei.

Man tiešām bija sāpīgi to dzirdēt, un es ar lielu līdzjūtību noraudzījos misis Mikoberas sasarkušajās acīs.

—  Ja neņem vērā gabaliņu Holandes siera, kas nebūt nav piemērota barība manai jaunajai audzei, — misis Mikobera turpināja, — pieliekamajā kambarī nav ne kripatiņas. Vārdus «pieliekamais kambaris» lietoju gluži neapzināti, jo, kad dzīvoju pie papiņa un mammiņas, tas bija parasts jēdziens. Ar to es gribu teikt, ka mājās nav vairs nekā, ko ēst.

—  Vai dieniņ! — es iesaucos gluži izmisis.

Man vēl bija no nedējas algas divi vai trīs šiliņi — no tā es secinu, ka mūsu saruna būs notikusi trešdienas vakarā, — un es bez apdomāšanās no tīras sirds lūdzu misis Mikoberu pieņemt tos no manis kā aizdevumu. Tomēr ši lēdija, noskūpstījusi mani un pavēlējusi bāzt šiliņus atpakaļ kabatā, atteica, ka par to viņa ne dzirdēt negribot.

—   Nē, manu mīļo māster Koperfīld, — viņa sacīja — tādas domas man ne prātānav nākušas! Bet jūs saviem gadiem esat ļoti saprātīgs zēns un, ja vien gribat, varat man izdarīt citāda veida pakalpojumu, un šo pakalpojumu es ar pateicību pieņemšu.

Es lūdzu, lai viņa to nosauc.

—   Esmu jau šķīrusies no vairākām sudrablietām, — misis Mikobera turpināja, — sešas tējkarotes, divas sāls karotītes un cukura knaiblītes es klusītiņām šad tad pati savām rokām esmu aiznesusi un ieķīlājusi. Tomēr dvīnīši man ir liels kavēklis, un bez tam, atceroties dzīvi pie papiņa un mammiņas, man ir neizsakāmi grūti pašai kārtot šos darījumus. Vēl jau atradīsies viens otrs nieciņš, bez kura varētu iztikt. Misters Mikobers ar savu jūtīgo sirdi nekad pats to nespētu izdarīt, bet Kliketai — (tā bija meitene no darbanama) — arī nevar ļaut par daudz dziļi ieskatīties viņas saimnieku dzīvē, cik nu tai tā prātiņa — sāks vēl celt degunu gaisā. Vai es drīkstētu lūgt jūs, māster Koperfīld …

Nu jau es sapratu, kas misis Mikoberai padomā, un lūdzu, lai viņa tikai parīko mani, kad vajadzīgs. Jau to pašu vakaru es devos pirmajā gājienā ar sīkākiem priekšmetiem, un turpmāk šīs ekspedīcijas izvērtās gandrīz vai par manu ikrīta pienākumu, pirms devos uz Mērdstona un Grinbija uzņēmumu.

Uz maza skapīša misteram Mikoberam stāvēja dažas grāmatas, ko viņš sauca par savu bibliotēku, — tās aizgāja pirmās. Citu pēc citas es tās aizstiepu uz kādu grāmatu kiosku Sitiroudā — mūsmāju tuvumā tolaik šajā ielā citu tirgotavu gandrīz neredzēja kā vien grāmatu kioskus un putnu veikaliņus — un pārdevu par tik, cik jau nu man bija ar mieru dot. Sā kioska turētājs, kas dzīvoja mazā mājelē turpat aiz kioska, mēdza ik vakaru piedzer, tieš, par ko ik rītu no sievas saņēma īstu sutu. Dažu labu reizi, kad aizgāju tā paagrāk, viņš sagaidīja mani, vēl vāļādamies savā saliekamajā gultā ar saskrambātu pieri vai zilu aci, kas liecināja par viņa gaitām iepriekšējā vakarā (šķiet, dzērumā viņš bija kašķīgs), tad trīcošām rokām viņš sāka vandīties pa saviem svārkiem un biksēm, kas mētājās uz grīdas, lai pa kabatām sagrabinātu vajadzīgos šiliņus, un tikmēr sieva nošķiebtās tupelēs ar bērnu uz rokas nerimās viņu lamāt. Gadījās, ka viņš visu naudu bija pazaudējis un lūdza mani pienākt citā reizē, toties sievai kaut cik aizvien turējās — droši, ka viņa vīram izvilka naudu no kabatas, kamēr tas gulēja reibulī, — un, pavadīdama mani pa kāpnēm lejā, viņa tad slepus noslēdza darījumu.

Ķīlu ņēmēja veikalā es arī drīz vien kļuvu labi pazīstams. Viens no atbildīgākajiem darbiniekiem, kas rīkojās aiz letes, veltīja man sevišķu uzmanību un, atceros, lika man locīt latīņu lietvārdus un īpašības vārdus, kamēr pats kārtoja manu darījumu.

Pēc katra šāda ceļojuma misis Mikobera sarīkoja mazu svētku mielastu — parasti tās bija vakariņas; šīm ēdienreizēm piemita īpašs jaukums, to vēl labi atceros.

Pēdīgi mistera Mikobera grūtības sasniedza krīzes punktu — kādu rītu viņu arestēja un aizveda uz Karaļa Sola cietumu* Boro priekšpilsētā*. Aiziedams no mājām, viņš sacīja, ka dieva sodība nu esot nākusi pār viņu, un man tiešām likās, ka viņš, tāpat kā es, ir izmisis, bet vēlāk dzirdēju, ka jau to pašu priekšpusdienu viņu redzējuši jautri spēlējām ķegļus.

Tūliņ pirmajā svētdienā pēc aresta man vajadzēja viņu apmeklēt un ieturēt kopīgas pusdienas. Kad apvaicājos, kā nokļūt uz turieni, man pastāstīja, lai es ejot līdz tādai un tādai vieta, aiz tās drīz vien nākšot atkal tāda vieta, aiz tās drīz es ieraudzīšot kādu sētu, šai sētai tieši pāri — gan jau tad es pamanīšot cietumsargu. Visus šos aizrādījumus arī ievēroju, un, kad beidzot cietumsargs jau stāvēja manā priekšā (kāds nbaaga mazs puišelis gan esmu bijis!), man iešāvās prātā, ka toreiz, kad Roderiks Rendorns sēdējis parādnieku cietumā, kāds vīrs tur esot mitis gandrīz kails, tikai paklāja skrandās ietinies, un pēkšņi cietumsarga stāvs man šķita peldam kā miglā, acis aizplīvurojās un sirds sāka dauzīties kā negudra.

Misters Mikobērs sagaidīja mani aiz vārtiem, uzveda savā' istabā (priekšpēdējā stāvā) un sāka gauži raudāt. Viņš mani zvērināja smelties dzīves gudrību no viņa likteņa un ielāgot vienu: ja cilvēks pelna divdesmit mārciņas gadā un izdod deviņpadsmit mārciņas deviņpadsmit šiliņus sešus pensus, viņš būs laimīgs, bet, ja viņš izdod divdesmit mārciņas un vienu šiliņu, — beigts un pagalam.

Pēc tam viņš aizņēmās no manis vienu šiliņu porterim, izdeva par šo summu parādzīmi, kuru misis Mikobera izpirkšot, noglabāja mutautu kabatā un bija atkal jautrs.

Mes kavējāmies pie lēni gailošās kamīna uguns — kamīnam sarūsējušos režģos abās pusēs bija iestiprināts pa ķieģelim, lai mītnieki nodedzinātu mazāk ogļu, — kamēr no ceptuves atnāca otrs parādnieks, mistera Mikobera kameras biedrs, ar jēra stilbu mūsu kopīgam azaidam. Man lika uziet pie kapteiņa Hopkinsa, kas mitinājās stāvu augstāk, nodot sveicienus no mistera Mikobera, pateikt, ka esmu sūtītāja mazais draugs, un palūgt, lai patapina nazi un dakšiņu.

Kapteinis Iiopkinss aizdeva nazi un dakšiņu un lūdza savukārt pasveicināt arī misteru Mikoberu. Viņa mazajā istabiņā bija vēl kāda ļoti netīrīga lēdija un divi pavārguši skuķi ar pinkainām galvām — viņa meitas. Man ienāca prātā, ka drošāk gan ir pie kapteiņa Hopkinsa aizņemties nazi un dakšiņu nekā ķemmi. Pats kapteinis bija galīgi noplīsis, un zem vecā, izdilušā, brūnā mēteļa tam svārku nemaz nebija. Redzēju viņa guļammaisu saritinātu vienā kaktā, redzēju visus, cik nu to bija, viņa šķīvjus, bļodas un podus tiz plaukta, un, kur radusies, kur ne, man prātā iešāvās tāda doma, ka, lai gan tās divas meitenes ar pinkairtajām galvām ir kapteiņa Hopkinsa bērni, netīrīgā lēdija tomēr nav viņa precēta sieva. Kaut gan es apmulsis uzkavējos pie sliekšņa tikai dažus mirkļus, tomēr paspēju to visu novērot un savai nojautai ticēju tikpat droši kā tam, ka turu rokā nazi un dakšiņu.

Sīm pusdienām piemita kaut kas čigānisks, un galu galā tas izvērtās itin omulīgas. Pievakarē es atdevu atpakaļ kapteiņa Hopkinsa nazi un dakšiņu un steidzos mājup iepriecināt misis Mikoberu ar sava apciemojuma vērojumiem. Tikko mani ieraudzījusi, viņa atkal krita ģībonī, bet pēc brītiņa jau gatavoja nelielu krūzi siltalus ar olu, ar ko mums abiem stiprināties, kamēr viss tiks pārrunāts.

Nezinu, kā tas notika, ka arī dzīvokļa iekārtu pārdeva ģimenes uzturēšanai, nezinu pat, kas to iztirgoja — katrā ziņā es tas nebiju. Lai nu kā, pārdota tā bija, un preču rati aizvizināja mūsu mēbeles projām, palika tikai gultas, ,daži krēsli un virtuves galds. Ar šo bagātību tad nu mēs tukšajā Vindzoras Terases mājā ierīkojāmies divās istabās — misis Mikobera, bērni, «sērdiene» un es; tur mēs pavadījām dienas un naktis. Nav vairs prātā, cik ilgi, bet, šķiet, labu laiku gan. Pēdīgi misis Mikobera izlēma pārvākties uz parādu cietumu, kur misters Mikobers tagad bija ieguvis sev atsevišķu istabu. Mājas atslēgu es atdevu saimniekam, kas ar lielu prieku to paņēma. Gultas pārveda uz cietumu, atstājot pagaidām manējo, kuras novietošanai noīrēja mazu istabiņu turpat šās iestādes pievārtē, un es jutos laimīgs, ka nav pavisam jāzaudē Mikoberi, jo kopīgās dzīves likstas bija mūs tā tuvinājušas, ka šķiršanās šķita nepanesama. Tajā pašā apkaimē arī «sērdienei» laimējās atrast lētu apmešanās vietu. Man bija mazītiņa jumtistabiņa ar slīpiem griestiem un patīkamu skatu uz malkas noliktavu, bet, kad es tur sāku dzīvot un iedomājos mistera Mikobera kritisko stāvokli, jutos tur kā paradīzē.

Visu šo laiku es strādāju turpat Mērdstona un Grinbija uzņēmumā — tas pats vienmuļais darbs, tie-paši robustie darbabiedri, tā pati nepelnītā pazemojuma sajūta, kas agrāk. Tomēr es izvairījos — bez šaubām, par svētību sev — sadraudzēties, pat runāt ar kādu no tiem puikām, kurus diendienā redzēju, uz darbu iedams vai mājup nākdams, vai pusdienas laikā apkārt klaiņodams. Es dzīvoju, tāpat sevī noslēdzies, tikpat nelaimīgs, bet joprojām manas bēdas bija tikai manas bēdas, arvien vēl pats tiku ar sevi galā. Vienīgās pārmaiņas, ko apzinos, bija šādas: pirmkārt, mans apģērbs ar katru dienu kļuva nožēlojamāks, otrkārt, man pietrūka mūžīgo bažu par Mikobera ģimeni, jo bija gadījušies nez kādi radi vai draugi, kas sniedza viņiem palīdzīgu roku, un nu cietumā viņi dzīvoja ar tādām ērtībām kā vēl nekad. Tagad es katru rītu ēdu brokastis pie viņiem, protams, pret zināmu atlīdzību, bet neatceros vairs, kāda tieši bija mūsu vienošanās. Esmu arī aizmirsis, cikos no rīta cietuma vārtus slēdza vaļā apmeklētājiem, bet zinu, ka bieži vien biju jau pulksten sešos augšā un paguvu vēl starplaikā aizskriet uz veco Londonas tiltu, savu iemīļoto atpūtas vietu, — man bija paradums sēdēt kādā no akmens nišām un vērot garām plūstošo ļaužu straumi vai arī pār tilta margām raudzīties, kā lecošā saule apmirdz ūdens līmeni un iededz zelta liēsmu Monumenta galotnē. Vienu otru reizi šeit ieradās arī «sērdiene», lai paklausītos manā aizrautīgajā fantažēšanā par Londonas ostām un Taueru*. Ko lai tagad saku par saviem stāstiem? Neko vairāk kā to, ka laikam gan arī pats ticēju tiem. Vakaros mēdzu atgriezties cietumā un tad vai nu pastaigājos ar misteru Mikobc.ru turpat pa cietuma pagalmu, vai arī spēlēju kārtis ar misis Mikoberu un klausījos atmiņās par viņas papiņu un mammiņu. Vai misters Mērdstons zināja, kur mēdzu pavadīt laiku, nevaru pateikt, bet darbā par to nevienam netiku bildis ne vārda.

Lai gan misters Mikobers krīzei bija laimīgi pāri, tomēr pilnīgi brīvi uzelpot viņš vēl nevarēja, un par iemeslu tam bija kāds dokuments, par ko daudzkārt dzirdēju runājam; kā man tagad šķiet, tas bija kāds agrāks nolīgums ar kreditoriem, bet tolaik, cik man prātā, man šķita, ka tas ir viens no pergamentiem, uz kuriem, kā biju dzirdējis, kādreiz Vācijā tikuši slēgti līgumi ar velnu.* Pēdīgi, kā likās, šis dokuments kaut kādā veidā bija dabūts nost no ceļa, vismaz tas nekarājās vairs kā lavīna pār mistera Mikobera galvu, un misis Mikobera man pastāstīja, ka «viņas tuvinieki» devuši vīram padomu mēģināt izkļūt no cietuma, atsaucoties uz likuma pantu par maksātnespēju;* viņa tad nu cerot, ka pēc mēneša pusotra viņš tikšot atkal uz brīvām kājām.

— Un tad, — sacīja misters Mikobers, kurš bija klāt mūsu sarunā, — nav ne mazāko šaubu, ka ar dieva palīgu es izsitīšos atkal uz augšu un uzsākšu pavisam jaunu, skaistu dzīvi, ja vien … vārdu sakot, ja uzsmaidīs laime.

Nāk prātā, ka laikam toreiz, kad misters Mikobers gaidīja izšķiramies savu likteni, viņš sacerēja petīciju apakšnamam ar lūgumu grozīt likumu attiecībā uz cietumsodu par parādiem. Izklāstu šo notikumu šajā vietā, jo tas ir labs piemērs, kā es pats tolaik mēģināju pieskaņot agrāk lasītās grāmatas savām dzīves pārmaiņām un sacerēt pats sev par prieku stāstus, kam sižetu deva iela un tās cilvēki, un kā pamazām veidojās dažas mana rakstura pamatlīnijas, kuras, domājams, gluži neapzināti atklāšu savā dzīvesstāstā.

Cietumā bija klubs, kurā misteram Mikoberam kā dzimušam džentlmenim parādīja izcilu cieņu. Misters Mikobers atklāja arī kluba biedriem savu ideju par petīciju, un tie viņu dedzīgi atbalstīja. Tā pamudināts, misters Mikobers (viņš tiešām bija ļoti labsirdīgs1 cilvēks, ļoti izdarīgs un palīdzīgs citiem, tikai ne pašam sev, un viņam nebija lielākas laimes kā aizrauties darbā, kas pašam, nedeva nekāda labuma) sēdās pie darba — sastādīja petīciju, tad glīti pārrakstīja to uz milzīgas papīra loksnes, "izklāja to uz galda un noteica laiku, kad visi kluba biedri un ari pārējie, kas atradās cietumā, ja vēlējās, varēja nākt un parakstīt to.

Kad dabūju dzirdēt par šo parakstīšanās ceremoniju, mani pārņēma tāda vēlēšanās redzēt, kā viņi cits pakaļ

citam nāks iekšā — kaut arī lielāko daļu no viņiem jau pazinu tāpat kā viņi mani —, ka atprasījos uz vienu stundu no darba un jau laikus ierīkojos vienā istabas kaktiņā. Kluba galvenie locekļi — tik daudz cilvēku, cik jau nu istabā ērti ietilpa, — sastājās ap misteru Mikoberu un galdu, uz kura atradās petīcija, bet mans vecais draugs kapteinis Hopkinss (šim svinīgajam gadījumam par godu viņš bija pat nomazgājies) nostājās vistuvāk galdam, lai nolasītu petīciju visiem tiem, kas tās saturu vēl nezināja. Tad plaši atvērās durvis un visi cietuma iemītnieki sāka plūst iekšā cits aiz cita garā rindā; daudzi palika aiz durvīm, kamēr tie, kas bija parakstījušies, izgāja ārā. Kapteinis Hopkinss katram noprasīja:

—  Esat jau lasījis?

—  Nē.

—  Vai vēlaties dzirdēt?

Unja uzrunātais kaut mazdrusciņ izrādīja interesi, kapteinis Hopkinss skaļi un izteiksmīgi noskandēja vārds vārdā visu petīcijas tekstu. Viņš būtu lasījis to vai divdesmittūkstoš reižu, ja vien radies divdesmittūkstoš klausītāju. Atceros, cik sulīgi vibrēja viņa balss, lasot, piemēram, šādas frāzes: «tautas pārstāvji parlamentā», «tādē| mēs, apakšā parakstījušies, pazemīgi griežamies ar lūgumu pie augstā nama», «viņa visžēlīgās augstības nelaimīgie pavalstnieki», — it kā vārdi būtu kaut kas taustāms viņa mutē, ko patīkami nogaršot; tikmēr misters Mikobers ār manāmu autora lepnumu sekoja savam sacerējumam, kaut gan likās vērojam restu stieņus pretējā sienā.

Pārstaigājot atmiņās savas bērnības takas, es redzu, kā mazs puisēns diendienā mēro ceļu no Sazekas uz Blekfraiersu un atpakaļ, kā pusdienu pārtraukumos viņš klaiņo pa apkārtējām klusajām ieliņām, kuru akmeņi, kas zina, vel tagad glabā viņa mazo pēdu nospiedumus, un pūlos uzminēt, cik daudzu vairs nav no tiem, kas atkal garā rindā slīd man gar acīm, manās ausīs atskanot kapteiņa Iļopkinsa balsij. Tagad, kad domās aizklīstu pie šā manas bērnības kluso ciešanu laikmeta, es brīnos, cik daudz par šiem ļaudīm esmu uzrakstījis stāstu, kuros zem fantāzijas miglas var saskatit patiesus, faktus, kas dzīvi vēl uzglabājušies, atmiņā. Es nebrīnos, ja, pārstaigājot vecās takas, man šķiet, ka'redzu pa priekšu soļojam nevainīgu, romantisku zēnu, kuram savu iedomu pasauli nācies radit no tik dīvainiem piedzīvojumiem un pasaules nekrietnībām.

## XII NODAĻA

Dzive uz savu roku man joprojām nepaiik, un mani nobriest liela apņemšanās.

Noteiktajā laikā mistera Mikobera petīcija tika izskatīta. Prasību atzina par pamatotu, un tiesas lēmums bija — man par lielu prieku — atbrīvot šo džentlmeni. Viņa kreditori arī nebija nepiekāpīgi; kā misis Mikobera mani informēja, tas pats atriebīgais kurpnieks atklātā tiesas sēdē izteicies, ka neturot nekāda naida uz misteru Mikoberu, bet, ja šim nauda pienākoties, šis vēloties to arī saņemt. Tas taču esot cilvēka dabā, viņš vēl piebildis.

Misters Mikobers pēc tiesas sēdes atgriezās Karaļa Sola cietumā, jo bija vēl nokārtojami visādi maksājumi un formalitātes, pirms viņš varēja iziet no turienes kā brīvs pilsonis. Klubs jūsmīgi sagaidīja savu biedru un viņam par godu sarīkoja muzikālu vakaru; mums ar misis Mikoberu biedros bija tikai viņas aizmigušie bērni, toties galdā — jēra cepetis.

—  Sādā tik svarīgā reizē, māster Koperfīld, — misis Mikobera sacīja, — atļausimies vēl pa glāzei siltalus ar degvīnu — (mēs bijām to jau baudījuši) — mana papiņa un mammiņas piemiņai!

—Vai tad viņi jau miruši, kundze? — ievaicājos, kad uzsauktajam tostam biju uzdzēris glāzi siltalus.

—Mana mammlņa šķīrās no šāssaules, kad mistera Mikobera ļaunās dienas vēl nebija iesākušās, vismaz stāvoklis vel nebija tik draudošs, — misis Mikobera stāsstīja. — Papiņš, kamēr vēl dzīvoja, ne vienu reizi vien maksāja drošības naudu par misteru Mikoberu, bet pēdīgi arī viņš aizgāja, daudzu apraudāts,

Misis Mikobera pašūpoja galvu un nobirdināja pāris dievbijīgu asaru pār dvīnīti, kurš tobrīd bija viņai klēpī.

Šķita, ka izdevīgāku mirkli nesagaidīšu, lai dabūtu atbildi uz jautājumu, kas man dega uz mēles, tāpēc es ievaicājos:

—  Vai drīkstu jautāt, kundze, ko jūs un misters Mikobers esot nodomājuši darīt tagad, kad misters Mikobers

, Izkļuvis no grūtībām un ticis atkal brīvībā? Vai ir jau kas padomā?

—  Mani tuvinieki, — sacīja misis Mikobera (šos divus vārdus viņa allaž izrunāja ar sevišķu uzsvaru, bet es nekad netiku gudrs, kas īsti aiz tiem slēpās), — mani tuvinieki ir tajās domās, ka misteram Mikoberam jāatstāj Londona un jāizmēģina savas spējas uz laukiem. Misters Mikobers ir virs ar izcilām spējām, māster Koperfīld.

Atbildēju, ka esmu par to pārliecināts.

—  Ar izcilām spējām! — viņa atkārtoja. — Mani tuvinieki domā, ka, aizliekot kādu vārdu, būtu iespējams tādu spējīgu cilvēku ierīkot muitas iestādē. Tā kā manu tuvinieku vārdam ir svars tikai mūsu pusē, tad viņi vēlas, lai misters Mikobers brauktu uz Plimutu. Un mani tuvinieki domā, ka viņš nedrīkst kavēties.

—  Lai viņš būtu jau gatavībā, — es piebildu.

— Taisni tā, — misis Mikobcra apstiprināja, — lai viņš būtu jau gatavībā, ja gadījumā uzsmaida laime.

—  Un jūs arī braucat, kundze?

Sās dienas notikumi, turklāt vēl dvīņi, varbūt savu tiesu arī siltalus bija vainojami, ka misis Mikobcra kļuva histēriska un izplūda asarās.

—   Nekad es neatstāšu misteru Mikoberu! — viņa iesaucās. — Tiesa, misters Mikobers varbūt sākumā no manis ir slēpis savas grūtības, bet viņa optimistiskā daba varbūt bija likusi viņam cerēt, ka viņš šīm grūtībām tiks pāri. Tiesa, mana pērļu kaklarota un rokassprādzes, ko saņēmu mantojumā no mammiņas, ir atdotas par pusvelti, par tīro nieku aizgāja arī koraļļu virkne — papiņa kāzu dāvana … Bet es nekad nepametīšu misteru Mikoberu! Nē! — sauca misis Mikobera, arvien vairāk uzbudinādamās. — Nekad es to nedarīšu! Gluži veltīgi to prasīt no manis!

Sajutos pavisam nelāgi — it kā es būtu prasījis kaut ko tamlīdzīgu! — un sēdēju galīgi satraukts, noraudzīdamies viņā.

—  Misteram Mikoberam ir savi trūkumi. Es nenoliedzu, ka viņš ir neapdomīgs. Nenoliedzu, ka viņš turēja mani neziņā kā par saviem ienākumu avotiem, tā arī par parādiem, — viņa turpināja, urbdamās acīm sienā, — bet nekad, nekad es nepametīšu misteru Mikoberu!

Pēc tam misis Mikobcra vairs nerunāja, tikai brēca pilnā kaklā, un es tā pārbijos, ka tūdaļ skrēju uz kluba telpām un iztraucēju misteru Mikoberu — viņš pašlaik prezidēja gara galda galā un diriģēja kori:

— Loc, lcc, zirdziņ,

Lec, Ice, zirdziņ,

Lec, lec, zirdziņ, ho-oop!

Pateicu viņam, ka misis Mikoberai uznākusi lēkme, un viņš tūdaļ, asaras šķiezdamš, steidzīgi devās man līdzi. Visa vestes priekša viņam bija aplipuši ar galviņām un astītēm — viņš bija mielojies ar garnelēm.

—  Emma, mans eņģeli! — misters Mikobers sauca, Ieskriedams istabā. — Kas noticis?

—  Nekad es tevi neatstāšu, Mikober! — viņa izmisīgi kliedza.

—  Dārgā, — misters Mikobers sacīja, viņu apkampdams, — es par to esmu svēti pārliecināts.

—   Viņš man devis šos bērnus! Viņš ir šo dvīnīšu tēvs! Viņš — marts karsti mīļotais vīrsl — misis Mikobera kliedza, raudamās ārā no mistera Mikobera apkampieniem. — Un es ne-kad… es ne-pa-me-tī-šu misteru Mtkoberu!

Sievas Uzticības apliecinājumi tā aizgrāba misteru Mikoberu (es arī mirku asarās), ka viņš dziļā aizkustinājumā noliecās pār to un lūdzās, lai taču tā paceļ acis uz augšu un nomierinās. Jo dedzīgāk misters Mikobers lūdzās, lai viņa paceļ acis, jo stiklaināks kļuva viņas skatiens; jo sirsnīgāk tas viņu mierināja, jo leticpīgāk viņa pretojās. Pēdīgi arī misters Mikobers vairs nespēja savaldīties, tin nu mums asaras lija visiem trim, līdz beidzot viņš palūdza mani paņemt krēslu un pasēdēt gaitenī, kamēr viņš nolikšot sievu gulēt. Es biju ar mieru atvadīties un iet projām, bet misters Mikobers par to ne dzirdēt negribēja —» man esot jāpaliek, kamēr zvans vēstīs promiešanas stundu. Tā nu es sēdēju gaiteni pie loga, līdz misters Mikobers iznāca ar otru krēslu un piebiedrojās man.

Kā pašlaik jūtas misis Mikobera, ser? — es apvaicājos.

—   Ļot! gurda, — misters Mikobers atteica, kratīdams galvu. — Reakcija! Ak, ši bija briesmīga diena! Mēs; nu paliekam vientuļi — viss mums ir zudis.

Misters Mikobers paspieda man roku, smagi nopūtās un atkal apraudājās. Es jutos dziļi aizkustināts un reizē uti vīlies: pēc tik ilgi gaidītā u'n reiz sagaidītā laimīgā notikuma biju cerējis pavadīt vakaru īsti jaukā saskaņā. Taču misters un misis Mikoberi, šķiet, bija tā apradušP ar 'savu grūto stāvokli, ka tagad, izkļuvuši no tā, jutās kā uz Sēkļa izmesti. Viss viņu elastīgums pēkšņi bija zudis, un nekad netiku redzējis viņus tik salauztus kā tajā vakarā; vēlāk, kad, fcvanam atskanot, misters Mikobers, pavadījis

mani līdz vārtsarga mājiņai, šķīrās, mani svētīdams, es pat baidījos, vai drīkstu viņu atstāt vienu — tik bezgala nelaimīgs viņš izskatījās.

Visā šajā apjukumā un drūmo noskaņu virpulī, kurā pēkšņi bijām ierauti un kurš mani pārsteidza tik negaidīti, es tomēr skaidri apzinājos vienu — misters un misis Mikobcri ar visu savu ģimeni atstās Londonu un šķiršanās jau ir pie durvīm. Tā jau to pašu vakaru pa ceļam uz māju un bezmiega stundās, kas sekoja vēlāk gultā, manī dzima ši doma — kas zina, kā un no kurienes, — kura galu galā nobrieda par noteiktu lēmumu.

Biju tā saradis ar Mikoberiem, dzīvodams līdzi visām viņu nelaimēm, un jutos tik bezgala vientuļš bez viņiem, ka nākotnes izredzes mani taisni šausmināja. Atkal meklēt jaunu apmešanās vietu, atkal nokļūt nepazīstamos ļaudis — tas pašreizējā brīdī nozīmēja irties bez stūres šajā dzīves mutulī, un piedzīvojumu man jau bija gana, lai apzinātos, kas mani sagaida. Kad atkal par visu to sāku domāt, mans aizvainotais lepnums, kauns un sāpes, ko dzīve man bija nodarījusi, iesūrstējās vēl skaudrāk, un pēkšņi es skaidri apzinājos: tāda dzīve nav panesama.

Ka marii no šās dzīves neizraus neviens cits, ja es pats to nedarīšu, to sapratu ļoti labi. Retumis man atrakstīja mis Mērdstona, bet misters Mērdstons nekad, tikai pāris reižu saņēmu misteram Kvinjonam adresētas paciņas ar jauniem vai salāpītiem apģērba gabaliem, un katrā paciņā atrādās :arī papīra strēmelīte, kurā Dž. M. izteica'cerību, ka D. K. strādā savu darbu un apzinīgi pilda savus pienākumus, — ne mazākā mājiena, ka man varētu pavērties arī citi dzīves apvāršņi, ne tikai šis melnais darbs, kurā tagad biju iejūgts.

Jau nākamā diena, kad mana galva vēl dega pēkšņā lēmuma drudzī, man rādīja, ka misis Mikobera nebija bez pamata runājusi par drīzu aizbraukšanu. Mikoberi noīrēja istabiņu tajā pašā mājā, kurā dzīvoju es, bet tikai uz vienu nedēļu, lai pēc tam brauktu uz Plimutu, Pēcpusdienā misters Mikobers pats personiski ieradās firmas kantorī, lai paziņotu misteram Kvinjonam, ka savā aizbraukšanas dienā viņš spiests mani atstāt, un nodeva par mani ļoti labu atsauksmi, ko, man šķiet, biju arī pelnījis. Misters Kvinjons tūdaļ iesauca kantorī preču izvadātāju Tipu, kas bija ģimenes cilvēks, un jau laikus aizrunāja man istabiņu, kura tam bija izdodama, protams, ar pilnām tiesībām domādams, ka mums ne vienam, ne otram nevar

būt nekādu iebildumu, jo es klusēju, kaut zināju, ka savu lēmumu vairs negrozīšu.

To īso laiciņu, kamēr vēl dzīvojām zem viena jumta, es katru vakaru pavadīju kopā ar misteru un misis Mikoberiem, un, man liekas, šajās nedaudzajās dienās bijām kļuvuši vēl tuvāki.

Pēdējā svētdienā viņi ielūdza mani uz pusdienām. Edām sivēna karbonādi ar ābolu mērci un otrajā ēdienā pudiņu. Iepriekšējā dienā jau biju apgādājies ar dāvanām, ko uz šķiršanos pasniegt bērniem: raibu koka zirdziņu mazajam Vilkinsam Mikoberam — tā sauca puiku — un lelli mazajai Emmai. Arī «sērdienei», kurai vieta jau bija uzteikta, iedevu vienu šiliņu.

Mēs pavadījām ļoti jauku dienu, kaut gan tuvā šķiršanās lika mums izjust sāpīgu satraukumu.

—   Nekad, māster Koperfild, es nevarēšu domās atgriezties pie tā dzīves posma, kad misteram Mikoberam klājās ļauni, Jai nedomātu arī par jums, -— sacīja misis Mikobera. — Jūs vienmēr bijāt tik smalkjūtīgs, tik izpalīdzīgs. Nekad jūs neesat bijis īrnieks. Jūs esat bijis draugs.

—   Mana mīļā, — misters Mikobers turpināja, — Koperfīldam — (pēdējā laikā viņš mēdza mani tā saukt) — ir sirds, kas spej just līdzi saviem draugiem, kad pār tiem savilkušies mākoņi, un galva, kas spēj domāt, un rokas … vārdu sakot — vispār viņam ir spējas likvidēt lietas, kas nav pārāk nepieciešamas.

Es pateicos par šādu cildinājumu un apliecināju, ka man ļoti žēl šķirties no viņiem.

—   Mans dārgais jaunais draugs, — atbildēja misters Mikobers, — es esmu vecāks par jums, vīrs, kam jau ir dzīves pieredze… pieredze… vārdu sakot, es esmu redzējis arī dzīves ēnas pusi, kā mēdz sacīt. Patlaban, pagaidām, kamēr laime vēl nav uzsmaidījusi (bet ik brīdi, ik stundu es gaidu, ka tas noliks), man šķiroties nav nekā cita, ko jums atstāt, kā vienīgi padoms. Tomēr šim padomam derētu paklausīt jau tāpēc vien … vārdu sakot, tāpēc, ka pats to nekad neesmu licis vērā, un, lūk, — te misters Mikobers, kas līdz šim brīdim bija smaidījis pār visu seju, pēkšņi aprāvās un sarauca pieri grumbās, — jūsu priekšā stāv nožēlojams cilvēka grausts.

' — Manu mīļo Mikober! — misis Mikobera līdzjūtīgi iesaucās.

—  Es teicu, — atsāka misters Mikobers, jau aizmirsis savas bēdas un atkal smaidīdams, — jūsu priekšā stāv nožēlojams grausts. Mans padoms — neatliec nekali uz rītu, ko vari padarīt šodien! Tūļāšanās ir laika zagle. Ķeriet to!

—  Mana nabaga papiņa princips, — misis Mikobera piebilda.

—  Mana dārgā, tavs papiņš bija savā ziņā jauks cilvēks — lai dievs man piedod, ja es par viņu ko ļaunu sacītu … Visā visumā par viņu jāteic, ka otru tādu mēs nesastapsim… vārdu sakot, tādu, kuram viņa vecumā būtu tik slaidas kājas, kā radītas stulmaiņiem, un kurš lasītu vissmalkāko druku bez brillēm! Bet šo pašu principu viņš neaizmirsa arī mūsu kāzu gadījumā, dārgā; tās iznāca pārāk sasteigtas, un tā es vēl līdz šim neesmu atžirdzis no izdevumiem. — Aistcrs Mikobers pašķielēja uz sievu un piemetināja: — Negribu sacīt, ka es to nožēlotu. Pilnīgi pretēji, mana mīļā.

To pateicis, viņš uz brīdi sadrūma.

—  Mans otrs padoms jums jau zināms, Koperfīld, — misters Mikobers turpināja. — Gada ienākumi divdesmit mārciņas, gada izdevumi deviņpadsmit mārciņas deviņpadsmit šiliņi seši pensi — un jūs esat laimīgs. Gada ienākumi divdesmit mārciņas, izdevumi divdesmit mārciņas seši pensi — un jūs esat nabags. Ziedi novīst, lapas nokalst, debesu spīdeklim paveras bēdīga ainava — un … vārdu sakot, jūs esat pagalam uz visiem laikiem. Tāpat kā esi

Lai viņa piemērs jo dziļāk iespiestos atmiņā, misters Mikobers, ļoti ielīksmots un apmierināts, izdzēra glāzi punša un uzsvilpoja kādu matrožu dejas meldiņu.

Es, protams, apgalvoju, ka viņa pamācības arvien paturēšu prātā, lai gan patiesībā tas nemaz nebija jādara — jau tā bija skaidrs, ka tās mani dziļi ietekmējušas.

Otrā rītā es vēlreiz satikos ar Mikoberīem diližansu kantorī un ar smagu sirdi nolūkojos, kā viņi ieņem pakaļējās vietas karietes augšā.

—   Lai dievs jūs svētī, māster Koperfīld! — misis Mikobera sacīja. — Nekad es nespēšu visu to aizmirst — jūs saprotat, ko es domāju, — ja arī gribētu, nevarētu.

—   Koperfild, — misters Mikobers uzsauca, — palieciet sveiks! Daudz laimes un panākumus! Ja es pēc gadiem dzirdēšu, ka mans nožēlojamais liktenis noderējis jums par biedinājumu, tad zināšu, ka neesmu velti dzīvojis pasaulē! Ja nu gadījumā kas pagriežas uz labo pusi (par to esmu gandrīz pārliecināts), tad es, cik vien būs manos spēkos, palīdzēšu arī jums izsisties uz augšu.

Man liekas, tajā brīdī, kad misis Mikobera jau sēdēja ar saviem bērniem diližansā citiem aizmugurē un es stāvēju uz ceļa, nopietni viņos neraudzīdamies, viņai it kā zvīņas nokrita no acīm — viņa ieraudzīja, kāds nieka vīrelis vien vēl patiesībā esmu. Es tā domāju tāpēc, ka viņa pamāja, lai es uzkāpju augšā, un uzlūkoja mani pavisam citādām acīm nekā līdz šim — siltām, maigām mātes acīm —, aplika man roku ap kaklu un noskūpstīja mani, it kā es bijis viens no viņas pašas puikām. Tikko paspēju nolēkt zemē, kad diližanss jau sāka ripot. Aiz nēzdodziņiem, ko aizbraucēji vicināja, grūti bija saskatīt viņus pašus. Vēl brītiņš — un neredzēju vairs neko. Abi ar «sērdieni» stāvējām ceļa vidū un izklaidīgi uzlūkojām viens otru, tad sadevāmies rokās un atsveicinājāmies: viņa, domājams, gāja atpakaļ uz Svētā Lūkasa darba namu — tāpat kā es uz Mērdstona un Grinbija uzņēmumu, lai uzsāktu savu grūto darbadienu. Bet daudz lādu dienu vairs nebūs. Nē! Biju nolēmis bēgt no turienes. Vai nu šādā ceļā, vai tādā, bet man bija jātiek uz laukiem un jāsameklē mana vienīgā radiniece, kas man vēl pasaulē palikusi, — jāizstāsta viss mans bēdu stāsts Betsijas tantei;

Jau pirmāk pieminēju, ka pats nezinu, kā šī pārgalvīgā doma bija radusies manās smadzenēs. Tomēr, reiz radusies, tā arī palika tur un nobrieda par stingru, negrozāmu lēmumu, par kuru stingrāku vairs savā mūžā neesmu pieņēmis. Negribu apgalvot, ka būtu lolojis nez kādas lielas cerības uz izdošanos, bet biju stingri apņēmies, ka nodoms jāizved galā,

Atkai un atkal, simtiem reižu kopš tā vakara, kad pirmoreiz šī doma uzausa un laupīja man miegu, es pārcilāju atmiņā vecveco stāstu par manu pasaulē nākšanu, ko mana nabaga māmiņa tajos neaizmirstamajos laikos man neskaitāmas reizes tika stāstījusi, jo klausīties tajā es varēju neapnicis un zināju to jau no galvas. Mana vectante šajā stāstā parādījās un atkal pazuda kā briesmīga, draudīga būtne, taču viņas uzvedībā bija kāds sīkums, pie kura man domās patika pakavēties un kurš mani arī cik necik sadūšināja. Nevarēju aizmirst, ka manai māmiņai licies, it kā tante būtu noglaudījusi viņas krāšņos matus un ne jau ar skarbu roku, un, kaut arī māmiņai tas būtu tikai licies un viņas iedpma bijusi bez pamata, es iztēlojos, ka bargā tante tomēr atmaigusi pret viņas

meitenīgo daiļumu, ko es tik labi atcerējos un tik ļoti mīlēju, un, lūk, šīs sīkums it kā mīkstināja visu stāstu. Ļoti iespējams, ka šis sīkums jau ilgi bija glabājies manā apziņā un pamazām nobriedinājis manu lēmumu.

Tā kā es pat nezināju, kur mis Betsija dzīvo, aizrakstīju Pegotijai garu vēstuli un it kā starp citu ieminējos, vai viņa gadījumā neatceras mis Betsijas adresi, izlikdamies dzirdējis, ka zināma lēdija dzīvojot tur un tur : (vietu nosaucu, kāda iešāvās prātā), un ka man nu būtu interesanti dzirdēt, vai tik tā nav tā pati. Ieminējos arī, ka man radusies nopietna vajadzība pēc naudas un, ja viņa aizdotu man pusgineju līdz tam laikam, kad varēšu atdot, es būtu viņai ļoti, ļoti pateicīgs, un solījos arī vēlāk pastāstīt, kādam nolūkam šī nauda izlietota.

Drīz vien pienāca atbilde no Pegotijas. Viņa, kā parasti, apbēra mani mīļiem vārdiem un uzticības apliecinājumiem. Vēstulē bija ielikta arī pusgineja (droši vien viņai krietni bija nācies pacīnīties, kamēr bija dabūjusi to ārā no Bārkisa lādītes). Pegotija pastāstīja, ka mis Betsija dzīvojot kaut kur Duvras apkaimē, bet, vai tieši pašā Duvrā vai Haitā, vai Sandgetā, vai varbūt Folkstonā, — to viņa nevarot skaidri pateikt. Kāds no mūsu strādniekiem, kad apvaicājos par šim vietām, paskaidroja, ka tās rieesot necik tālu cita no citas. Pagaidām šo ziņu manam nolūkam arī pietika, un nedēļas beigās nolēmu doties ceļā.

Būdams ļoti godīgs puišelis un negribēdams aptumšot atmiņas par sevi Mērdstona un Grinbija uzņēmumā, uzskatīju par pienākumu palikt vēl līdz sestdienas vakaram, bet uz algas saņemšanu parastajā laikā neierasties, jo, stājoties darbā, nedēļas alga man bija izmaksāta uz priekšu. Sis tad arī bija tas svarīgais iemesls, kāpēc aizņēmos pusgineju, jo ceļā taču varēja ievajadzēties naudas.

Sestdienas vakarā mēs, kā parasti, gaidījām algas izmaksu, un, kad preču izvadātājs Tips, kuram vienmēr bija priekšroka saņemt naudu pirmajam, iegāja kantorī, es pavilku aiz rokas Miku Vokeru un palūdzu, lai viņš, kad pienāks viņa kārta iet pēc naudas, pasaka misteram Kvinjonam, ka esmu aizgājis pārnest savas mantas pie mistera Tipa, un tad, pēdējo reizi novēlējis labvakaru Kartupeļu Miltam, metos projām.

193

Mana mantu lādīte vēl bija vecajā pārupes dzīvoklī, un es jau biju sagatavojis vienu no mūsu firmas adrešu kartēm, kuras mēs parasti pienaglojām promsūtāmajām

7—865

vīna mucām; šās kartes mugurpusē uzrakstīju, kurp nosūtāma mana kaste: «Māsteram Deividam uz pieprasījumu. diližansu kantoris, Duvra.» Karte jau glabājās man kabatā, lai būtu pie rokas, tiklīdz ar savu mantību būšu ticis ārā no dzīvokļa. Pa ceļam es raudzījos pēc kāda, kas palīdzētu man to nogādāt uz pasta kantori.

Netālu no Obeliska* uz Blekfraiersas ceļa stāvēja kāds garš, izstīdzējis puisis ar ēzeli un maziem rateļiem. Kad es gāju garām, viņš uztvēra manu skatienu un uzbļāva: — Ko boli acis, utubunga! Cilvēka neredzējis? — laikam tāpēc, ka ziņkāri viņu aplūkoju. Es apstājos, lai paskaidrotu, ka neesmu to darījis, gribēdams viņu apvainot, bet tikai prātodams, vai viņš neuzņemtos mazu pakalpojumu.

—   Un tas būtu? — apvaicājās garkājainais puisis.

—  Aizvest vienu lādīti, — es atteicu.

—   Kas par lādi?

Es pateicu viņam, ka lādīte ir mana, ka tā no mana dzīvokļa tepat ielas galā jānogādā Duvras diližansu kantorī, un solīju par to sešus pensus.

—   Lai tad ar iet tev par seši pensi! — garkājainais puisis bija ar mieru un tūlīt ielēca savos ratejos, kas nebija nekas vairāk kā tāda preču kaste uz riteņiem, un dzina ēzeli uz priekšu tādā ātrumā, ka es pieliku visus spēkus, lai turētos tam līdzi.

Garkāja izaicinošā izturēšanās, sevišķi tas, kā viņš košļāja salmu, ar mani runādams, man ļoti nepatika, bet, tā kā salīgts bija, es vedu vien viņu augšā uz savu istabiņu. Nonesām kasti lejā un ielikām rateļos. Seit pie pašām mājām man negribējās adresi līmēt, jo baidījos, ka saimnieka ģimene varētu atklāt manu nodomu un aizturēt mani, tāpēc lūdzu, lai vedējs uz brītiņu pietur pie Karaļa Sola cietuma mūriem. Nebiju vēl par lāgu to pateicis, kad pajūgs jau aizdrāzās, ka norībēja vien, it kā pats braucējs, mana kaste, rateļi un ēzelis — visi būtu pēkšņi traki kļuvuši, un es, skriedams un saukdams viņiem nopakaļ, biju gluži bez elpas, kad panācu tos norunātajā vietā.

Steigā un uztraukumā līdz ar adreses karti izrāvu no kabatas arī savu pusgineju. Drošs paliek drošs, es (o iebāzu mutē un, lai gan pirksti man drebēja, biju jau , gandrīz laimīgi piestiprinājis karti, kad pēkšņi sajutu spēcīgu belzienu pa zodu — un pusgineja no manas mutes ielidoja vedēja rokā.

—  Oho! — viņš iesaucās, briesmīgi ņirgdams un sagrābdams mani aiz svārku apkakles. — Te, brālīt, ož pēc

policijas! Tu taisiet mukt, ko? Uz policiju, zaglēn! Uz policiju!

—  Atdodiet, lūdzu, manu naudu, un lieciet mani mierā! — es sacīju izbijies.

—  Uz pēdām man līdzi! — garkājis sauca. — Iecirknī varēsi pierādīt, vai tā ir tava.

—  Atdodiet, lūdzams, manu naudu un manu lādi! — es izsaucos, vairs nevarēdams asaras valdīt.

Garkājis, joprojām saukdams: — Uz policiju! — raušus rāva mani tuvāk ēzelim, it kā šim lopiņam būtu kāds sakars ar policijas priekšnieku, tad pēkšņi pārdomāja, ielēca ratcļos, uzsēdās uz manas kastes un, saukdams, ka viņš taisnā ceļā dodoties uz iecirkni, aizdrāzās, ka nodārdēja vien, vēl ātrāk nekā iepriekš.

Skrēju viņam pakaļ, ko kājas nesa, bet aiz elpas trūkuma pakliegt nevarēju — un nebūtu jau arī drīkstējis, ja arī varējis. Pusjūdzi garā ceļa gabalā es droši savas divdesmit reizes tikko nepakļuvu zem pajūgu riteņiem. Te viņš man pazuda, te ieraudzīju viņu, te viņš atkal pazuda, te mani ķēra pātaga, te uzbļāva kāds, te iezvēlos dubļos, te atkal uztrausos, te ieskrēju kādam krūtīs, te ar sparu uzdrāzos stabam. Pēdīgi, galīgi apmāts aiz bailēm, nosvīdis, bažīdamies, vai tikai šobrīd jau puse Londonas nav sacelta kājās, lai mani notvertu, es atlaidos un ļāvu, lai garais puisis skrien kurp gribēdams ar visu manu kasti un naudu. Elsodams un raudādams, bet ne uz mirkli neapstādamies, es devos Griničas virzienā, jo, cik man bija zināms, tur sākās ceļš uz Duvru. Dodoties meklēt patvērumu pie tantes Betsijas, nepaņēmu neko daudz vairāk līdzi kā to, kas man bija tajā naktī, kad mana ierašanās tā aizvainoja šo lēdiju.

## XIII NODAĻA

Mana lēmuma sekas.

Iegriezies Griničas ceļā, kad vairs necerēju rateļnieku notvert, laikam biju ieņēmis galvā domu — aizskriet vienā ievilcienā līdz pašai Duvrai. Ja tik neprātīga iedoma man arī būtu bijusi, tad drīz vien būšu atskārtis tās aplamību, jo tomēr apstājos Kentroudā pie kādas terases, kuras priekšā atradās neliels ūdensbaseins ar lielu, nejēdzīgu statuju vidū, kas pūta sausā gliemežvākā. Te es nokritu uz kāda durvju sliekšņa pilnīgi bez spēka no neprātīgā skrējiena un satraukuma, tik tikko spēdams vēl paraudāt par savu kasti un pusgineju.

Ap šo laiku jau bija satumsis. Kamēr sēdēju un atpūtos, dzirdēju, ka pulkstenis nosit desmit. Par laimi, bija jauks, silts vasaras vakars. Kad biju atvilcis elpu un asaras vairs mani nesmacēja, devos tālāk. Kaut arī biju gluži izmisis, tomēr atpakaļ griezties nedomāju, šaubos, vai būtu to darījis pat tad, ja Kentroudu segtu Šveices sniegkupenas.

Lai gan soļoju tik uz priekšu, sirdi tomēr kremta, ka viss mans kapitāls nu ir tikai trīs puspensu gabali (tiešām jābrīnās, kā tie vēl bija patvērušies kabatā līdz sestdienas vakaram). Sāku jau iztēloties, kā pēc pāris dienām laikrakstos parādīsies ziņa, ka mani atraduši beigtu kādā sētmalē, šādu drūmu domu mākts, tik tikko vilkos uz priekšu, kaut steidzināju soļus cik varēdams, līdz ceļmalā uzdūros bodelei ar izkārtni, ka tur uzpērk vīriešu un sieviešu apģērbus un maksā augstāko cenu par lupatām, kauliem un nolietotiem virtuves piederumiem. Pats bodnieks, izmeties vestē, sēdēja pie durvīm un smēķēja. Pie zemajiem griestiem karājās daudz svārku un bikšu, bet, tā kā veikaliņā dega tikai divas blāvas sveces un īsti nevarēja saredzēt, kas tur atrodas, man izskatījās, it kā pie durvīm sēdošais vīrs atriebdamies būtu pakāris visus savus ienaidniekus un nu klusībā priecātos par to.

Nesenie pieredzējumi Mikoberu dzīvē uzvedināja mani uz domām, ka šeit nu man būtu izdevība aizdzīt badu kaut uz neilgu laiku. Es iegriezos šķērsieliņā, novilku vesti, glīti salocīju un, pasitis padusē, atgriezos pie bodnieka.

—  Lūdzu, ser, — uzrunāju viņu, — es vēlētos, lūk, šo te pārdot par pieņemamu cenu.

Misters Dolobijs — vismaz šāds uzvārds bija rakstīts virs veikaliņa durvīm — paņēma vesti, atslēja pīpi pret durvju stenderi un kopā ar mani iegāja bodītē, ar pirkstiem noknieba abām svecēm nodegušos daktsgalus, izklāja vesti uz letes un apskatīja, tad aplūkoja to, pacēlis pret gaismu, un pēdīgi sacīja:

—  Cik tad jūs gribat dabūt par šo mazo vesteli?

—_ O, jūs, ser, gan cenu labāk nosacīsiet, — es atteicu 'kautrīgi.

—   Nevaru būt reizē pircējs un arī pārdevējs, — atbildēja misters Dolobijs. — Notaksējiet pats savu nieka vesteli I

—  Ja varētu astoņpadsmit pensu.,, — es nedroši ieminējos.

Misters Dolobijs satina vesti un, pasniegdams man atpakaļ, sacīja:

—   Es aplaupītu savu ģimeni pat tad, ja maksātu par to deviņus pensus.

Sādā ceļā noslēgt mūsu darījumu bija gaužām nepatīkami, jo iznāca, ka man, gluži svešam cilvēkam, piekr&a šis nepatīkamais uzdevums lūgt misteru Dolobiju, lai viņš manis dēļ aplaupa savu ģimeni. Pašreizējos apstākļos citas izejas tomēr neredzēju, tāpēc teicu, ka esmu ar mieru atdot vesti arī par deviņiem pensiem. Misters Dolobijs, vēl drusku parūcis, noskaitīja deviņus pensus. Novēlēju viņam labu nakti un izgāju no veikala: nauda nu bija, bet vestes nebija. Taču, kad aizpogāju svārkus, zaudējums nebija pārāk sajūtams.

Taisnību sakot, es jau skaidri paredzēju, ka nākamie aizies svārki un ka lielāko tiesu ceļa līdz Duvrai man varbūt nāksies nostaigāt vienā kreklā un bikšeles un varēšu justies laimīgs, ja vēl tādā tērpā tur nokļūšu. Tomēr par visu to es tik daudz galvu nelauzīju, kā varētu domāt. Protams, es visumā apjēdzu, ka man tāls ceļš priekšā un ka garkājis rateļnieks man nodarījis lielu pārestību, bet par citām iespējamām grūtībām gan laikam neprātoju, kad ar deviņiem pensiem kabatā atkal sāku locīt kājas.

Man ienāca prātā laba ideja, kā pavadīt nakti, un pie tās arī nolēmu palikt. Biju nolēmis iekārtoties uz guļu aiz savas vecās skolas, kur pie mūra sētas sienmalē parasti stāvēja salmu kaudze. Mani priecināja doma, ka nejutīšos tik viens un atstāts, juzdams sev tuvumā zēnus un guļamtelpu, kur mēdzu stāstīt savus stāstus, kaut arī zēni nezinās, ka atrodos šeit, un guļamtclpa vairs nedos man savu patvērumu.

Biju pārlaidis smagu nakti un, kad beidzot uzrāpos Blekhītā, tikko vairs spēju kājas vilkt. Tumsā diezgan grūti bija atrast ari Salemas skolu, tomēr atradu to, atradu arī salmu kaudzi un apgūlos pie tās; iepriekš gan apgāju sētai visapkārt, paraudzījos augšup logos un pārliecinājos, ka iekšā viss tumšs un kluss. Nekad neaizmirsīšu, kāda vientulība mani pārņēma, pirmoreiz apgulstoties zem klajas debess.

Es tonakt aizmigu tāpat kā daudzi citi izstumtie, kuriem namu durvis bija slēgtas un kurus rēja sētu suņi, un sapņoju, ka guļu savā vecajā skolas gultā un sarunājos guļarntelpā ar zēniem. Ar Stīrforta vārdu uz lūpām pamozdamies, es biju pietrūcies sēdus un neizpratnē raudzījos, kā pār mani mirguļo un laistās zvaigznes. Kad attapos, kur atrodos šajā neparastajā stundā, baigs nemiers trauca mani piecelties, un, baidīdamies, pats nezinādams, no kā, es pastaigāju šurpu turpu. Tomēr dziestošā zvaigžņu mirga un blāvais gaišums debess pamalē, kur ausa jau diena, mani nomierināja; tā kā acu plaksti vēl bija smagi, es atkal apgūlos un gulēju — pa miegam gan drebinādamies aiz aukstuma —, līdz siltie saulstari un Salemas rīta zvans mani uzmodināja. Ja būtu varējis cerēt, ka Stīrforts vēl še, es būtu slapstījies, kamēr izdotos sastapt viņu vienu, bet es zināju, ka viņam jau sen vajag būt projām. Tredlss varbūt vēl bija šeit, bet arī tas maz ticams; turklāt, lai gan pilnīgi paļāvos uz viņa labo sirdi, nevarēju paļauties uz viņa šaudīgo mēli un labo veiksmi un uzticēt viņam savus nodomus. Tāpēc es ap to laiku, kad mistera Krīkla zēni sāka celties augšā, klusu manījos no sētmales projām un izgāju uz lielā, putekļainā ceļa. Ka tas ved uz Duvru, pirmoreiz biju dzirdējis, kad vēl uzturējos šo zēnu vidū, bet vai gan tolaik man prātā varēja nākt, ka pienāks diena, kad mani redzēs klīstam pa to bēguļa gaitās?

Kāda starpība starp šo svētdienas rītu un kādu citu sen atpakaļ Jārmutā! Lēni vilkdamies uz priekšu, arī tagad parastajā stundā dzirdēju baznīcu zvanus un sastapu ļaudis steidzamies uz dievnamu. Pagāju garām pāris baznīcām, kur patlaban noturēja dievkalpojumu; dziesmu skaņas plūda ārā spožajā rīta saulē, bet bīdīs pa to laiku sēdēja portika paēnā un vēsinājās vai arī stāvēja zem īves un, roku pār acīm pārlicis, pavadīja mani ar dusmīgu skatienu. Svētdienas rīta miers un veldze bija katra sirdī, tikai ne manējā. Te bija tā starpība. Apputējis, novārtījies, pinkainiem matiem — es pats jutos kā īsts grēcinieks. Ja man acu priekšā neuzplaukuši aina — mana māmiņa, jauna un daiļa, sēž pie kamīna un raud, bet tante atmaigusi pret viņu —, es laikam todien nebūtu vairs spējis ceļu turpināt. Sī glezna man vienmēr šķita ejam pa priekšu, un es tai sekoju.

To svētdienu taisni vien pa lielceļu es nogāju divdesmit trīs jūdzes, kas man, nepieradušam ceļotājam, nebija nemaz tik viegli. Redzu, kā es, krēslai metoties, noguris, noberztām kājām šļūcu pār Ročestras tiltu, ēzdams vakarinām nopirkto maizi. Pāris nameļu ar izkārtnēm «Istabas ceļiniekiem» gan kārdināja mani, bet baidījos šķirties no saviem pēdējiem pensiem un vēl vairāk baidījos no draudīgā izskata klaidoņiem, kurus ceļā biju sastapis vai panācis. Tāpēc es nemeklēju patvērumu citur kā vien zem klajas debess. Ar mokām aizvilkos līdz Cetemai — pret tumšo nakts fonu te spokaini atēnojās balti nameļi, paceļamie tilti, kuģi bez mastiem duļķainajā upē, apjumti kā Noasa šķirsts, — un uzrāpos uz zālaina nocietinājuma vaļņa ielas malā; lejā pa ietvi šurp un turp soļoja sargkareivis. Te es apgūlos netālu no kāda lielgabala, laimīgs, ka dzirdu tuvumā sargkareivja soļus, lai gan par manu klātbūtni viņam nebija vairāk jausmas kā Salemas zēniem par manu gulēšanu aiz sētas, — un nogulēju cietā miegā līdz rītam.

Piecēlies jutos kā salauzts, ļoti sāpēja kājas. Tiklīdz sāku rāpties lejā, mani apdullināja bungu rīboņa un soļu klaboņa; maršēja kareivji, un man likās — tie grib ielenkt mani no visām pusēm, lai nelaistu lejā uz garo, šauro ielu. Sapratu, ka šodien par tālu gājienu nevaru domāt, ja gribu pietaupīt spēkus, lai nokļūtu ceļa galā; pirmais un galvenais, ko nolēmu paveikt, bija — pārdot svārkus. Tāpēc es tūdaļ tos novilku, lai jau apradinātos staigāt kreklā vien, tin, pasitis padusē, sāku aplūkot lētu drēbju tirgotavas.

Sī bija īsti piemērota vieta tādam darījumam, jo vecu drēbju tirgotāju te bija bez sava gala, un gandrīz visi tie stāvēja savu tirgotavu durvīs, lai ķertu klientus, bet, tā kā gandrīz vai katrā tirgotavā starp citiem apģērba gabaliem karājās arī viens vai divi virsnieku formas tērpi ar spožiem uzplečiem, man tās visas likās pārāk smalkas — un es ilgi staigāju no vienām durvīm pie otrām, neuzdrošinādamies piedāvāt savu preci.

Savā kautrībā meklēju, vai neatradīšu kādu vienkāršāku kuģinieku piederumu tirgotavu vai ko līdzīgu mistera Dolobija bodelei. Pēdīgi uzdūros vienai, kas man likās īsti piemērota. Tā atradās kādas netīras, aklas ieliņas galā, nātrēm aizaugušā aplokā, kur uz žoga kārtīm plandījās apnēsāti matrožu tērpi, ar kādiem šī tirgotava laikam jau bija pārpildīta. Turpat mētājās saliekamās gultas, sarūsējušas šautenes, vaskadrānas cepures un dažas paplātes, uz kurām bija tik lielas kaudzes dažādu sarūsējušu atslēgu, ka, likās, to pietiktu, lai atslēgtu vai visas durvis pasaulē.

Sajā puspagraba veikaliņā, kas bija šaurs, zemiem griestiem un ko drīzāk aptumšoja nekā apgaismoja mazais, drēbēm aizkārtais logs, es nu trīcēdams un drebēdams gāju iekšā; mans uztraukums nebūt nerimās, kad kāds vecs, riebīgs vīrs, kura sejas apakšējo daļu klāja sirmi bārdas rugāji, izlīda no netīra ūķa un ieķērās man matos. Baiga paskata bija šis vecis noķepušā flaneļa vestē un neganti oda pēc ruma. Ūķī, no kurienes viņš izlīda, bija, redzama gulta, pārsegta ar skrandainu, sagumzītu lupatu segu, un vēl viens lodziņš, kas pavēra skatu uz tādu pašu nātru biezokni — tajā ganījās klibs ēzelis.

—   Oi, ko tu te meklē? — iesēcās vecis, nikni paņirgdams zobus. — Oi, manas acis, kājas un rokas, ko tev vajag? Oi, manas plaušas un aknas, ko tu gribi? Oi, gorū, gorūī

Biju tā nobijies no viņa vārdiem, sevišķi no atkārtotā «gorū», kuru es nesapratu un kuru vecais nogārdza tā, it kā tam rīklē būtu tarkšķis, ka neattapos neko atbildēt. Tad vecis, vēl joprojām man matos ieķēries, atkārtoja:

—   Oi, ko tu gribi? Oi, manas acis, rokas un kājas, kā tev vajag? Oi, manas plaušas un aknas, ko tu gribi? Oi, gorū!

Pēdējo vārdu viņš izgrūda tik mežonīgi, ka likās — acis viņam izsprāgs no pieres.

—   Es gribēju apvaicāties, — sacīju trīcēdams, — vai jūs nepirktu vienu svārciņu.

—   Oi, kur ir tas svārciņš? — brēca vecais. — Oi, mana sirds uz karstām oglēm, rādi šurp to svārciņu! Oi, manas acis, kājas un rokas, klāj laukā to svārku!

Viņš izvilka no maniem matiem savus trīcošos pirkstus, kas atgādināja liela putna nagus, un uzlika brilles, kuras gan nebija nekāda rota viņa iekaisušajām acīm.

—   Oi, cik tad gribi par tiem svārkiem? — vecais ierēcās, kad bija tos apskatījis. — Oi, gorū! Cik tev dot par tiem svārkiem?

—   Puskronu, — es atteicu, jau cik necik atžilbis.

—   Oi, manas plaušas un aknas, — vecais rēca, — nē! Oi, manas acis, nē! Oi, manas rokas un kājas, nē! Astoņpadsmit pensu! Gorū!

Katrreiz, kad viņš tā iesaucās, man šķita, ka acis viņam izlēks no pieres, un katru savu teikumu viņš it kā nodziedāja arvien tieši tādā pašā meldijā, kura visdrīzāk atgādināja vēja brāzienu, kas iesākas paklusām, tad pieaug un atkal norimst, — citu salīdzinājumu nevaru atrast.

—   Labi, — es sacīju, laimīgs, ka darījums noslēgts, — atdošu par astoņpadsmit, pensiem.

—   Oi, manas aknas! — vecis iesaucās, uzmezdams svārkus uz plaukta. — Ārā no bodes! Oi, manas plaušas, ārā no bodes! Oi, manas acis, rokas un kājas… gorū… neprasi naudu, taisīsim maiņu!

Nekad mūžā, ne agrāk, ne vēlāk, neesmu bijis tik nobijies kā toreiz, tomēr es pazemīgi ieteicos, ka gribu saņemt tikai naudu un nekas cits man nav vajadzīgs, bet, ja viņš vēlas, varu pagaidīt ārā, ka manis dēļ viņam nav jāsteidzas ar samaksu. Kā solījies, izgāju ārā un nosēdos kādā stūrītī pakrēslī. Pagāja tik daudz stundu, ka pakrēslis pārmijās ar sauli, saule atkal ar pakrēsli, bet es joprojām sēdēju un gaidīju naudu.

Šaubos, vai vēl otrs tāds traks dzērājs būtu bijis atrodams starp šīs sugas tirgoņiem. Ka viņš jau tuvākajā apkaimē labi pazīstams un izdaudzināts par tādu, kas velnam dvēseli pārdevis, drīz vien nopratu no tā, ka ap bodeli bez mitas ložņāja zēni, klāstīdami šo leģendu un saukdami, lai vecais nes ārā savu zeltu:

—  Tu neesi nekāds nabags, Čāriij, tu pats to labi zini, ko izliecies! Nes laukā zeltu! Stiep ārā, ko velns par tavu dvēseli samaksāja! Ātrāk, ātrāk! Tas ir iešūts matracī, Cārlij! Ardi vaļā un pasvied mums ar!

Puiku bļaustīšanās un vairākkārtēja nazīša piedāvāšana šim nolūkam tā satracināja bodnieku, ka gandrīz visu dienu viņš ik pa brīdim skrēja laukā no bodītes, bet zēni arvien dabūja mukt. Dažbrīd savās neprātīgajās dusmās viņš arī mani noturēja par vienu no tiem un bļaudams metās man virsū, tā ka domāju — nupat mani saplosīs gabalu gabalos, bet, vēl laikus atjēdzies, kas es esmu, viņš metās atpakaļ bodītē un likās savā gultā — par to varēju spriest pēc mežonīgi rēcošās balss, kādā viņš uzsāka savā vēja meldiņā dziesmu par Nelsona nāvi, katru rindu ievadīdams ar «oi», bet pa vidu iestarpinādams neskaitāmus «gorū». It kā mans mērs vēl nebijis gana pilns, puikas, redzēdami, cik pacietīgi es pusapģērbts te ārpusē sēžu, nosprieda, ka man ir kāds sakars ar šo bodīti; viņi apmētāja mani ar akmeņiem un augu dienu nepārstāja darīt man pāri.

Vecais vairākkārt mēģināja mani pierunāt uz maiņu, te iznākdams ar makšķeri, te ar vijoli, te atkal ar trijstūrainu cepuri, te ar flautu. Tomēr es noraidīju visus viņa piedāvājumus un sēdēju izmisis, katru reizi, kad viņš iznāca, ar asarām lūgdamies, lai viņš maksā naudu vai arī dod svārkus atpakaļ. Pēdīgi viņš sāka man nest ārā pa puspensam, un pagāja pilnas divas stundas, kamēr pakāpeniski salasījās šiliņš.

—   Oi, manas acis, rokas un kājas, — viņš ierēcās pēc laba brīža, riebīgi vaikstīdarnies durvju spraugā, — vai tu vāksies projām, ja iznesīšu vēl divi pensi?

—  Es nevaru, — atsaucos, — es nomiršu badā.

—   Oi, manas plaušas un aknas, — vai tu pazudīsi par trīs pensi?

—   Sen jau būtu aizgājis, ja varējis, — es atbildēju, — bet man briesmīgi vajag naudas.

—  Oi, gorū-ū! — (Tiešām nav aprakstāms, cik griezīgi kaukdams viņš izlocīja šo saucienu, glūnēdams uz mani pa durvju spraugu un rādīdams tikai savu blēdīgo veča galvu.) — Vai četri pensi būs gana, lai tu pazustu?

Biju tik izvārdzis un noguris, ka samierinājos ar pēdējo solījumu un, saņēmis naudu no viņa plēsīgajiem putna nagiem — ne gluži bez drebēšanas —, izslāpis un izsalcis kā vēl nekad, aizgāju projām īsi pirms saules rieta. Par trim pensiem es krietni spēcinājos un nu, juzdamies daudz pacilātāks, nokliboju pa ceļu vēl septiņas jūdzes.

Naktsguļai tonakt atkal izvēlējos siena kaudzi, kur ērti atpūtos, iepriekš nomazgājis tulznainās kājas kādā strautiņā un aptinis tās kā mācēdams ar vēsām lapām. Kad otrā rītā atkal uzsāku savu ceļu, redzēju, ka tas aizvijas caur daudziem apiņu tīrumiem un augļu dārziem. Vasara gāja uz rudens pusi, sārti mirdzēja ienākušies āboli, un šur tur jau redzēja novācam apiņus. Tāds krāšņums visapkārt! Man ienāca prātā nākamo nakti pavadīt apinājā, kur starp garajām, stīgotajām maikstēm es jutīšos kā jautru draugu pulkā.

Klaidoņi šajā dienā bija nekaunīgāki nekā līdz šim, un es izcietu no viņiem tādas bailes, ka vēl šodien tās dzīvas man atmiņā. Daži no tiem izskatījās gluži pēc mežonīgiem laupītājiem; man garām ejot, tie bolīja uz mani acis vai arī apstājās un kliedza man nopakaļus, lai nāku 'ar viņiem parunāties, un, kad es metos bēgt, pavadīja mani ar akmeņiem. Sevišķi labi atceros kādu jaunu vīrieti — alvotāju, spriežot pēc ogļu pannas, kas spraucās ārā no viņa mugursomas, — kurš gāja kopā ar kādu sievieti. Viņš apgriezās, nomērīja mani ar skatienu no galvas līdz papēžiem un tad tik briesmīgā balsī iebļāvās, lai griežos atpakaļ, ka es apstulbis apstājos un neziņā raudzījos apkārt.

—      Nāc šurp, kad tevi sauc! — brēca alvotājs. — Jeb vai tu gribi, lai es tev pakausi iedauzu?

Nodomāju, ka prātīgāk tomēr būs griezties atpakaļ. Kad jau biju pienācis abiem tuvāk, visu laiku cenzdamies ar skatieniem klaidonim pielabināties, ievēroju, ka sievietei zilums zem acs.

—      Kurp iedams? — alvotājs vaicāja un nokvēpušām rokām sagrāba mani aiz krekla krūtežas.

—   Eju uz Duvru, — atteicu viņam.

—      Un no kurienes nākdams? — alvotājs pratināja, savilkdams stingrāk dūri, lai es neizspruktu.

—   Nāku no Londonas, — es atbildēju.

—      Un kas tu īsteni tāds esi? — viņš pētīja tālāk. — Garnadzis, vai?

—  N-nē!

—      Ak tad nē, dieva vārds? Sāksi tik tu man te lielīties ar savu godīgumu — zini, mērkšu, ka smadzenes vien pašķīdīs!

Ar brīvo roku viņš jau atvēzējās uz sišanu, bet tad atkal nomērīja mani no galvas līdz kājām.

—      Vai tev būs pie rokas vienai pintei alus? — viņš apvaicājās. — Ja ir, velc ārā! Negaidi, kamēr atņemšu!

Nav divu domu, ka es būtu atdevis naudu, bet nejauši pamanīju, ka sieviete slepus papurina galvu un nedzirdami ar lūpām rāda «nē».

— Esmu nabaga puika, man nemaz nav naudas, — es teicu, pūlēdamies pasmaidīt.

— Nemuldi niekus! — alvotājs iesaucās, tik cieši mani uzlūkodams, ka likās — viņš saredz naudu manā kabatā.

—   Ser… — es murmināju.

—      Bet kas ta' tas? — alvotājs brīnījās. — Kā tev mana brāļa zīda lakats gadījies ap kaklu? Padod šu'!

Nebija ko manīt, kā viņš norāva man kaklautu un pasvieda to sievietei.

Sieviete sāka nevaldāmi smieties, izlikdamās, ka tas joks vien bijis, un, pasviedusi lakatu man atpakaļ, atkal, tāpat kā pirmāk, viegli papurināju galvu un ar lūpām čukstēja vārdu «bēdz».

Pirms paspēju sekot viņas mājienam, alvotājs izrāva man no rokām zīdautu ar tādu sparu, ka es kā spalviņa

aizlidoju sāņus, un, apmetis to sev ap kaklu, lādēdamies uzbruka sievietei un notrieca to gar zemi. Nekad neaizmirsīšu, kā viņa, cepurei noveļoties zemē, atmuguriski nokrita uz akmeņainā ceļa un palika tur guļam putekļos savārtītiem matiem, ne ari to, ko redzēju vēlāk, kad, gabalu noskrējis, atskatījos atpakaļ: viņa sēdēja uz taciņas, kas gāja pa ceļmalas uzbērumu, un ar šailes stūri slau? cīja asiņaino seju, bet alvotājs devās pa ceļu projām.

Sis atgadījums bija mani tā iebiedējis, ka vēlāk, tiklīdz ieraudzīju kādu klaidoni, griezos atpakaļ un meklēju paslēptuvi, kur tad uzturējos tik ilgi, kamēr tas pazuda skatienam. Sādi traucējumi atgadījās tik bieži, ka tie mani nopietni aizkavēja. Tomēr šo nelaimi, kā arī visas citas likstas, ar ko sadūros ceļā, man palīdzēja pārvarēt manis uzburtā iedomu glezna — mīļā, daiļā māmiņa, kāda tā bijusi pirms manas pasaulē nākšanas. Viņas tēls man sekoja visur. Tas bija pie manis, kad vakarā apgūlos starp apiņu maikstēm, tas bija pie manis, kad rītā atmodos, tas vadīja mani visu dienu. Kopš tā laika manos atmiņu ceļojumos tas saistīts ar dienvidus tveicē snaudošās Kenterberijas saulainajām ielām, tās vecajiem namiem un arkām un stalto, sirmo katedrāli*, ap kuras torņiem laidelējās krauķu bari. Kad beidzot nonācu tuksnesīgajās, kailajās kāpās netālu no Duvras, viņas tēls šo skumjo ainavu apzeltīja ar cerības staru. Un tikai sestajā dienā pēc manas bēgšanas, kad pirmo lielo ceļamērķi biju sasniedzis, kad manas kājas jau mina Duvras ielu akmeņus, tas mani pameta. Cik savādi, ka tieši tad, kad es nodrāztās kurpēs, pats noputējis, saulē nodedzis, puskails ienācu pilsētā, pēc kuras tā biju ilgojies, māmiņas tēls izgaisa kā sapņu parādība un pameta mani nevarīgu un nomāktu!

Sāku apvaicāties par tanti vispirms pie laiviniekiem un saņēmu visdažādākās atbildes. Viens teica, ka viņa dzīvojot Sautforlendas bākā un tāpēc viņai apsvilusi vaigubārda, otrs — ka viņa esot piesieta reidā pie lielās enkurbojas un viesus varot pieņemt tikai paisuma un bēguma mijā, trešais — ka viņu ieslodzījuši Meidstonas cietumā par bērnu zādzību, ceturtais — ka pēdējā lielajā negaisā viņa esot redzēta uz slotaskāta aizjoņojam taisnā ceļā uz Kalē'.: Vieglie ormaņi, ko izprašņāju pēc tam, dzina tādus pašus jokus, atbildēja tikpat nenopietni. Veikalu īpašnieki, kam jau mana āriene iedvesa neuzticību, parasti nemaz neklausīdamies, ko es saku, pa gabalu sauca, ka viņiem nekā neesot, ko man dot. Nevienu brīdi, kopš biju aizbēdzis no Mērdstona un Grinbija uzņēmuma, nebiju juties tik nelaimīgs un pamests kā patlaban. Naudas man vairs nebija un nebija arī ko pārdot, mocīja slāpes un izsalkums, nespēju vairs kājas pavilkt, bet mērķim, šķita, nebiju tuvāk ticis, kā būdams Londonā.

Rīts bija pagājis veltā prašņāšanā, un es, apsēdies uz kāda tukša veikala sliekšņa netālu no tirgus laukuma, pašlaik prātoju doties uz tām citām vietām, ko Pegotija bija minējusi, kad pēkšņi kādam vieglajam ormanim, kas tajā brīdī brauca garām, nokrita zirga sega uz ielas. Tāda kā laipna izteiksme pamirdzēja ormaņa sejā, kad pasniedzu viņam segu, un tas mani iedrošināja arī viņam paprasīt, vai viņš nezina, kur dzīvo mis Trotvuda, lai gan šo jautājumu biju atkārtojis jau tik daudz reižu, ka grūti bija dabūt to pār lūpām.

—  Trotvuda? — Viņš apdomājās. — Paga, paga… Vārds tā kā būtu dzirdēts. Veca lēdija?

—  Jā, — es atteicu, — paveca gan.

—  Un iet taisna kā svece? — viņš turpināja, pats izsliedamies taisnāk.

—  Jā, — es piekritu, — laikam gan tā viņa iet.

—  Vienmēr soma rokā? — teica ormanis. — Tāda soma, kurā var sabāzt vai nezin ko? Varen barga lēdija — tā vien skaties, ka nesadod pa cepuri?

Man vai sirds pamira, dzirdot tik pareizu mis Trotvudas raksturojumu.

—  Nu, tad klausies, ko tev teikšu, — ormanis turpināja. — Ej, lūk, tur uz tiem pauguriem, — ar pātagas kātu viņš norādīja virzienu, — turies tikai taisni vien, līdz ieraudzīsi krastmalā vairākas mājas. Gan jau tur kāds pateiks, kura pieder viņai. Pēc manām domām, tur tev gan nekas neķersies, labāk še tev viens penss.

Ar pateicību saņēmu pasniegto dāvanu un par to tūlīt nopirku maizi. Pa ceļam notiesādams šo gardumu, es soļoju tajā virzienā, kuru bija norādījis draudzīgais ormanis; biju jau nogājis labu gabalu, bet no mājām, par kurām viņš minēja, vēl ne vēsts. Beidzot tās parādījās, un, kad jau biju pavisam tuvumā, es iegāju kādā mazā veikaliņā (mūsu pusē tādus sauca par piparbodītēm) un lūdzu, lai viņi ir tik laipni un pasaka man, kur šeit dzīvo mis Trotvuda. Mans jautājums bija domāts pārdevējam aiz letes, kurš patlaban iesvēra rīsus kādai jaunai meičai, bet tā, domādama, ka uzrunā viņu, pēkšņi apcirtās apkārt.

—  Mana saimniece? — tā izsaucās. — Ko tu, puišel, gribi no viņas?

—   Piedodiet, es vēlētos ar viņu runāt.

—   Tu gribēji teikt — dāvanas lūgt, — meiča strupi atcirta.

—   Nē, — es iebildu, — patiešām nē! — Bet tad, pēkšņi attapies, ka patiesībā tādēļ taču es viņu meklēju, sakaunējos un jutu, ka vaigi sāk svilt.

Manas tantes kalpone — tā es minēju, spriežot pēc viņas pašas vārdiem, — ielika rīsus mazā groziņā un, iedama ārā no veikala, sacīja, ka es varot iet šai līdzi, ja gribot redzēt, kur mis Trotvuda dzīvojot. Man nevajadzēja to divreiz teikt, lai gan tajā brīdī biju tik ļoti samulsis un uztraucies, ka ļodzījās kājas. Es gāju jaunajai sievietei līdzi, un drīz vien mēs apstājāmies pie ļoti glīta namiņa ar jaukiem arkveidīgiem logiem. Namiņa priekšā bija mazs, četrstūrains zāliens ar grantētiem celiņiem un rūpīgi koptām, krāšņām puķu dobēm, no kurām plūda brīnura jauka smarža.

—   Sī pati ir mis Trotvudas māja, — sacīja jaunā meiča, — tagad tu to zini — un man vairs nav gar tevi daļas.

To pateikusi, viņa iesteidzās iekšā, it kā noveldama atbildību no sevis par to, ka esmu šeit ieradies, bet es paliku stāvam aiz vārtiņiem un pāri tiem skumīgi raudzījos viesistabas logā. Pusaizvilktie muslīna aizkari, liels, apaļš zaļas krāsas saules aizsegs, piestiprināts pie palodzes, mazais galdiņš un lielais atpūtas krēsls, ko redzēju istabā, uzvedināja mani uz domām, ka varbūt šo pašu brīdi tur sēž mana tante — barga un nepielūdzama.

Kurpes šajās dienās biju notriecis līdz pēdējam; zoles bija noplīsušas, nolupušas plēksnīte pēc plēksnītes, virsāda saplaisājusi, izļodzījusies — ne kurpju skata vairs! Cepure (kas guļot aizstāja man naktsmici) tā saņurcīta un saplacināta, ka nevienai mēslainē izmestai vecai, sadauzītai pannai ar nolauztu kātu nebūtu jākautrējas ar to sacensties. Mans apģērbs, krekls un bikses — piesvīduši rasā, zālē un Kcntas smiltīs, uz kurām tiku gulējis, novārtīti, piedevām vēl noskranduši — nudien varēja aizbiedēt putnus no tantes dārza, kamēr es tur stāvēju pie vārtiņiem. Kopš atstāju Londonu, mani mati nebija ne suku, ne ķemmi redzējuši. Seja, kakls un rokas man, vējā un saulē nepieradušam, bija sarkanbrūni kā brūklenes. No galvas līdz kājām biju nomūrējies ar kaļķainiem putekļiem, kā tikko no ka|ķu cepļa izlīdis. Un šādā stāvoklī, kuru gluži labi apzinājos, man nu vajadzēja stāties priekšā bargajai vectantei — kādu gan pirmo iespaidu lai viņa gūst par mani!

Krietnu brīdi nejauzdams aiz viesistabas loga ne mazāko kustību, nodomāju, ka viņas tomēr tur nav, un pacēlu acis uz logu augšējā stāvā. Tur ieraudzīju sārtu patīkama izskata džentlmeni ar sirmu galvu. Viņš ļoti komiski piemiedza vienu aci un vairākkārt pamāja man ar galvu, tad atkal pakratīja to noraidoši, iesmējās un nozuda.

Jau tā biju samulsis, bet šā džentlmeņa neizprotamā izturēšanās samulsināja mani vēl vairāk, un es pašlaik domāju klusītiņām aizlavīties projām, lai apsvērtu, kā man tagad rīkoties, kad no mājas iznāca kāda lēdija ar lakatiņu pāri aubei; viņa bija uzvilkusi dārznieka cimdus un apbruņojusies ar lielu nazi un dārznieka somu, kas ļoti atgādināja ceļa nodevu iekasētāju somas. No pirmā acu uzmetiena jau zināju, ka tā ir mis Betsija, jo viņa tikpat lepni iznāca no savas mājas, kā toreiz, spriežot pēc nostāstiem, caur mūsu dārzu bija ienākusi Blanderstonas Kra uķos.

—   Projām no šejienes! — mis Betsija uzsauca, pakratīdama galvu un novēcinādama nazi pa gaisu. — Taisies, ka pazūdi! Te puikām nav ko meklēti

Sirds man vai pa muti kāpa ārā, redzot, kā viņa aiziet uz dārza stūri un noliecas, lai izrautu kādas sīkas saknītes. Kaut arī dūša man bija papēžos, tomēr izmisums dzina viņai sekot. Klusītiņām iegāju dārzā un, nostājies līdzās, ar vienu pirkstu pieskāros viņai.

—  Atvainojiet, kundze… — es ierunājos.

Viņa satrūkās un pacēla acis uz mani.

—  Atvainojiet, tante…

—   Ko-e? — mis Betsija iesaucās tādā izbrīna pilnā balsī, kādu vēl nekad nebiju dzirdējis.

—  Tante, es esmu jūsu brāļa mazdēls.

—  Kungs dievs! — tante iesaucās un atkrita sēdus uz grantētā celiņa.

—   Es esmu Deivids Koperfīlds no Blanderstonas, Safolkas grāfistē. Jūs bijāt pie mums tajā naktī, kad es piedzimu, un redzējāt manu mīļo māmiņu. Kopš viņa nomira, man klājies ļoti grūti. Par mani nerūpējās — lai dzīvoju, kā gribu, — skolā nesūtīja un nodeva tādā darbā, kas man nemaz nederēja. Tāpēc es bēgu pie jums. Tikko izgāju uz ielas, mani aplaupīja, visu ceļu nogāju kājām un gultā neesmu gulējis, kopš izgāju no Londonas…

Nespēju vairs savaldīties; ar rokām vēl norādījis uz savu apģērbu, kam bija tālāk vēstīt par manu postu, es izplūdu gaužās asarās, lai izraudātu, kas, man šķiet, visu nedēļu bija krājies.

Tantes sejā nebija lasāms nekas cits kā vienīgi izbrīns, kamēr viņa, zemē sēdēdama, acis ieplētusi, klausījās nīajnī, bet, kad es sāku raudāt, viņa steigšus piecēlās un aiz apkakles ierāva mani viesistabā. Te viņa vispirms atslēdza augstu sienas skapi, izņēma no tā vairākas pudeles un no katras satura mazliet iepilināja man mutē. Pudeles laikam bija ņemtas uz labu laimi, jo es skaidri izgaršoju ir anīsa pilienus, ir anšovmērci, ir salātu etiķi. Kad, iebaudījis šos stiprinošos līdzekļus, tomēr nevarēju nomierināties un nespēju valdīt elsas, viņa apguldīja mani uz dīvāna, pavīkstija zem galvas kādu šalli, bet zem kājām paklāja savu galvas lakatiņu, lai es nenotraipītu dīvāna pārklāju, pati viņa nosēdās aiz zaļā saules aizsega, kuru jau minēju, un man viņas seja vairs nebija saredzama, tikai laiku pa laikam dzirdēju viņu izsaucamies: — Lai dievs žēlīgs! — tas atgādināja lielgabala rībienus ar minūtes atstarpi.

Pēc kāda laika viņa paskandināja zvanu.

—   Dženet, — tante sacīja, kad ienāca kalpone, — uzejiet augšā, pasveiciniet no manis misteru Diku un pasakiet, ka es vēlos ar viņu parunāt!

Dženete, likās, bija mazliet pārsteigta, ieraugot mani sastingušu guļam uz dīvāna (baidījos pat pakustēties, jo domāju, ka tantei tas varētu nepatikt), taču aizgāja izpildīt savu uzdevumu. Tante, rokas uz muguras salikusi, soļoja pa istabu no viena gala uz otru, līdz smaidīdams ienāca tas pats džentlmenis, kas bija rniedzis man ar aci otrā stāva logā.

—   Mister Dik, — tante sacīja, — neizliecieties par muļķi, jo neviens nespēj parādīt vairāk saprāta kā jūs, ja vien vēlaties. Mēs visi to zinām. Tādēļ, par visām lietām, neizliecieties par muļķi!

Džentlmenis uzreiz kļuva nopietns un pameta man skatienu, kas likās sakām, lai es nebilstu ne vārdiņa par 'logu.

j— Mister Dik, — turpināja tante, — jūs taču esat dzirdējis mani pieminam Deividu Koperfīldu? Nemēģiniet aizbildināties ar vāju atmiņu! Ne es, ne jūs tam nenoticēsim.

—   Deividu Koperfīldu? — misters Diks pārvaicāja (man gan nelikās, ka viņš ko atcerētos). — Deivids Koperfīlds? Kā tad, atceros labi. Deivids, protams.

—   Nu, lūk, šis te ir viņa puika, viņa dēls, — tante atteica. — Viņš būtu tēvs kas tēvs, ja vien neatsities mātē arī.

—  Viņa dēls? — misters Diks brīnījās. — Deivida dēls? Tiešām?

—   Jā, un viņš ir izspēlējis varenu numuru — aizbēdzis no mājām. Ai, ail Viņa māsa Betsija Trotvuda gan nebūtu bēgusi.

Tante enerģiski papurināja galvu, būdama cieši pārliecināta par tās meitenes labo raksturu un uzvedību, kura nemaz nebija nākusi pasaulē.

—  Ak tā! Jūs domājat,-viņa nebūtu bēgusi? — misters Diks prātoja.

—  Apžēlojies šo cilvēku! — tante dusmīgi iesaucās.

—  Ko viņš runā! Vai tad es nezinu, ka mana krustmeita nebūtu tā darījusi? Viņa dzīvotu pie savas krustmātes, un mēs būtu viena sirds un dvēsele. Sakiet tad, dieva vārdā, — no kā gan viņa māsa Betsija Trotvuda būtu bēgusi un kurp?

—  Nekur! — misters Diks piekrita.

—   Redziet nu! — Pēc tādas atbildes tante atmaiga.

—  Bet kāpēc jūs, Dik, grābstāties atkal pa gaisu, ja jūsu prāts ir asāks par ķirurga nazi? Tad nu klausieties — šis te ir mazais Deivids Koperfīlds, un es jums jautāju: pasakiet — ko lai es ar viņu iesāku?

— Ko lai jūs ar viņu iesākat? — mulsi pārvaicāja misters Diks, pakasīdams galvu. — Htn… Ko lai ar viņu iesāk?

—   Jā, — tante sacīja, pacēlusi rādāmo pirkstu un stingri viņu uzlūkodama. — Nu, runājiet tačul Gaidu no jums īsti gudru padomu.

—   Nu, ja es būtu jūsu vietā… — misters Diks lēni iesāka, neizteiksmīgu skatienu vērodams mani, — es viņu… — Tomēr, manī raugoties, viņam laikam iešāvās pēkšņa doma galvā, jo viņš mundri nobeidza: — Es viņu nomazgātu!

. ' — Dženet! — tante uzsauca, pagriezdamās apkārt ar klusu triumfu, kura cēloni es toreiz vēl nesapratu. — Misters Diks lieliski atrisināja šo jautājumu! Sagatavojiet vannu!

Kaut ari šī saruna mani ļoti interesēja, es loihēr tās laikā vērīgi pētīju tanti, misteru Diku un Dženeti, kā ari pabeidzu iesākto istabas apskati.

Mana tante bija gara auguma lēdija ar skarbiem, bet nekādā ziņā ne ļauniem vaibstiem. Viņas sejā, viņas balsī, viņas gaitā un uzvedībā bija kaut kas nelokāms, ar ko pilnīgi izskaidrojams tas iespaids, kādu viņa bija atstājusi uz tik maigu radījumu kā mana māte. Tomēr viņas sejas pantus drīzāk varēja saukt par glītiem, nevis otrādi, kaut ari tie bija asi un bargi. Sevišķi es ievēroju viņas dzīvās, spožās acis. Matus, kas jau bija sirmi, viņa valkāja ar ceiiņu galvvidū; tos sedza krokota aube — tajā laikā tādas bija parastas, bet tagad tās reti redz —, ar lentēm sasieta zem zoda, aizsedzot ausis. Tērps bija bāli violetā krāsā un ļoti glīts, bet pagatavots no tik neliela drānas daudzuma, it kā valkātāja negribētu sevi apgrūtināt ar lieku smagumu. Atceros, ka man tas izskatījās pēc jātnieces tērpa, kam nogriezta nevajadzīgā šlepe. Aiz jostas viņa nēsāja vīriešu zelta pulksteni — ja drīkstu spriest pēc tā izskata un lieluma — ar tādu pašu ķēdi un brelokiem. Viņas tualeti vēl papildināja balta, iestīvināta apkaklīte un aproces, kādas arī sievietes parasti nevalkāja.

Misteram Dikam, kā jau minēju, bija sirma galva un sārta seja. Ar to arī būtu gandrīz vai viss pateikts, ja vien viņa galva tik jocīgi neslīgusi uz leju, taču ne jau aiz vecuma (tāpat galvu turēja arī mistera Krīkla audzēkņi pēc pēriena); mistera Dika pelēkās acis, lielas un izvelbtas, ar tādu savādu, ūdeņainu lāsmojumu, tāpat ari viņa izklaidīgā izturēšanās, bijīgā padevība tantei un bērnišķīgais prieks par tās uzslavām radīja manī aizdomas, ka viņš ir mazliet jucis, bet, ja viņš bija jucis, — kā tad lai izskaidro viņa atrašanos šeit? Tur es netiku gudrs. Ģērbies viņš bija kā kurš katrs džentlmenis: vaļīgi, pelēki mājassvārki, veste un baltas bikses; bikšu jostas kabatiņā viņam atradās pulkstenis un sānu kabatās nauda, ko tas allaž pažvadzināja, it kā būdams varen lepns uz savu bagātību.

Dženete bija daiļa, ziedoša meitene, gadus deviņpadsmit vai divdesmit veca, īsts kārtības paraugs. Lai gan tobrīd mani novērojumi nesniedzās tālāk par jau minēto, pie viena piemetināšu arī to, kas man atklājās vēlāk, proti — Dženete bija viena no daudzajām, ko tante atbalstīja, pieņemdama darbā ar nolūku ieaudzināt meitenēs naidu pret vīriešiem, turklāt šī skološana parasti beidzās ar to, ka meitene apprecējās ar kādu maiznieku.

Istaba izskatījās tikpat glīta un kārtīga kā Dženete vai mana tante. Nupat vēl pirms maza brīža, kad, nolicis spalvu, domās pakavējos pie tās, mani atkal apdvesa svaigais, puķu smaržas piesātinātais jūras gaiss, manu acu priekšā iznira veclaicīgās spodrinātās mēbeles, tantes neaizskaramais atpūtas krēsls un galdiņš pie apa|ā, zaļā' saules aizsega loga nišā, rupja vilnas auduma grīdas paklājs, kaķis, tējkannas paliktnis, divi kanārijputniņi, senlaiku porcelāns, punša trauks, pilns sakaltētām rožu ziedlapiņām, šaurais, augstais sienas skapis, kur glabājās dažnedažādas pudeles un burkas, un pēdīgi — tik dīvainā pretstatā visam pārējam — redzēju pats sevi viscaur noputējušu guļam uz dīvāna un vērojam visu, kas man apkārt.

Dženete bija izgājusi sagatavot vannu, kad pēkšņi, man par lielu izbīli, tante vai sastinga aiz sašutuma un tik tikko spēja vēl izkliegt:

— DženetI Ēzeļi!

To dzirdot, Dženete pa galvu pa kaklu noskrēja pa kāpnēm, it kā māja stāvētu liesmās, kā bulta aizšāvās uz zālienu mājas priekšā un aiztrieca no turienes divus ēzeļus ar visām jātniecēm, kas bija iedrošinājušās ļaut saviem lopiņiem spert kāju uz tā. Pa to starpu arī tante bija izdrāzusies ārā un satvērusi aiz pavadas trešo ēzeli, kuram mugurā sēdēja kāds bērns, apgrieza ēzeli un izvadīja to no aizliegtās joslas, tad sapliķēja pa ausīm nabaga zeņķi, kas dāmas pavadīja, ka tas uzdrīkstējies apgānīt viņas svētīto zemi.

Vēl šobrīd nezinu, vai tantei bija privātīpašuma tiesības uz šo zāliena ielāpiņu, bet viņa bija ieņēmusi prātā, ka viņai tādas ir, un ar to pietika. Ja kāds puika ar ēzeli iemaldījās šajā zaļajā svētnīcā, tantes acīs tas bija tāds nekrietns pārkāpums, kas brēc pēc tūlītējas atmaksas. Viņa varēja darīt ko darīdama, varēja aizrautīgi risināt visinteresantākās sarunas — ēzelis uz vietas pārtrauca viņas darba un domu gaitu un viņa tūdaļ metās lopiņam virsū. Ūdens krūzes un lejkannas stāvēja slepenās vietās pa rokai, lai varētu apšļākt nekaunīgos zeņķus, aizdurvē hetruka sprunguļu uzbrukuma atsišanai, bet uzbrukumi atkārtojās bieži — un karš nemitējās. Varbūt ēzeļu dzinējiem puikām tas sagādāja patīkamu izklaidēšanos, varbūt pat daži atjautīgākie ēzeļi, izpratuši lietas būtību, guva prieku, šādā veidā parādīdami savu dabisko stūrgalvību. Zinu tikai to, ka līdz manai peldei vien jau paspēja atkārtoties trīs trauksmes. Pašā pēdējā, visniknākajā, sadursmē tante metās divcīņā ar kādu gadus piecpadsmit vecu linmatainu zeņķi; tas nepaspēja pat atjēgties, kas notiek, kad viņa linubaltā galva jau dobji atsitās pret dārza vārtiņiem. Sīs pēkšņās trauksmes man likās vēl komiskākas tāpēc, ka tās izcēlās ari tikmēr, kamēr tante mani dzirdināja ar buljonu (viņa bija pārliecināta, ka esmu pilnīgi badojies un tāpēc sākumā ēdināms mazām devām): tikko es atveru muti, lai saņemtu karoti, viņa nosviež to atpakaļ bļodiņā un, iesaukdamās: — Dzeriet! Ēzeļi! — metas uzbrukumā.

Siltā vanna bija liels baudījums. Zem klajas debess pavadītās naktis lika sevi manīt — mani mocīja asas sāpes visos locekļos, biju tik pārguris un sašļucis, ka piecas minūtes vairs nebūtu spējis acis vaļā noturēt. Kad biju nomazgājies, viņas abas (rnana tante un Dženete) ietērpa mani mistera Dika kreklā un biksēs un vēl ietuntuļoja kādos divos vai trijos lakatos. Pēc kādas pičupaunas es izskatījos, nezinu, bet karsti gan man bija. Gurdens un miegains es drīz atkal nolikos uz dīvāna un aizmigu.

Tas varēja būt sapnis, radies manu ilgo dienu fantazējumu iespaidā, bet mostoties man bija tāda sajūta, it kā tante būtu pienākusi un noliekusies pār mani, atglaudusi man matus no pieres, iegrozījusi galvu ērtāk un palikusi stāvam un raugāmies manī. Vārdi «jauko puisīt» un «nabaga puisīt» arī vēl it kā skanēja ausīs, bet, paverot acis, nekas gan neliecināja, ka tos būtu runājusi tante — viņa tagad sēdēja loga nišā, paslēpusies aiz zaļā aizsega, kas bija piestiprināts uz ass un ko varēja grozīt pēc patikas, un raudzījās uz jūru.

Drīz pēc tam, kad biju piecēlies, ēdām pusdienas — ceptu vistu un pudiņu. Pats es pie galda atgādināju satītu putnu, tikai ar pūlēm varēju pakustināt rokas. Tā kā tante pati bija mani tā savīkstījusi, nemēģināju nemaz žēloties, ka jūtos neērti. Pie galda visu laiku ļoti noraizējies domāju, ko gan viņa ar mani darīs, bet ēdot tante dziļdomīgi klusēja, tikai retumis, pāri galdam nejauši uzmetusi man acis, noteica: — Lai dievs žēlīgs! —, kas manas bažas nebūt neizkliedēja.

Kad pusdienu trauki bija novākti un galdā parādījās heress (arī man ielēja glāzi), tante sūtīja atkal pēc mistera Dika; tas tūdaļ piebiedrojās mums un, cik vien spēdams, pūlējās rādīt gudru seju, kad viņu uzaicināja noklausīties manu dzīvestāstu — to tante ar jautājumiem vien izvilināja no manis. Kamēr es stāstīju, viņa nenolaida acis no mistera Dika, citādi, man šķiet, viņš būtu aizmidzis; tiklīdz viņa sejā viesās smaids, tante sarauca pieri un smaids apdzisa.

—   Kas gan to nelaimīgo meiteni trieca otrreiz precēties! — tante nopūzdamās sacīja, kad biju beidzis savu vēstījumu. — Tiešām nesaprotu.

—   Varbūt viņa bija iemīlējusies savā otrajā vīrā, — misters Diks ieminējās.

—   Iemīlējusies! — tante norūca. — Ko jūs ar to domājat? Kāda viņai bija vajadzība iemīlēties?

—   Varbūt… — brīdi padomājis, misters Diks ieminējās, vientiesīgi pasmaidīdams, — varbūt tas viņai sagādāja prieku.

—   Prieku, kā tad! — tante uzbudinājās. — Neko teikt, bija gan prieks tādam nabaga bērnam vientiesīgi uzticēties šim nelietim — un ko gan citu no nelieša varēja gaidit! Uz ko viņa cerēja, es gribētu zināt! Bija jau dzīvojusi pie vīra, redzējusi aizejam no dzīves Deividu Koperfīldu — tas jau kopš šūpuļa skrēja pakaļ vaska lellēm. Bērniņš ari viņai bija bijis — divi bērni, kad tajā piektdienas naktī viņa deva dzīvību šim zēnam, kas te sēž! Kā vēl viņai vajadzēja?

Misters Diks paslepus meta man ar galvu, it kā sacīdams, ka te nekas nav iebilstams.

—   Viņa pat neprata laist pasaulē bērnu kā ikviena cita, — tante turpināja. — Kur ir šā zēna māsa Betsija Trotvuda? Nav dzimusi… Nestāstiet mani

Misters Diks izskatījās gluži izbijies.

— Tas dakterītis ar piešķiebto galvu, — tante trauca tālāk, — Džilips, vai kā viņu, vilkos, sauca, — kas tam diez bija prātā? Kā sikputniņš — tas viņš nudien bija! — tik vien zināja kā nočiepstēt: «Tas ir zēns.» Zēns! Ek, tai slakai nevienam nav galvas!

Sie vārdi no tantes mutes izvirda ar tādu sirdību, ka misteru Diku tie galīgi pārbiedēja un, taisnību sakot, mani arī.

. —Un tad, it kā ar to vēl nebūtu pieticis, it kā viņa jau nebūtu stāvējusi ceļā šā zēna māsai Betsijai Trotvudai, — tante turpināja, — viņa ņem un apprecas otrreiz, iziet pie nez kāda Mērderera* (tas uzvārds atgādināja slepkavu) un sagandē šā bērna dzīvi! Tikai bērns varēja būt tik akis, ikviens cits būtu paredzējis, kādu galu tas viss ņems. Te nu ir tas iznākums — staigulis un bēgulisl Vēl nav izaudzis, bet jau blandās apkārt tikpat kā Kains.

Misters Diks cieši ielūkojās mani, laikam gribēdams saskatīt šādu līdzību.

—   Un tad tur vēl bija tas sievišķis ar to pagāna vārdu, — tante runāja tālāk, — tā Pegotija, arī tā, necik ī'ldziņ, ņem un apprecas! Vēl nebija diezgan redzējusi, kāds ļaunums no tā ceļas, — nē, arī viņa, kā šis bērns stāsta, ņem un apprecas! Ceru vēl, ka vīrs viņai ir pagadījies īsts elles kruķis, par kādiem ik dienas pilnas avīzes, un tas viņu reizēm krietni noslāna.

Nevarēju paciest, ka manu veco aukli tā nozākā un novēl viņai tādu likteni. Sacīju tantei, ka šoreiz viņa ļoti maldās. Apliecināju, ka pasauiē nav labākas, krietnākas, uzticamākas, padevīgākas un pašaizliedzīgākas draudzenes un aukles par Pcgotiju, kura vienmēr mani mīlējusi no visas sirds, kura manu māmiņu vienmēr mīlējusi no visas sirds un uz kuras rokas atdusējusies māmiņas galva viņas pēdējā stundā, uz kuras vaiga māmiņa uzspiedusi pēdējo pateicības skūpstu. Atceroties viņas abas, man asaras saspiedās kaklā, un es nespēju tās vairs aizturēt, kad mēģināju apliecināt, ka Pegotijas māja ir tikpat kā mana māja, ka viss, kas viņai pieder, ir ari mans, ka patvērumu es būtu meklējis pie viņas, ja nebaidījies viņu apgrūtināt, zinot viņas grūtos apstākļus, — kā jau teicu, es nespēju vairs asaras aizturēt, kad mēģināju par to visu runāt, un, paslēpis seju rokās, sabruku uz galda.

—  Nu, nu, nu, būs jau labi! — tante ieminējās. — Bērns dara pareizi, aizstāvēdams tos, kas viņu aizstāvējuši… Dženet! Ēzeļi!

Ēsmu pilnīgi pārliecināts, ka, nebijis to sasodīto ēzeļu, mēs beigās būtu itin labi sapratušies, jo tante bija uzlikusi roku man uz pleca — un tas mani tā sadrošināja, ka gribēju jau mesties viņai ap kaklu un lūgt, lai viņa ņem mani savā aizsardzībā. Bet nu šis starpgadījums un tantes satraukums pēc kaujas pārvilka pagaidām svītru visiem maigajiem jūtu izplūdumiem; līdz pat tējas laikam tante sirdīgi klāstīja misteram Dikam savu nodomu meklēt tēvzemes likuma aizsardzību un nodot tiesai visus Duvras ēzeļu turētājus, kuru lopiņi pārkāpj svešas robežas.

Pēc tējas dzeršanas mēs pārvietojāmies pie loga (lai uzglūnētu iebrucējiem, kā varēja spriest pēc tantes sasprindzinātās sejas izteiksmes) un sēdējām tur lidz mijkrēslim, tad Džencte salika uz galda sveces un triktraka spēli un nolaida logu aizkarus.

—  Un nu, mister Dik, — tante uzsāka, stingri viņu uzlūkodama un, kā pirmāk, pacēlusi rādāmo pirkstu, — atbildiet vēl uz vienu jautājumu! Paraugieties uz šo bērnu.

—  Uz Deivida dēlu? — saspringti un mulsi nolūkodamies tantē, vaicāja misters Diks. '

—  Tieši tā! — tante atteica. — Ko jūs tagad ar viņu darītu?

—  Ko darītu ar Deivida dēlu? — pārvaicāja misters Diks.

—   Protams, — tante apstiprinaja, — ar Deivida delu.

—  Htn … — misters Diks norūca. — Jā .., Ko darītu … Es viņu noliktu gulēt.

—  Dženet! — tante sauca ar to pašu kluso triumfu, ko jau minēju. — Misters Diks allaž izšķir mūsu šaubas. Ja gulta sataisīta, liksim to puisi tūdaļ gulēt.

Dženete paziņoja, ka viss kārtībā, un mani veda augšā — gan laipni, tomēr zināmā mērā kā gūstekni: tante soļoja pa priekšu un Dženete noslēdza gājienu. Mazs starpgadījums pa ceļam atkal iedvesa man jaunas cerības: tante kāpnēs apstājās un apvaicājās, kāpēc te ožot pēc gruzduma, un Dženete paskaidroja, ka tikko virtuvē pagatavojusi posu no mana vecā krekla. Manā istabā nebija cita apģērba kā vien tas jocīgais drēbju sainis, kas man mugurā, un, palicis viens ar mazu sveces galiņu — tam, kā tante brīdināja, bija jādeg tieši piecas minūtes —, es vēl dzirdēju, ka viņas no ārpuses aizslēdz durvis. Pārcilājot to visu savā prātā, secināju, ka tante, par mani neko nezinādama, varētu iedomāties, ka man jau tāds paradums — mukt projām —, un tāpēc, lai es būtu pilnīgā drošībā, spērusi šo piesardzības soli.

Tā bija ļoti jauka jumtistabiņa ar logu uz jūru, pār kuru mēness patlaban lēja sudrabainu vizmu. Atceros vēl — kad svece jau bija izdegusi, es, savas lūgšanas noskaitījis, sēdēju un raudzījos mēnesnīcas zaigā uz ūdens, it kā cerēdams tur kā mirdzošā grāmatā izlasīt savu likteni vai redzēt māmiņu ar bērniņu rokās nokāpjam no debesīin pa mēnesstaru tiltu un uzlūkojam mani tā, kā viņa bija mani uzlūkojusi, kad pēdējo reizi biju skatījis viņas mīlīgo seju. Atceros — kad beidzot novērsu acis no jūras un palūkojos uz baltajiem gultas aizkariem, svinīgo noskaņojumu nomainīja pateicības un dziļa atvieglojuma

jūtas, kas vēl padziļinājās, kad ieslīgu mīkstajā gultā un saritinājos sniegbaltajos palagos. Atceros — es vēl iedomājos visas tās vientuļās vietas zem klajas debess, kur biju pārlaidis naktis, un lūdzu dievu, lai tas nekad vairs nepamet mani bez pajumtes un lai es pats nekad neaizmirstu citus, kam tās nav. Atceros — man likās, it kā pa šo skumjo, krāšņo mēnesstaru straumi, kas vizēja uz juras, es pats aizpeldētu sapņu pasaulē.

## XIV NODAĻA

Tante lemj par mani.

Kad otrā rītā nonācu lejā, tante, atbalstījusi elkoni uz paplātes, sēdēja pie brokastu galda, dziļās domās iegrimusi; viņa pat nebija pamanījusi, ka ūdens sācis iet pāri tējkannai un applūdinājis jau visu galdautu, un, tikai man ienākot, pamodās kā no sapņa. Nojautu, ka viņas pārdomu objekts esmu bijis es, un vairāk nekā jebkad mani tirdīja ziņkāre, kādi viņai nodomi attiecībā uz mani. Neuzdrošinājos tomēr Ieminēties par to, jo, kas zina, viņa varētu apvainoties,

Lai gan mēli pratu savaldīt, pār acīm man nebija tādas varas, un brokastu laikā tās allaž uzmeklēja tanti. Mans skatiens nekad neapstājās pie viņas uz ilgāku brīdi, tomēr paspēju nomanīt, ka arī viņa vēro mani; viņa skatījās manī tik savādi, tik domīgi, it kā es atrastos nez kādā tālumā, nevis turpat otrpus apaļā galdiņa. Paēdusi viņa mierīgi atslīga savā krēslā, sarauca uzacis, sakrustoja rokas pār krūtīm un tā, dīkā sēdēdama, urbās manī tik pētošiem un neatlaidīgiem skatieniem, ka es apjukumā vairs nezināju, kur acis likt. Gribēdams slēpt savu samulsumu, mēģināju dūšīgi ēst, jo nebiju vēl beidzis brokastot, bet te man nazis iesprūda dakšiņā, te dakšiņa aizķērās aiz naža, šķiņķa kumosiņi lēkāja pa gaisu un neatrada ceļu uz muti, ar tēju gandrīz aizrijos, jo tā ieskrēja nerīklē, līdz beidzot metu mieru ēšanai un sēdēju sasarcis, ļaudams, lai tante mani vēro.

—   Paklau! — tante pēc laba laika ieteicās.

Es pacēlu galvu un bijīgi raudzījos pretī viņas asajam, gaišajam skatienam.

—   Es viņam aizrakstīju, — tante sacīja.

—Manam…

—   Tavam patēvam, — tante turpināja. — Aizsūtīju vēstuli, kuru viņš neuzdrošināsies vis atstāt bez ievērības. Citādi — kauja neizbēgama, par to es galvoju.

—  Vai tad viņš zina, kur es esmu? — ar šausmām ievaicājos.

—   Es viņam to paziņoju, — tante atteica, pamādama ar galvu.

—  Vai mani… atkal… atdos viņam atpakaļ? — es stostījos.

—   Nezinu, — tante atbildēja, — redzēsim.

—   Vai dieniņ! — es iesaucos. — Tas būs briesmīgi, ja man būs jāiet atpakaļ pie mistera Mērdstona!

—   Nezinu, neko vēl nezinu, — atkārtoja tante, galvu purinādama. — Pagaidām neko nevaru pasacīt. Redzēsim.

Šie vārdi kā akmens uzgūla man uz sirds, es galīgi saplaku zem to smaguma. Tante, it kā mani pavisam aizmirsusi, izņēma no skapja un apsēja rupja audekla priekšautu ar lācīti, pati nomazgāja tējas traukus un, kad viss bija tīrs un saridāts atkal uz paplātes, galdauts salocīts un pārlikts traukiem pāri, pazvanīja Dženetei, lai aiznes paplāti projām. Pēc tam ar mazu slotiņu (iepriekš uzvilkusi cimdus) viņa ņēmās uzslaucīt drupatas no paklāja, kamēr tur pat ar mikroskopu vairs neatrastu ne kripatiņas, tad noslaucīja putekļus un sakārtoja istabu, kur, manuprāt, viss jau mirdzēt mirdzēja un atradās savā vietā. Kad nu viss tā bija padarīts, ka pati varēja būt apmierināta, viņa novilka cimdus, noraisīja priekšautu, salocīja tos un nolika atpakaļ skapī tajā pašā stūrītī, no kurienes bija izņēmusi, tad aiznesa rokdarbu kastīti uz savu galdu pie vaļējā loga, aizvilka gaismai priekšā zaļo aizsegu un nosēdās strādāt.

—  Tu varētu uztecēt augšā, — tante ieminējās, ievērdama pavedienu, — pasveicināt no manis misteru Diku un apvaicāties, kā viņam veicas ar memuāriem.

Veikli pietrūkos kājās, lai steigtos izpildīt uzdevumu.

—   Man tā liekas, — tante sacīja, ielūkodamās rnanī tikpat cieši kā adatas acī, — ka tu brīnies par mistera Dika īso vārdu, vai ne?*

— Vakardien man likās gan, ka ir tāds… paīss, — atzinos viņai.

. — Tas nebūt nenozīmē, ka viņam nav garāka vārda, būtu, ja tikai tajā gribētu saukties, — tante sacīja augstprātīgā tonī. — Beblijs, misters Ričards Beblijs ir šā džentlmeņa īstais vārds.

Apzinādamies, ka esmu vēl bērns, kam neklājas būt tik familiāram, gribēju patlaban ieminēties, ka turpmāk viņu godināšu pilnā vārdā, bet tante turpināja:

—  Neiedomājies tikai viņu tā uzrunāt, nekādā ziņā ne! Viņš ciest nevar šo vārdu. Tāda savādība viņam piemīt. Bet ej nu sazini, vai to maz var saukt par savādību, jo — dievs liecinieks — diezgan viņš dabūjis ciest no cilvēkiem, kas saucas tajā pašā vārdā, lai tas viņam kļūtu galīgi pretīgs. Pie mums viņa vārds ir misters Diks — un tagad arī visur citur, ja viņš vispār kur izietu, bet tas nav domājams. Tātad liec vērā, bērns, — nekad viņu neuzrunā citādi kā par misteru Diku.

Apsolījos to ievērot un devos augšā izpildīt savu uzdevumu. Iedams prātoju: ja misters Diks pie saviem memuāriem ilgāku laiku ir strādājis tikpat dedzīgi, kā Biju redzējis viņu strādājam no paša rīta, kad, nākdams lejā, pa vaļējām durvīm biju ieskatījies viņa istabā, tad droši vien viņš ar tiem diezgan tālu ticis. Izrādījās, ka misters Diks joprojām vēl švirkstināja savu garo spalvu, gandrīz vai uzgūlies papīram virsū. Viņš tā bija iegrimis darbā, ka man atlika diezgan laika apbrīnot lielo papīra pūķi kaktā, sajauktās manuskriptu kaudzes, neskaitāmās spalvas, bet par visu vairāk — tintes krājumus (apmēram ducis ptisgalona pudeļu tur varēja būt), — pirms viņš ievēroja manu klātbūtni.

—  Ā, Fēbs! — misters Diks izsaucās, nolikdams spalvu.

—  Nu, kas notiek pasaulē? Vai zināt, ko jums teikšu, — viņš piebilda klusākā balsī, — es gan negribētu, ka to stāstītu tālāk, bet tā ir… ē… — te viņš pamāja, lai es pienāku tuvāk, un pielika lūpas man pie pašas auss,

—  pasaule ir jukusi. Tā ir īsta trakomāja, manu zēn! — misters Diks sacīja un, iešņaucis tabaku no apaļās dozes, kas stāvēja uz galda, sāka sirsnīgi smieties.

Noņemdamies drosmi izsacīt savas domas šajā jautājumā, es pateicu, kas man bija uzticēts.

—  Jauki, jauki, — misters Diks nopriecājās, — arī viņai no manis sveicieni, un, man šķiet, esmu jau ticis uz ceļa. Jā gan, esmu ticis uz ceļa, — misters Diks apgalvoja, pārvilkdams roku pār saviem sirmajiem matiem un uzmezdams manuskriptam gaužām neticīgu skatienu.

—  Jūs esat gājis skolā?

—  Jā, ser, — es atteicu, — īsu laiku.

— Varbūt jūs atceraties, — misters Diks turpināja, dziļdomīgi uzlūkodams mani un turēdams spalvu gatavlbā, lai pierakstītu atbildi, — kurā gadā nocirta galvu karalim Čārlzam Pirmajam?

Atbildēju — cik atceros, tas noticis tūkstoš seši simti četrdesmit devītajā gadā.

— Jauki, — noteica misters Diks, pakasīdams ar spalvu ausi un mulsi mani uzlūkodams. — Tā teikts arī grāmatās. Bet es nevaru saprast, kā tas var būt. Ja jau tas.noticis tik sen, tad jābrīnās, kā gan cilvēki, kas bija ap viņu, varējuši izdarīt tādu misēkli — izņemt rūpes no viņa galvas, kad tā bija nocirsta, un pārlikt manējā.

Mani ļoti pārsteidza tāds jautājums, bet uz to man nebija nekā, ko atbildēt.

—   Tas ir ļoti savādi, — misters Diks turpināja, uzmezdams izmisušu skatienu saviem manuskriptiem un atkal iebraukdams ar roku matos, — ka es nevaru un nevaru to apjēgt. Arvien vēl trūkst īstas skaidrības šajā jautājumā. Bet tas nekas, tas nekas! — viņš izsaucās jautri, sevi uzmundrinādams. — Laika vēl diezgan! Sveicieni mis Trotvudai, un sakiet, ka man ar rakstīšanu veicas ļoti labi.

Gribēju jau iet projām, bet tad misters Diks pievērsa manu uzmanību pūķim.

—  Ko jūs sakāt par šo pūķi? — viņš ievaicājās.

Es atteicu, ka tas ir lielisks. Man šķiet, tas bija pēdas septiņas garš.

—   Es pats to pagatavoju! Kādreiz abi uzlaidīsim to gaisā, — misters Diks sacīja. — Bet vai jūs šo ievērojāt?

Viņš parādīja, ka pūķis noklāts ar ļoti sīki un rūpīgi aprakstītām manuskripta lapām; rokraksts tomēr bija tik skaidrs, ka es, pārlaižot acis rindiņām, domājos pāris vietās manījis pieminētu tā paša Čārlza Pirmā galvu.

—   Redziet, kas par garu auklu! — misters Diks ieteicās. — Un, ja tas augstu uzlido, tas aiznes ziņas tālu. Tādā veidā es tās izplatu. Es nezinu, kurā malā tās nonāks zemē. Tas atkarīgs no dažādiem apstākļiem, no vēja, piemēram, un arī citiem, bet te nu es vienkārši riskēju.

Viņa seja, kaut arī tā izskatījās spirgta un robusti veselīga, bija mīlīga un laipna, tajā izpaudās kas tāds, kas iedveš cieņu; man gandrīz vai likās, vai tikai viņš ar .maņi tāpat vien netriec niekus, tāpēc es iesmējos, un viņš arī sāka smieties, un tā mēs šķīrāmies kā vislabākie draugi.

—  A, tu, puisīt? — tante ieteicās, kad nonācu lejā. — Nu, kā klājas šorīt misteram Dikam?

Pateicu, ka misters Diks liek sveicināt un ka darbs viņam veicas labi.

—  Ko tu par viņu domā? — tante noprasīja.

Manī pamodās neskaidra vēlēšanās apiet šo jautājumu; atbildēju, ka viņš, šķiet, ir ļoti jauks džentlmenis, bet tante nebija tik iēti pieviļama — viņa nolika darbu klēpī un, sakrustojusi rokas pār to, sacīja:

— Nestomies! Tava māsa Betsija Trotvuda man būtu pateikusi skaidri un gaiši, ko viņa par kādu domā. Esi cik iespējams līdzīgs savai māsai un runā gaišu valodu!

—  Vai viņš… vai misters Diks… es jautāju, tante, jo tiešām nezinu … vai viņš nav sajucis prātā?

—  Itin nemaz, — tante atbildēja.

—  Jā, tik tiešām, — nomurmināju tikko dzirdami.

—  Ja jau nu pasaulē kāds nav jucis, tad tas ir misters Diks, — tante apgalvoja dzedri un noteikti.

Neko prātīgāku nezināju piebilst kā to pašu «jā, tik tiešām».

—  Viņu jau ir gan saukuši par vājprātīgu, — tante skaidroja. — Es pat jūtu tādu savtīgu prieku, atkārtodama, ka viņu ir saukuši par vājprātīgu, — vai citādi man būtu bijis tāds draugs un padomdevējs visus šos desmit gadus vai pat vairāk, īstenībā visu šo laiku, kopš lava māsa Betsija Trotvuda mani piekrāpa!

—  Tik ilgi jau?

—   Un tie esot godīgi cilvēki, kam pietika nekaunības saukt viņu par vājprātīgu! — tante turpināja. — Misters Diks iznāk man attālu radu, nav svarīgi, kādu, radurakstos negribu iedziļināties. Tikai, nebijis manis, viņa paša brālis būtu viņu ieslodzījis uz visu mūžu. Tas ir viss.

Baidos, ka tā bija liekulība, bet, redzēdams, cik aizrautīgi tante runā par šo tematu, arī es centos izrādit lielu interesi.

—  Augstprātīgais stulbenis! — tante sacīja, — Tāpēc vien, ka viņa brālis ir mazliet dīvains — kaut arī ne uz pusi tik dīvains kā daudzi citi —, viņš negribēja to mājās turēt un ievietoja kādā privātā klīnikā, kaut gan nelaiķis tēvs viņam bija piekodinājis rūpēties un gādāt par misteru Diku, jo arī viņš to turēja par plānprātiņu. Te jau nu parādās viņa paša gudrība. Pats nav bijis pie pilna prāta — to tikai es varu teikt.

Atkal, redzēdams, cik pašpārliecināti tante runā, centos parādīt, ka arī es visam noticu.

—  Te nu es iejaucos ar savu priekšlikumu. Es sacīju: «Jūsu brālis nav vājprātīgs — esmu pārliecināta, ka viņam pat vairāk prāta, nekā jums jebkad bijis vai būs. Izmaksājiet viņam to mazumu, kas viņam pienākas, un lai viņš nāk dzīvot pie manis! Man nav bail no viņa, es neesmu augstprātīga, es labprāt uzņemšos rūpes par viņu un nedarīšu viņam pāri, kā dažs labs (nerunājot par slimnīcas ļaudīm) ir darījis.» Pēc ilgas tielēšanās es savu panācu. Kopš tā laika viņš dzīvo pie manis. Viņš ir sirsnīgākais, atsaucīgākais cilvēks pasaulē. Un ja tev padoms vajadzīgs… Ak, neviens jau nezina, ko šis cilvēks ir vērts, vienīgi es.

Tante noglauda brunčus un sapurināja galvu, it kā no vienas vietas notrausdama, no otras aizpurinādama visas pasaules nievas un apvainojumus.

—  Misteram Dikam bija mīļa māsa, — tante turpināja, — lāga meitēns, kas ļoti ieredzēja viņu. Bet tā izdarīja, ko jau viņas visas dara, — izgāja pie vīra. Un tas izdarīja, ko jau viņi visi dara, — izpostīja viņas dzīvi. Misters Diks par to uztraucās līdz neprātam (to vēl nesauc par vājprātu, man šķiet!), turklāt viņš dzīvoja vienās bailēs no brāļa, ciezdams viņa pārestības, tā ka galu galā saķēra karsoni. Tas notika vēl pirms viņa pārcelšanās uz šejieni, bet atmiņas par to misteru Diku nospiež vēl šobrīd. Vai viņš ar tevi, bērns, nerunāja par karali Čārlzu Pirmo?

—  Jā, tante, runāja.

—  Ā, — tante novilka, paberzēdama degunu, it kā mazliet norūpējusies. — Tas viņam tāds paradums — runāt līdzībās. Dabiski, ka viņš savu slimību saista ar lieliem nemieriem un saviļņojumiem, tāpēc ar šo tēlu vai līdzību, vai kā nu viņu tur sauc, mēģina izteikt savas domas. Un kāpēc gan lai viņš to nedarītu, ja viņam tas patīk?

—  Protams, tante, — es piekritu.

—  Ka tas nav lietišķs, ne arī sabiedrībā pieņemts runas veids, to es it labi zinu, un tāpēc es viņam arī uzstāju, lai savos memuāros viņš šādu līdzību neminētu.

—  Vai viņš, tante, pats savu dzīvi apraksta šajos memuāros?

—  Jā, bērns, — tante atbildēja, atkal paberzēdama degungalu. — Tā ir petīcija, kurā aprakstīts viņa stāvoklis, domāta iesniegšanai lordam kancleram vai kādam citam lordam, vārdu sakot, kādam no tiem cilvēkiem, kam maksā algu par to, lai tie izskatītu petīcijas. Cerams, ka tuvākajā laikā tā būs uzrakstīta. Ia līdz šim tas vēl nav izdevies, tur vainīgs viņa savādais izteikšanās veids, bet par to ari nav nekāda nelaime — lai tikai būtu darbs, kas viņu saista.

Vēlāk uzzināju, ka jau vairāk nekā desmit gadu misters Diks cenšas izskaust karali Čārlzu Pirmo no saviem memuāriem, bet tas neatlaidīgi zogas iekšā un atrodas tur vēl šobrīd.

— Es vēlreiz atkārtoju, — tante sacīja, — neviens cits, tikai es zinu, cik gudra galva šim vīram. Viņš ir sirsnīgākais, atsaucīgākais cilvēks pasaulē. Ja brīžam viņam iepatīkas palaist gaisā pūķi — nu, kas par to! Franklins* arī laida pūķus. Un tas, ja nemaldos, bija kvēkers* vai kas tamlīdzīgs, un, ja kvēkers noņemas ar pūķiem, par to gan var vairāk pasmieties nekā par kādu citu.

Bijis es pārliecināts, ka tante visu to stāsta manis dē|, gribēdama parādīt man uzticību, es būtu juties ļoti pagodināts un šī labvēlība būtu viesusi manā sirdī cerību. Tomēr bija skaidri noskārstams, ka šim jautājumam viņa pati meklē atrisinājumu un ar mani runā tikai tāpēc, ka nav neviena cita, ar ko runāt.

Tajā pašā laikā, jāatzīstas, augstsirdība, ar kādu tante varonīgi aizstāvēja nabaga vientiesīgo misteru Diku, ne tik vien viesa manā bērna sirdī patmīlīgas cerības, bet arī nesavtīgi iesildīja to pret viņu pašu. Man liekas, es sāku jau toreiz saprast, ka aiz tantes savdabības, aiz visām viņas dīvainībām slēpjas kas tāds, kas iedveš cieņu un pajāvību. Kaut gan todien viņa bija tikpat skadra kā iepriekšējā dienā, kaut arī, ēzeļus tramdīdama, skrēja iekšā un ārā tikpat bieži, kaut iesvila negantās dusmās uz kādu jaunekli, kas, garām iedams, slepšus caur logu pameta Dženetei ar aci (smagāku savas cieņas noniecināšanu tante nepazina), — es sajutu pret viņu vēl lielāku cieņu, lai gan arī ne mazāku bijību.

Starplaikā, kādam neizbēgami bija jāpaiet, līdz varēja gaidīt no mistera Mērdstona atbildi uz tantes vēstuli, es dzīvoju lielā satraukumā, bet visiem spēkiem centos to apspiest un mēģināju cik vien iespējams neuzbāzīgi izpatikt kā tantei, tā misteram Dikam. Ar misteru Diku mēs. kādreiz būtu izgājuši ārā palaist gaisā lielo pūķi, bet, tā kā man arvien vēl nebija cita apģērba kā tas dekoratīvais ietērps, ar kādu mani izgreznoja pirmajā vakarā, tad nācās vien dzīvot istabā; tikai kad iestājās tumsa, tante, rūpēdamās par manu veselību, pirms gulētiešanas vadāja mani turp un atpakaļ pa stāvo krastmalu.

Beidzot pienāca mistera Mērdstona atbilde, un, man par neaprakstāmām šausmām, tante pateica, ka jau rīt viņš pats ieradīšoties uz pārrunām.

Otrā rītā, vēl joprojām ievīstīts tajā pašā jocīgajā ietērpā, es sēdēju un skaitīju stundas un minūtes, sarkdams un tvīkdams aiz iekšēja uzbudinājuma, cerībām gaistot un bailēm pieņemoties, gaidīdams, kad viņa drūmā seja liks man sarauties čokurā, — bet es jau trīcēju, ari tās neredzējis. Tante bija mazliet valdonīgāka un dzedrāka nekā parasti, bet nekādas citas pazīmes neievēroju, kas liecinātu, ka viņa gaida apmeklētāju, kas man liek bailēs trīcēt. Līdz pat vēlai pievakarei mēs nosēdējām pie loga — viņa, strādādama savu rokdarbu, es, kaudamies ar domām, apsvērdams visas iespējamās un neiespējamās varbūtības, ko nesīs mistera Mērdstona apmeklējums. Pusdienas bija atliktas uz nenoteiktu laiku, bet, tā kā nāca jau vēls, tante tomēr lika klāt galdu; pēkšņi viņa atkal sacēla trauksmi, un es šausmās un izbrīnā ieraudzīju mis Mērdstonu: sēdēdama ēzeļa mugurā sāniski, tā tīšuprāt jāja pāri neaizskaramajam zālienam, apstājās mājas priekšā un lūkojās uz visām pusēm.

—  Vācieties prom! — tante kliedza, pie loga kratīdama galvu un vicinādama dūri. — Kas jums te meklējams! Kā jūs iedrošināties triekties svešā daļā! Prom! Ak tavu nekaunīgu cilvēku!

Aukstasinīgā vienaldzība, ar kādu mis Mērdstona joprojām raudzījās apkārt, tā saniknoja tanti, ka, manuprāt, viņa uz mirkli pilnīgi sastinga un šajā mirklī pat nebija spējīga drāzties ārā, kā bija radusi. Es izmantoju gadījumu, lai pateiktu, kas šī iebrucēja ir un ka džentlmenis, kas pašlaik tuvojas tai (kraujā ceļa dēļ viņš bija palicis iepakaļ), ir pats misters Mērdstons.

—  Man nu gluži vienalga, kas viņš tāds ir! — tante kliedza, izliekusies pa logu, un, kā pirmāk, kratīja galvu un mētājās rokām — tas nemaz neizskatījās pēc laipnas viesu sagaidīšanas. — Nav nekāda jādelēšana pa manu dārzu! Es to nepieļaušu! Pazūdiet! Dženet, ved viņu ārā! Dzen viņus prom!

Stāvēdams tantei aizmugurē, noraudzījos cīņā, kas patlaban iedegās pagalmā. Ēzelis nepadevās nevienam; plati atspēries ar visām četrām kājām, tas nekustēja ne no vietas, lai kā Dženete pūlējās to aiz pavadas apgriezt ap

kārt, bot misters Mērdstons dzina uz priekšu; mis Mērdstona mēģināja iesist Dženetei ar saulessargu, bet puikas, kuri bija saskrējuši noskatīties šajā tracī, auroja, ko mācēja. Tante, pēkšņi pamanījusi starp tiem mazo resgali — ēzeļu dzinēju (tas, kaut arī nebūdams vecāks par kādiem desmit, vienpadsmit gadiem, bija viens no viņas iespītīgākajiem kaitinātajiem), arī metās kaujas laukā, uzklupa viņam, sagrāba viņu un aiz svārku malas atmuguriski rāva uz dārzu tā, ka galva puikam pazuda svārku apkaklē un papēži šļūca pa zemi, un tad trieca Dženeti pec kārtībniekiem un tiesnešiem, lai vainīgo tepat uz vietas saņem ciet, piespriež sodu un izpilda to. Sajā kaujas skatā tomēr ilgi nedabūjām noraudzīties, jo nekrietnais resgalis, būdams īsts meistars uz visādiem niķiem un stiķiem, kādi tantei pat prātā nevarēja ienākt, drīz vien aurodams aizlēkšoja, ar saviem naglotajiem zābakiem atstādams dziļas pēdas puķu dobēs un uzvaras priekā aizvezdams līdzi arī savu ēzeli.

Norisinoties cīņas pēdējam posmam, mis Mērdstona bija jau nokāpusi no ēzeļa un tagad kopā ar brāli stāvēja pie namdurvīm, gaidīdama, kad tantei galu galā būs vaļas viņus saņemt. Tante ar cīniņā mazliet saburzītu tērpu lepni un cēli iegāja istabā, tiem pat aci neuzmetusi, un arī turpmāk izlikās tos neredzam, kamēr nāca Dženete un pieteica tos.

—  Vai lai eju projām, tante? — es trīcēdams vaicāju.

—  Nē, ser, — viņa atteica, — protams, ne!

To sacījusi, viņa iestūma mani kaktā turpat sev tuvumā un aizlika priekšā krēslu — tur nu es sēdēju kā cietumā vai apsūdzēto nodalījumā tiesā. Tur es paliku visu sarunas laiku un no turienes patlaban redzēju ienākam misteru un mis Mērdstonus.

—  Ahā! — tante iesaucās. — Nemaz nezināju, ar ko man bijis gods sarauties. Bet es nevienam neļauju jāt pa šo zālienu. Nekādus izņēmumus neatzīstu. Neviens lai nedomā mīdīt manu pļaviņu!

—  Svešiniekiem jūsu likumi var sagādāt zināmas neērtības, — sacīja mis Mērdstona.

—  Ak tā? — noteica tante.

Misters Mērdstons, laikam baidīdamies, ka par jaunu nesākas ķīviņš, metās starpā:

—  Mis Trotvuda!

225

—  Piedodiet, lūdzu, — tante viņu pārtrauca, uzmezdama viņam dzestru skatienu, — jūs laikam būsiet mis-

8-865

ters Mērdstons, kas apprecēja mana nelaiķa brāļadēla Deivida Koperfīlda, Blanderstonas Krauķu māju īpašnieka, atraitni? Lai gan šobaltdien vēl nezinu, kāpēc īsti — Krauķi!

—  Tas es esmu, — misters Mērdstons apstiprināja.

—   Neņemiet ļaunā, ka es tā saku, ser, — tante turpināja, — bet, manuprāt, visiem būtu bijis daudz labāk un visi būtu laimīgāki, ja jūs nebūtu iejaucies nabaga bērna dzīvē.

—  Mis Trotvudas vārdiem varu tiktāl piekrist, — mis Mērdstona iestarpināja, valdīdama sevi, — ka mūsu apraudātā Klāra bija caurcaurēm vēl īsts bērns.

—  Viens mierinājums kā man, tā jums, kundze, ir tas, — tante sacīja, — ka mēs, būdamas jau stipri gados, domājams, nekļūsim nelaimīgas savas personiskās pievilcības dēļ un par mums arī neviens neteiks, ka esam īsti bērni.

—   Bez šaubām, — piekrita mis Mērdstona, kaut arī, man likās, bez sevišķas sajūsmas. — Tiešām, kā jūs sakāt, manam brālim būtu bijis daudz labāk un viņš būtu bijis laimīgāks, ja nekad nebūtu stājies šai laulībā. Tādas vienmēr bijušas manas domas.

—   Par to es nešaubos, — tante atbildēja. — Dženet! — viņa uzsauca, paskandinājusi zvanu. — Pasveiciniet misteru Diku un lūdziet, lai viņš nonāk lejā!

Gaidot misteru Diku, tante sēdēja taisna kā svece un drūmi raudzījās sienā. Kad tas nonāca lejā, viņa iepazīstināja to ar viesiem.

—  Misters Diks, sens un tuvs draugs, uz kura veselīgo saprātu, — tante sacīja ar uzsvaru, lai brīdinātu misteru Diku (tas patlaban kodīja rādāmo pirkstu un izskatījās tiešām pēc pamuļķa), — es vienmēr paļaujos.

Misters Diks uztvēra mājienu, tūlīt izņēma pirkstu no mutes un, sataisījis dziļdomīgu seju, pievienojās klātesošajiem. Tante pameta ar galvu misteram Mērdstonain, un tas turpināja uzsākto sarunu:

—   Mis Trotvudal Saņēmis jūsu vēstuli, es turēju par savu pienākumu un jo vairāk aiz cienības pret jums…

—  Pateicos, ser, — tante attrauca, joprojām bargi viņu vērodama, — par mani varat neraizēties.

—  Jā, es nospriedu, ka šādas lietas labāk nokārtojamas personiski nekā ar sarakstes palīdzību, — misters Mērdstons turpināja, — lai gan jāpanes dažādas ceļa ne

ērtības. Sis nožēlojamais zeņķis, kas aizbēdzis no saviem labvēļiem un savas darbavietas…

—   Paraugieties vien uz viņu! — mis Mērdstona pārtrauca brāli, novirzīdama vispārējo uzmanību uz mani un manu savādo apģērbu. — Augstākajā mērā piedauzīgs un apkaunojošs izskats!

—  Džeina Mērdstona, esi tik laba un nepārtrauc mani! — viņas brālis sacīja. — Sis nožēlojamais zeņķis, mis Trotvuda, ir bijis daudzu nepatikšanu un nemiera cēlonis mūsu mājā jau tajā laikā, kad vēl bija dzīva mana dārgā nelaiķe sieva, kā arī vēlāk. Viņš ir īgns, stūrgalvīgs, spītīgs un nesavaldīgs pēc dabas, un nekad nevar zināt, kādas nelietības viņš pastrādās. Mēs abi ar māsu esam daudz pūlējušies, lai izskaustu viņa netikumus, bet bez panākumiem. Un tāpēc manas, kā arī manas māsas domas bija — jāsaka, viņa ir pilnīgi vienisprātis ar mani, — ka jums tieši no mūsu mutes jādzird bēdīgā patiesība par šo zēnu.

—   Lieki būtu vēl apstiprināt, ko mans brālis jau sacījis, — mis Mērdstona metās starpā, — bet es lūdzu, lieciet vērā — no visiem puikām, kādi vien pasaulē ir, es domāju, šis būs tas nekrietnākais.

—  Stingri teikts! — tante īsi piemetināja.

— Nebūt ne, ja spriež pēc viņa darbiem, — mis Mērdstona attrauca.

—  Ahā! — atteica tante. — Turpiniet, ser!

—  Man ir savi ieskati, — turpināja misters Mērdstons, un viņa seja apmācās arvien vairāk un vairāk, jo ilgāk viņš un tante viens otru vēroja, un to viņi darīja ļoti neatlaidīgi, — attiecībā uz to, kāds audzināšanas paņēmiens viņa gadījumā vislabāk noderētu, pa daļai tie dibināti uz zēna rakstura pazīšanu, pa daļai uz savu līdzekļu un metožu apzināšanos. Kā es tos izmantoju, par to atbildēšu tikai pats sev un šim jautājumam tuvāk nepieskaršos. Pietiek jau, ka es šo zēnu nodevu sava drauga uzraudzībā, izgādāju viņam darbu solīdā uzņēmumā; tas, lūk, viņam nav pa prātam, viņš bēg projām, kā īsts vazaņķis klaiņo apkārt un tad vienās skrandās ierodas šeit, lai iežēlinātu jūsu sirdi, mis Trotvuda! Gribu jūs godīgi brīdināt par tām nopietnajām sekām — ciktāl es spēju paredzēt —, kādas būs, ja jūs viņu tagad atbalstīsiet.

8*

227

—  Vispirms par to solīdo uzņēmumu, — sacīja tante.

— Ja nu šis zēns būtu jūsu paša dēls, tad, jādomā taču, jūs viņu arī būtu turpat nodevis?

—  Ja tas būtu mana brāļa dēls, — mis Mērdstona metās starpā, — tam, cs ticu, būtu pavisam citāds raksturs!

—   Vai, teiksim, ja būtu dzīva vēl tā nabaga meitene, viņa māte, — vai arī tad viņam būtu jāstrādā tajā solīdajā uzņēmumā? — tante prašņāja.

—   Domāju gan, — misters Mērdstons teica, palocīdams galvu, — ceru, ka Klāra neiebilstu pret to, ko es un mana māsa Džeina Mērdstona būtu atzinuši par pareizu,

Mis Mērdstona, kaut ko nomurminādama, to apstiprināja.

—  Ak vai! — nopūtās tante. — Nabadzīte!

Misters Diks, kas visu laiku jau žvadzināja savu naudu, tagad sāka to žvadzināt tik skaļi, ka tantei vajadzēja atkal raidīt brīdinājuma skatienu, pirms vina jautāja tālāk:

—  Nabaga meitenes mūža rente laikam izbeidzās līdz ar viņas nāvi?

—   Izbeidzās, — misters Mērdstons apliecināja.

—  Vai tad nav nekāda novēlējuma, lai tas nelielais īpašums, māja ar dārzu, — Krauķi tak laikam bija tas vārds, kaut arī tur nav neviena krauķa, — paliktu dēlam?

—   Pirmais vīrs to viņai bija atstājis bez jebkādiem noteikumiem… — misters Mērdstons iesāka, bet tad pēkšņi tante, iedegusies dusmās un nespēdama vairs savaldīties, pārtrauca viņu:

—  Ak tu kungs, kas tur ko runāt! Atstājis viņai bez jebkādiem noteikumiem! Kā tad citādi, tad jau tas nebūtu Deivids Koperfīlds, tam jau nelaime varēja acīs skatīties, arī tad viņš to neredzētu! Protams, viņš atstāja to visu bez noteikumiem. Bet… kad viņa apprecējās otrreiz… Vārdu sakot, kad viņa izdarīja liktenīgo kļūdu, apprecēdamās ar jums… īsi un skaidri — vai tad negadījās neviens, kas par to zēnu būtu kaut vārdu aizlicis?

—   Kundze, mana nelaiķe sieva mīlēja savu otro vīru un pilnīgi uzticējās tam, — misters Mērdstons iebilda.

—   Jūsu nelaiķe sieva bija kā no citas pasaules, nelaimīgs bērns, kuram nav veiksmes dzīvē, — lūk, kas viņa bija,..— tante attrauca, kratīdama galvu. — Un nu — kas 'vēl jiīms būtu man sakāms?

—  Tikai tas, mis Trotvuda, ka esmu šeit, lai ņemtu Deividu atpakaļ, lai ņemtu atpakaļ bez jebkādiem noteikūmiem, lai rīkotos ar viņu pēc saviem ieskatiem un tā, kā es to atrodu par pareizu, — sacīja misters Mērdstons. — Es neesmu šeit ieradies, lai dotu nezin kādus solījumus vai galvojumus. Jūs, mis Trotvuda, varbūt esat noticējusi viņa sūdzībām un attaisnojat viņa aizbēgšanu? Jūsu izturēšanās, kas nebūt neliecina par vēlēšanos saprasties, liek man domāt, ka tas iespējams. Tikai brīdinu — ja jūs atbalstāt viņu šoreiz, tad tas paliek uz visiem laikiem, ja jūs tagad nostājaties starp mani un viņu, es atkāpjos uz visiem laikiem, mis Trotvuda! Es pats nejokoju un neļaušu arī ar sevi jokus dzīt. Esmu ieradies šeit pirmo un pēdējo reizi, lai aizvestu viņu projām. Vai viņš grib doties atpakaļ? Ja negrib vai arī ja jūs sakāt, ka šādu vai tādu iemeslu dēļ — man gluži vienalga, kādu, — viņš nevar doties man līdzi, — manas durvis no šā brīža viņam būs slēgtas un jūsējās, jādomā, atvērtas.

So runu tante noklausījās ar sasprindzinātu uzmanību; izslējusies kā svece un sakrustojusi rokas pār celi, viņa sēdēja nekustīga un drūmi raudzījās runātājā. Kad tas bija beidzis, tante, savu stāvokli nemainīdama, tikai pavērsdama acis tā, lai redzētu mis Mērdstonu, sacīja:

—  Tā; varbūt jums, kundze, ir vēl kas piebilstams?

—   Tik tiešām, mis Trotvuda, — tā atbildēja, — visu, ko es būtu varējusi teikt, jau ļoti labi pateica mans brālis; visus faktus, kādi man zināmi, viņš apgaismoja tik skaidri, ka man tiešām nav nekā cita, ko piebilst, gribu vienīgi pateikties jums par jūsu laipnību. Par jūsu apbrīnojamo laipnību, — mis Mērdstona mēģināja ironizēt, bet mana tante viņas ironiju neievēroja vairāk, kā to būtu ievērojis lielgabals, pie kura es Cetemā pārnakšņoju.

—  Un ko zēns pats sacīs? — tante ieteicās. — Vai tu gribi doties atpakaļ, Deivid?

Es atbildēju, ka negribu, un lūgtin lūdzos tanti, lai viņa neliek man to darīt. Sacīju, ka ne misters Mērdstons, ne viņa māsa nekad nav varējuši mani ieredzēt, nekad nav bijuši laipni pret mani. Sacīju, ka manis dēļ — to taču es skaidri zinu, un to zina ari Pegotija — viņi mocīja nabaga māmiņu, kas mani tik karsti mīlēja. Sacīju, ka pie viņiem esmu juties daudz nelaimīgāks, nekā to kāds spētu iedomāties, zinādams, cik mazs vēl esmu. Un raudādams lūdzos tanti — nav vairs prātā tie vārdi un izteicieni, kādiem es lūdzos, bet atceros, ka mani pašu tie ļoti aizkustināja, — lai glābj un pažēlo mani tētiņa piemiņas dēļ.

—  Mister Dik, ko lai es daru ar šo bērnu? — tante vaicāja.

Misters Diks apdomājās, sastomījās, tad gaiši pasmaidīja un atbildēja:

—  Noņemiet mēru un lieciet tūliņ pašūt viņam uzvalku!

—  Mister Dik! — tante uzgavilēja. — Sniedziet man roku, jūsu veselais saprāts ir nepārspējams!

Sirsnīgi paspiedusi tam roku, viņa izvilka mani no kakta un nostādīja sev priekšā, sacīdama misteram Mērdstonam:

—  Jūs varat atvadīties, ja patīk; es tomēr riskēšu un paturēšu zēnu pie sevis. Ja ari viņš būtu tāds, kādu jūs viņu notēlojāt, vismaz tik daudz es viņa labā spēšu darīt, cik jūs esat darījis. Tomēr es neticu nevienam jūsu vārdam.

—  Mis Trotvuda, — misters Mērdstons noteica, pieceldamies un paraustīdams plecus, — ja jūs būtu vīrietis…

—  Plīē! Blēņas un muļķības! — tante atcirta. — Negribu ne dzirdēt!

—  Apbrīnojami laipni! — mis Mērdstona pieceldamās izsaucās. — Tiešām nepārspējami!

—  Jūs domājat, ka es nezinu, — tante, nelikdamās mis Mērdstonu ne dzirdam, turpināja sarunu ar tās brāli, ļoti izteiksmīgi kratīdama galvu pret viņu, — kādu dzīvi jūs sagādājāt tai nabaga nelaimīgajai, uz nepareiza ceļa nokļuvušajai meitenei? Jūs domājat, es nezinu, kādu nelaimi šai mazajai, maigajai būtnei atnesa tā diena, kad jūs pirmoreiz šķērsojāt viņas ceļu, salkani smaidīdams, mīlīgas acis taisīdams un izlikdamies tik lēnīgs un žēlīgs, ka pat mušu nevarētu no deguna nodzīt?

—   Tādu daiļrunību savu mūžu vēl nebiju dzirdējusi! — dzēla mis .Mērdstona.

—   Jūs domājat, ka tagad, kad redzu jūs acu priekšā un klausos jūsu runas — un tas nudien nav nekas patīkams, — tante turpināja, — jūs domājat, ka tagad nespēju saprast jūs tikpat labi, it kā es jūs būtu redzējusi toreiz? Dieviņ augstais! Kur nu vē! giodenāku un zīžaināku kungu, kāds ir misters Mērdstons no pirmā acu uzmetiena! Nabaga apmātā vientiesīte tādu vīrieti vēl nav redzējusi. Pats laipnības iemiesojums! Viņš ceļ to vai debesīs! No sirds iemīļo arī viņas zēnu, taisni dievina to! 'Viņš kļūs tam par otro tēvu, un visi viņi dzīvos kā vienā rožu dārzā, vai ne? Uf! Ka manas acis jūs vairs neredzētul — tante iesaucās.

—  Tādu personu savu mūžu nebiju satikusi! — mis Mērdstona novaidējās.

—  Un, kad jūs pavisam jau bijāt apmājis to nabaga mu|ķiti, — tante turpināja, — dievs lai piedod, ka man viņa tā jāsauc, viņa, kas jau aizgājusi tur, kur jūs nemaz nesteidzaties nokļūt, — jūs sākāt viņu dresēt, it kā vēl nebūtu nodarījis diezgan jauna viņai un viņas mīļajiem, — vai nav taisnība? Sākāt viņu spīdzināt kā būrī ieslodzītu putniņu un izdzēsāt viņas dzīvības liesmiņu, mācīdams viņu dziedāt tikai pēc jūsu notīm.

—  Nudien, vai nu viņa ir jukusi, vai apdzērusies, — mis Mērdstona sacīja, pilnīgi izmisusi, ka nespēj vērst tantes vārdu straumi uz sevi. — Drīzāk gan jādomā, ka apdzērusies.

Neveltīdatha ne mazāko vērību šim starpsaucienam, tante turpināja runāt ar misteru Mērdstonu, it kā neko nebūtu dzirdējusi.

—  Mister Mērdston, — viņa teica, draudēdama tam ar pirkstu, — jūs bijāt tirāns pret to vientiesīgo bērnu, jūs salauzāt viņas sirdi! Viņai bija mīlestības pilna sirds — es to zinu; es to zināju jau gadiem ilgi, kad jūs vēl nebijāt viņu redzējis, — un tieši ar šo viscēlāko no viņas vājībām jūs viņu iedzināt kapā. Lūk, tāda ir patiesība, vai nu jums tā patīk, vai ne. Varat lepoties ar to — kā jūs, tā jūsu sabiedrotie.

—  Atļaujiet vaicāt, mis Trotvuda, — atkal iejaucās mis Mērdstona, — ko jūs pagodināt — turklāt lietojot vārdus, pie kādiem neesmu pieradusi, — runādama par mana brāļa sabiedrotajiem?

Joprojām kurla pret šo balsi — mis Betsija nesatricināmā mierā turpināja uzsākto runu:

—   Kā es nupat sacīju, tas taču bija skaidrs kā diena jau gadiem ilgi pirms tam, kad jūs viņu ieraudzījāt, — un cilvēkam gan arī nav izdibināms dīvainais likteņa prāts, kas lēmis jūsu ceļiem krustoties, — jā, tas taču bija skaidrs kā diena, ka agrāk vai vēlāk šī nabaga mazā, maigā būtne izies atkal pie vīra, bet tik ļaunu galu gan es neparedzēju. Tas bija toreiz, mister Mērdston, kad viņa deva dzīvību šim pašam zēnam, nabaga bērnam, kuru jūs vēlāk dažu labu reizi izmantojāt par ieroci, ar ko šaust nabaga mātes sirdi; tās nu nav nekādas jaukās atmiņas, un jūs jau niknums pārņem, viņu uzskatot vien. Ei, ei, ko nu velkat pieri grumbās! Bez visa tā jau zinu, ka tas taisnība.

Visu šo laiku misters Mērdstons bija stāvējis pie durvīm un, nolūkodamies runātājā, pūlējies saglabāt smaidu sejā, kaut gan viņa melnās uzacis bija drūmi sarauktas. Te nu es ievēroju, ka viņa seja, kaut ari vēl arvien savilkta smaidā, pēkšņi kļūst bāla un viņš sāk elst kā pēc tāla skrējiena.

—   Sveiki, ser! — tante sacīja. — Un ardievu, seri Palieciet sveika ari jūs, kundze! — viņa negaidot pievērsās mis Mērdstonai. — Un, ja es vēlreiz redzēšu jūs ar ēzeli savā pļaviņā, tik tiešām, kā jums galva stāv uz pleciem, es noraušu jums cepuri un samīdīšu to!

Būtu bijis vajadzīgs gleznotājs, turklāt ne jau kaut kāds nieka mālderis, lai uzgleznotu tantes un mis Mērdstonas sejas, kādas tās kļuva, kad viena ļāva vaļu savam pēkšņajam dusmu izvirdumam un otra noklausījās to. Tantes baiss bija ne mazāk draudīga kā viņas vārdi, tādēļ mis Mērdstona atzina par labāku neko neatbildēt; cēli ielikusi roku brāļa elkonī, viņa ar augstprātīgu sejas izteiksmi sekoja tam, bet tante palika pie loga, raugoties abiem nopakaļ, un esmu pārliecināts — ja tagad mis Mērdstonas ēzelis parādītos zālienā, draudi kļūtu par īstenību.

Tā kā uzbrukuma mēģinājums tomēr nenotika, tantes seja pamazām noskaidrojās un atmaiga tik mīļa, ka man radās drosme noskūpstīt viņu un pateikties; to es arī no sirds darīju, abām rokām apķēries viņai ap kaklu. Pēc tam es sniedzu roku arī misteram Dikarn, kas to savukārt sirsnīgi paspieda un pēdīgi šim laimīgajam noslēgumam pāršalca veselu smieklu šalti.

—  Tagad arī jūs būsiet šā bērna aizbildnis, mister Dik, kopā ar mani, — tante sacīja.

—  Ar lielāko prieku uzņemos aizbildnību par Dcivida dēlu! — atteica misters Diks.

—  Jauki, — tante atteica, — tas nu būtu nokārtots. Bet vai zināt, mister Dik, ko es domāju: es varētu dot viņam Trotvuda vārdu!

—   Protams, protams! Dosim viņam Trotvuda vārdu, jā gan, — misters Diks piekrita. — Deivida dēls Trotvuds.

—  Jūs domājat — Trotvuds-Koperfīlds? — tante piebilda.

, — Jā gan, protams. Jā. Trotvuds-Koperfīlds, — mazliet 'apmulsis noteica misters Diks.

Tantei šī izdoma tā iepatikās, ka manos jau to pašu dienu nopirktajos apģērba gabalos viņa nekavējoties, pirms tos vēl biju mugurā vilcis, ar neizdzēšamu tinti pati ierakstīja «Trotvuds-Koperfīlds» un lika tāpat iezīmēt ari pie skrodera pasūtīto kārtu (jau tajā pašā vakarā tika pārrunāts, kas nepieciešams manam pilnam ietērpam).

Un tā es iesāku savu jauno dzīvi ar jaunu vārdu un pilnīgi jaunos apstākļos. Tagad, kad visas šaubas bija izklīdušas, es vairākas dienas dzīvoju kā pa sapņiem. Nemaz nedomāju par to, kāds dīvains pāris ir mani jaunie audzinātāji — vectante un misters Diks. Neko noteiktu nedomāju arī par sevi. Divas lietas es skaidri apzinājos: vecajai Blanderstonas dzīvei bija sacītas ardievas — tā likās jau kaut kur tālu, tālu iegrimstam dūmakā —, un uz visiem laikiem bija nokritis priekškars starp mani un Mērdstona un Grinbija uzņēmumu.

Kopš tā laika neviens nav pacēlis šo priekškaru. Tikai tagad, rakstīdams savu dzīvesstāstu, es ar negribīgu roku to uz brīdi paceļu un priecīgs atkal nolaižu. Atmiņās par šo manu dzīves posmu ir tik daudz sāpju, tik daudz ciešanu un bezcerības, ka man trūcis drosmes papētīt, cik īsti garš tas bijis. Vai tas ilga gadu, vairāk vai mazāk — nezinu. Zinu tikai, ka tāds ir bijis — bijis un pagājis, un tagad esmu par to uzrakstījis un atvados no tā.

## XV NODAĻA

Es sāku atkal no jauna.

Mēs ar misteru Diku drīz vien kļuvām labi draugi un ļoti bieži, tiklīdz viņš bija beidzis savu dienas darbu, abi gājām laist gaisā lielo pūķi. Katru dienu viņš garas stundas nosēdēja pie saviem memuāriem, tomēr to rakstīšana nevirzījās uz priekšu, lai gan viņš pūlējās, cik spēja; diemžēl karalis Čārlzs Pirmais agri vai vēlu aizvien iemaldījās memuāru lappusēs, un tad tās bija jāmet pie malas un viss jāsāk atkal no jauna. Pacietība un cerība, ar kādu misters Diks panesa mūžīgās neveiksmes, neskaidrā nojauta, ka ar Čārlzu Pirmo nav viss gluži kārtībā, nevarīgā nopūlēšanās to izskaust un noteiktība, ar kādu karalis zagās atpakaļ, radīdams atkal sajukumu memuāros, — tas viss atstāja uz mani dziļu iespaidu. Kādiem galu galā šiem memuāriem būtu jābūt, ja viņš tos kādreiz uzrakstītu, kurp viņš tos sūtītu, ko ar tiem darītu — par to, man šķiet, misters Diks nezināja vairāk kā jebkurš

cits. Un kāda ari būtu nozīme par to galvu lauzīt, jo bija taču skaidrāks par skaidru, ka tie nekad netiks pabeigti.

Aizkustinoši bija noskatīties, kā misters Diks ar acīm pavadīja pūķi, kad tas uzvijās augstu gaisā. Savā istabā viņš man stāstīja, ka šādā ceļā nesot pasaulei svarīgas ziņas (patiesībā — sabojātās memuāru lapas), — un var jau būt, ka šai fantāzijai viņš dažbrīd ari ticēja, bet, kad lielais pūķis plandījās debešos, raustīdams auklu viņa rokā, viņš bija tālu no tādām domām. Nekad viņš neizskatījās tāda miera apdvests kā šajos brīžos. Kad pieva karē, sēdēdams viņam blakus zaļajā nogāzē, raudzījos, kā viņš vēro sava pūķa lidojumu tur klusajos augstumos, man likās, ka šis pūķis ir paņēmis līdzi visu viņa nemieru un aiznesis to debesīs (tā es savā bērna prātā domāju). Kad, uztinot auklu, pūķis slīdēja zemāk un zemāk, izpeldēdams no rožainās vakara dziesnas, kad tas pēdīgi noplīvoja zemē un kā nedzīvs palika guļam, likās, ka arī mistera Dika sapņojums izbeidzies. Atceros, cik mulsi viņš raudzījās apkārt, paceldams to atkal augšā, — it kā abi tie būtu no debesīm nokrituši, un tad man no sirds bija viņa žēl.

Mūsu draudzība ar misteru Diku arvien pieņēmās sirsnībā un tuvībā, bet ar tanti, viņa nelokāmo draudzeni, tā arī negāja zudumā. Viņa izturējās pret mani tik mīļi, ka jau pēc dažām nedēļām saīsināja manu jauno vārdu «Trotvudu» par «Trotu»; līdz ar to manī auga cerības, ka ar laiku, ja tas tāpat turpināsies, es viņas sirdī varbūt aizstāšu savu māsu Betsiju Trotvudu.

—   Paklau, Trot, — tante kādu vakaru ieminējās, kad uz galda, kā parasti, bija novietots triktraka dēlītis, lai viņa saspēlētu ar misteru Diku, — mēs taču nedrīkstam aizmirst tavu izglītību.

Skolas jautājums bija vienīgais, kas radīja manī bažas, un tāpēc biju ļoti priecīgs, ka tante beidzot tam pieskārusies.

—  Vai tev nebūtu nekas pretī iestāties kādā Kenterberijas skolā? — viņa vaicāja.

Atbildēju, ka man tas būtu ļoti pa prātam, jo tad taču es nebūšu tālu no viņas.

—    Labi, — tante noteica. — Vai tu būtu ar mieru braukt jau rīt?

Tantes straujie lēmumi par šo vai to man vairs nebija nekas neparasts, tāpēc viņas pēkšņais priekšlikums mani nebūt nepārsteidza un es atbildēju: — Jā.

—   Labi, — tante atkal sacīja. — Dženet, noīrē pelēko poniju un divričus — rītdienai ap pulksten desmitiem — un jau šovakar sakravā māstera Trotvuda drēbes!

Sie rīkojumi mani sacēla vai spārnos, bet sakaunējos par savu egoismu, kad redzēju, kādu iespaidu tie atstāj uz misteru Diku: paredzēdams šķiršanos, viņš tā saskuma, ka nejaudāja vairs jēdzīgi spēlēt, un tante, par brīdinājumu uzsitusi viņam pāris reižu ar triktraka kauliņu kasti pa pirkstu krumšļiem, pēdīgi aizvēra to un atteicās ar viņu tālāk spēlēt. Tomēr, izdzirdis no tantes, ka vienu otru sestdienu es varēšot pārbraukt mājās un ka viņš savukārt vienu otru trešdienu varēšot mani apciemot, misters Diks kļuva mundrāks un apņēmās uztaisīt otru pūķi, kas apmēros stipri vien pārspēšot tagadējo,

Otrā rītā viņš atkal bija sadudzis un mēģināja cik necik sasparoties, atdodams man visu naudu, cik vien bija viņa rīcībā, — ir zelta, ir sudraba —, bet tante šai devībai stājās ceļā, atļaudama dāvināt tikai piecus šiliņus, kas pēdīgi uz neatlaidīgu mistera Dika lūgumu pieauga līdz desmit. Pie dārza vārtiņiem mēs ļoti sirsnīgi atvadījāmies, un viņš negāja iekšā mājā, kamēr vien vēl varēja mūs saredzēt.

Mana tante, kurai nepavisam nerūpēja, ko ļaudis par viņu domā, meistarīgi izvadīja pelēko poniju pa Duvras ielām, sēdēdama taisni un stalti, kā jau tas īstam važonim piedien, un turēdama modru aci un stingru roku, lai ponijs ir nedomā izmest kādu soli pēc savas patikas. Iad izbraucām uz lauku ceļa, viņa tomēr paļāva tam lielāku brīvību un, nolūkodamās lejup uz spilvenu, uz kura sēdēju, apvaicājās, vai es esot laimīgs.

—  Pateicos, tantei Bezgala laimīgs, — es atteicu.

Tas viņu ļoti iepriecināja, un, tā kā abas rokas viņai

bija aizņemtas, viņa mīlīgi papakšķināja ar pātagas kātu man pa galvu.

— Vai tā ir liela skola, tante? — es ievaicājos.

—  Nemaz nezinu, — tante atteica. — Vispirms mēs brauksim pie mistera Vikfīlda.

—  Vai skola pieder viņam? — es apvaicājos.

—  Nē, Trot, bet viņam ir savs kantoris, — tante atbildēja.

Ja jau viņa pati neko vairāk neteica, nepētīju arī es tālāk par misteru Vikfīldu, un mēs runājām par visu ko citu, līdz iebraucām Kenterberijā. Tur pašlaik bija tirgus diena, un nu tantei atkal bija varena izdevība parādīt, cik lieliski viņa prot izvadit pelēko poniju starp tirdzinieku ratiem, groziem, sakņu un dažādu citu mantu grēdām. No pūļa, kas stāvēja apkārt un noskatījās, kā viņa gan spējiem, gan viegliem pagriezieniem lavē cauri šai tirgus kravai — reizēm par mata platumu no tās —, atskanēja dažādas piezīmes, ne vienmēr glaimojošas, bet tante brauca tik tālāk apbrīnojamā mierā, un man šķiet, tikpat aukstasinīgi viņa dotos uz priekšu pat ienaidnieka zemē.

Beidzot mēs apstājāmies pie kādas ļoti vecas mājas, kura izskatījās, it kā tā būtu izmetusi kūkumu uz ielas pusi: tās mazie, šaurie, sīki restolie lodziņi un siju gali, ko rotāja izgrieztas galvas, bija vēl vairāk padevušies uz āru, un radās tāds iespaids, it kā visa māja būtu saliekusies uz priekšu, lai redzētu, kas tur apakšā staigā pa šauro ietvi. Māja pārsteidza ar savu tīrību un spodrību. Veclaiku kapara klauvēklis pie zemajām, velvētajām durvirn, izgreznotām ar augļu un ziedu vītņu grebumiem, mirdzēja kā zvaigzne; abi akmens pakāpieni durvju priekšā bija tik balti, it kā būtu noklāti ar baltu audeklu; visi fasādes kaktu kaktiņi, visi stūru stūrīši, visas dzegas ar griezumiem un grebumiem, dīvainās, mazās durvju rūtis un vēl dīvainākie mazie lodziņi — viss bija tik vecs kā pasaule, tomēr tik tīrs kā sniegs kalnu galotnēs.

Kad mūsu pajūgs apstājās durvju priekšā, es, aplūkodams māju, ieraudzīju vienā no apakšstāva lodziņiem (apaļā, torņveidīgā sānu izbūvē) pavīdam miroņa vieplim līdzīgu seju, kas tūlīt atkal nozuda. Drīz pēc tam atvērās zemās, velvētās durvis — un tajās parādījās tā pati seja. Tā izskatījās tikpat spokaina kā pirmāk aiz loga, kaut ari tās āda bija nedaudz iesārta, kāda mēdz būt sarkanmatainiem cilvēkiem. Sis ari tiešām bija sarkanmatains zēns — gadus piecpadsmit vecs, pēc mana tagadējā vērtējuma, bet izskatījās krietni vecāks. Viņa mati atgādināja zemi nopļautu rugaini, no uzacīm nebija tikpat kā ne zīmes, no skropstām arī ne, iesarkani brūnās acis pavisam bez jebkāda dabiska apēnojuma un aizsarga — atceros, toreiz es brīnījos, kā gan viņš pavisam var gulēt. Viņš bija kaulains, uzrautiem pleciem, ģērbies solīdā, melnā uzvalkā ar baltu, plānu kakla lakatiņu, aizpogājies līdz pašai augšai; viņam bija garas, kaulainas plaukstas kā skeletam — tas man sevišķi dūrās acīs tajā brīdī, kad viņš, stāvēdams ponijam pie galvas, berzēja sev zodu un noraudzījās uz mums divričos,

—   Vai misters Vikfllds mājās, Ūrija Hīp? — tante vaicāja.

—  Jā, misters Vikfllds mājās, kundze, laipni lūdzu, — Orija Hīps atbildēja, norādīdams ar garo roku uz kādu no istabām.

Mēs izkāpām un, pametuši poniju Orijas uzraudzībā, iegājām garā, zemā viesistabā ar logiem uz ielas pusi, un no turienes es nejauši ieraudzīju, ka Orija pūš ponijam nāsīs un tad aizsedz tās ar delnu, it kā gribēdams tam pieburt kādu nelaimi. Iepretī augstajam, senlaicīgajam kamīnam karājās divas ģīmetnes: vienā bija redzams džentlmenis sirmiem matiem (vecs viņš neizskatījās) un melnām uzacīm, kurš aplūkoja ar šauru, sarkanu lentīti pārsietas papīra lapas, no otras manī raudzījās lēdija ar mierīgu, laipnu izteiksmi sejā.

Es patlaban lūkojos apkārt, cerēdams ieraudzīt arī Orijas portretu, kad istabas dibenā pavērās kādas durvis un tajās parādījās džentlmenis, kuru ieraugot es nevilšus pacēlu acis uz pirmāk minēto ģīmetni, lai būtu īsti drošs, ka viņš nav izkāpis no ietvara. Nē, tas tur stāvēja, kā stāvējis, un, kad džentlmenis panācās vairāk gaismā, redzēju, ka viņš ir par dažiem gadiem vecāks nekā tolaik, kad gleznota šī ģīmetne.

—   Sveicināti, mis Trotvuda! — džentlmenis sacīja. — Lūdzu, nāciet dziļāk! Biju patlaban aizņemts, ceru, ka neņemsiet ļaunā. Manam darbam, manai dzīvei ir tikai viens mērķis — un tas jums labi zināms.

Mis Betsija pateicās, un mēs iegājām viņa kabinetā; tas bija iekārtots kā īsts kantoris — ar grāmatām, aktu vākiem, skārda dokumentu kastēm un tā tālāk. Sās telpas logi bija dārza pusē. Sienā bija iemūrēts dzelzs naudasskapis, tieši virs paša kamīna, un es sēdēdams brīnījos, kā gan skursteņslauķi tiek klāt pie dūmvada.

—   Tātad, mis Trotvuda, — misters Vikfīlds sacīja (biju jau atskārtis, ka tas ir viņš — advokāts un kāda grāfistes bagātnieka muižu pārvaldnieks), — kādi vēji tad jūs šurp atpūtuši? Tie nav ļauni vēji, es ceru?

—   Nē, — tante atbildēja, — neesmu braukusi tiesas darīšanās.

—  Jauki, kundze, — atteica misters Vikfīlds. — Patīkamāk arvien ir turēties tālāk no šādām lietām.

Mati viņam jau bija gluži balti, kaut arī uzacis vēl turējās melnas. No viņa sejas staroja labsirdība, man tā šķita pat skaista. Vaigi ziedēja rožaini, un no savas Pegotijas jau sen biju dzirdējis, ka šādu sārtumu vaigos radot portvīns; portvīna iedarbība, man šķiet, bija jūtama arī viņa balsī un slieksmē uz korpulenci. Ģērbies viņš bija sevišķi rūpīgi un glīti — zili svārki, svītraina veste .un dzeltenas bikses; kruzuļainā virskrekla priekša un batista kaklauts mirdzēja tik brīnum koši un balti, ka manā nevaldāmajā fantāzijā, nāk prātā, iznira gulbja krūts.

—  Sis ir mans brāļadēls, — tante sacīja.

—  Tā? Nemaz nezināju, ka jums ir ari brāļadēls, mis Trotvuda, — misters Vikfīlds atteica.

—  Patiesību sakot, brāļa mazdēls, — tante paskaidroja.

—  Nē, nudien, pirmoreiz dzirdu, ka jums tāds mazs radinieks! — misters Vikfīlds apgalvoja.

—   Es viņu pieņēmu par dēlu, — tante turpināja, pamezdama ar roku tā, it kā viņai būtu pilnīgi vienalga, vai misters Vikfīlds to ir dzirdējis vai nav, — un atvedu šurp, lai nodotu skolā, kur viņš saņemtu pamatīgu izglītību un kur ar viņu labi apietos. Un nu pasakiet man, kur te ir tāda skola, kāda tā īsti ir, vārdu sakot, pastāstiet man to, ko zināt!

—   Pirms dodu jums kādu noteiktu padomu, — misters Vikfīlds sacīja, — es gribētu dzirdēt atbildi uz manu parasto jautājumu: kāds šajā gadījumā ir jūsu mērķis?

—   Ka viņu vilkos, šo cilvēku! — tante iesaucās. — Mūžīgi viņš meklēs pēc nez kādiem mērķiem, kad tie redzami kā uz delnas! Bērnam jātop laimīgam un dzīvē derīgam cilvēkam* — tas viss.

—  Tātad dažādi mērķi, — misters Vikfīlds sacīja, skeptiski smaidīdams un kratīdams galvu.

—   Blēņas! — tante atcirta. — Jūs vienmēr dižojaties ar to, ka jūsu dzīvei un darbam ir viens vienīgs skaidrs mērķis, un laikam gan iedomājaties, ka pasaulē vairs otra tāda godavīra nav.

—   Jā, bet tā ir pilna taisnība, manai dzīvei ir tikai viens mērķis, mis Trotvuda, — viņš teica smaidīdams. — Citiem to ir desmitiem un simtiem. Man tikai viens. Tur ir tā starpība. Bet mēs jau novirzāmies no lietas. Labākā skola? Lai mērķi būtu kādi būdami, jūs vēlaties labāko?

, Tante, apstiprinādama viņa domas, pamāja ar galvu.

—   Mūsu labākās skolas pansijā jūs savu radinieku vairs nevarat nodot, — brīdi padomājis, sacīja misters Vikfīlds.

—   Bet varbūt viņš varētu apmesties pilnā pansijā citur? — tante ieminējās.

Sādu atrisinājumu misters Vikfīlds atzina par iespējamu. Pēc īsas apspriešanās viņš piedāvājās pavadīt tanti uz skolu, lai viņa pati savām acīm redzētu un varētu spriest, un arī parādīt viņai divas trīs mājas, kur varētu nodot mani pansijā. Tante šo priekšlikumu uzņēma ar prieku, un mēs visi trīs jau gājām ārā, kad misters Vikfilds piepeši apstājās un ieminējās:

—  Varbūt mūsu jaunajam draugam ir kādi iebildumi pret mūsu nodomiem? Manuprāt, lai viņš labāk paliek šepat.

Tante, kā likās, gribēja protestēt, bet, lai viss ātrāk nokārtotos, es pasteidzos apgalvot, ka labprāt palikšu, ja vien man atļauj, un, iegājis atpakaļ mistera Vikfilda darbistabā, apsēdos uz tā paša krēsla, kur jau biju sēdējis, lai gaidītu viņus pārnākam.

Tā bija gadījies, ka šis krēsls stāvēja tieši pretī šauram gaitenim, kas veda uz apaļo istabu, kuras logā man bija parādījusies Ūrijas Hīpa bālā seja. Nogādājis poniju tuvējā stallī, viņš atkal sēdēja šajā pašā istabā pie rakstāmgalda un pārrakstīja kādu dokumentu, kas, iestiprināts kapara rāmītī, nokarājās viņam priekšā. Kaut gan viņa seja bija pavērsta pret mani, sākumā man likās, ka aiz dokumentu rāmīša esmu paslēpts viņa skatienam, bet, ieskatoties ciešāk, ar nepatiku konstatēju, ka laiku pa laikam viņa stingās acis kā divas sarkanas saules paglūn pa rāmīša apakšu un zagšus pakavējas pie manis, jāteic, gandrīz vai veselu minūti no vietas, bet spalva tikmēr šķietami slīd pa papīru tikpat veikli kā iepriekš. Izmēģinājos vairākkārt pazust no šo acu redzes loka, gan pakāpdamies uz krēsla, lai apskatītu ģeogrāfijas karti pie pretējās sienas, gan cenzdamies iegremdēties Kentas laikraksta slejās, bet atkal un atkal tās mani pievilka, un, kad vien es pavēros uz šīm sarkanajām saulēm, katrreiz es redzēju tās vai nu patlaban uzlecam, vai norietam.

Paldies dievam, beidzot pēc diezgan ilgas gaidīšanas pārnāca misters Vikfīlds un tante. Viņu gājiens nebija tik labi sekmējies, kā man būtu paticis: lai gan skola savu labo slavu tantes acīs bija paturējusi, tomēr ieteiktās pansijas bija izrādījušās man nepiemērotas.

—  Tīrā nelaime! — tante sūrojās. — Nemaz nezinu, ko lai tagad darām, Trot.

—     Jā, mums nelaimējās, — misters Vikfīlds apliecināja. — Bet man jums ir vēl viens priekšlikums, mis Trotvuda.

—   Kāds? — tante vaicāja.

—  Atstājiet savu radinieku pagaidām pie mums. Viņš, kā rādās, ir kluss zēns. Viņš mani nemaz netraucēs. Sl māja kā radīta, lai varētu mācīties. Klusa kā klosteris, un istabu ari nebūs mazāk kā klosterī. Atstājiet vien viņu.

Tantei acīmredzot piedāvājums bija ļoti pa prātam, bet viņa kautrējās to pieņemt. Gluži tāpat kā es.

—   Nu ko jūs vēl daudz gudrojat, mis Trotvuda! — misters Vikfīlds sacīja. — Patlaban tā ir ērta izeja. Kā jau teicu, tikai pagaidām. Ja radīsies kādas neērtības, ja gadījumā mēs viens ar otru nebūsim apmierināti, viņš taču kuru katru brīdi varēs aiziet. Pa to starpu būs diezgan laika pameklēt piemērotāku dzīvokli. Patiešām visgudrāk jūs darīsiet, ja atstāsiet viņu pagaidām šeit.

—  Esmu jums ļoti pateicīga, — tante sacīja, — un zēns arī, bet…

—   Nieki! Es jau noprotu gan, kas jūs mulsina, — misters Vikfīlds iesaucās. — Nemaz negribu jums uzspiest savu labdarību. Ja vēlaties, varat maksāt par viņu. Jādomā, ka mēs vienosimies par nelielu summu un, ja vēlēsieties, varēsiet to maksāt.

—  Ja tā, tad es ar lielāko prieku atstāju viņu šeit, kaut arī tādā gadījumā mēs nebūt vēl nebūsim jums mazāki parādnieki, — tante atbildēja.

—  Iesim tagad paraudzīties, ko dara mana mazā saimniecīte! — vedināja misters Vikfīlds.

Mēs kāpām pa brīnišķām senlaicīgām kāpnēm, kuru margas bija tik platas, ka pa to virsu varēja uziet tikpat viegli kā pa kāpnēm, un iegājām senlaicīgā, krēslainā viesistabā, ko apgaismoja trīs četri dīvaini lodziņi, kādus biju apbrīnojis jau no ielas; ozola soli logu nišās šķita darināti no tā paša koka, no kura spožā parketa grīda un resnās griestu sijas. Tā bija ļoli gaumīgi iekārtota istaba: tur atradās klavieres, mīkstas mēbeles, pārvilktas ar košu zaļsarkanu drānu, un puķes. Likās, ka šī istaba sastāv tikai no īpatnējiem stūrīšiem, un katrā stūrīti bija novietots vai nu kāds oriģināls galdiņš, vai skapītis, vai grāmatu plaukts, vai soliņš, vai kaut kas cits, kas vērta to jailku un mājīgu; tuvojies vienam stūrītim — un liekas, otra tik jauka vairs nav šajā telpā, bet paskaties vien tālāk — tur tāds pats, ja ne vēl jaukāks. Un viss te, likās, pauda mieru un spodrību, ko biju novērojis jau ārpusē.

Misters Vikfīlds pieklauvēja pie kādām stūra durvīm ar paneli apdarinātajā sienā, pa tām žigli iznāca meitenīte apmēram manos gados un noskūpstīja viņu. Tās sejā es tūdaļ pamanīju to pašu mierīgo un maigo izteiksmi, ko lejā lēdijas ģīmetnē. Es savā fantāzijā iztēlojos, ka ģīmetnes attēls ir pārvērties sievietē, bet tās oriģināls joprojām palicis bērns. Lai gan meitenes seja spulgoja jautri un priecīgi, tomēr tajā bija īpašs rāmums, visa viņas būtne viesa ap sevi klusu, gaišu mieru, ko es nekad neesmu aizmirsis un nekad arī neaizmirsīšu.

Tā esot viņa mazā namamāte, viņa meita Agnese, misters Vikfīlds sacīja. Kad es dzirdēju, kā viņš to pateica, un redzēju, kā viņš turēja tās roku savējā, es atjautu, ka šis tad nu ir viņa dzīves vienīgais mērķis.

Sānos pie. jostas viņai karājās maza, pīta somiņa ar atslēgām iekšā, un viņa izskatījās tik nosvērta un prātīga, īsti piedienīga saimniece tādai senlaicīgai mājai. Laipnu seju tā klausījās, kad tēvs stāstīja par mani, un, kad viņš bija beidzis, tūdaļ piedāvājās tantei uzvest mūs vienu stāvu augstāk un parādīt manu istabu. Gājām visi, Agnese pa priekšu. Istaba bija brīnišķīga, tādām pašām ozolkoka sijām un rombveidīgām logu rūtīm, un tādas pašas platas margas veda līdz pat augšai.

Nevaru atcerēties, kur un kad es savā bērnībā biju redzējis baznīcā krāsainu vitrāžas logu, neatceros arī, kas tajā bija attēlots, bet, kad es redzēju Agnesi stāvam augšā kāpņu telpas puskrēslā un gaidām mūs, man ienāca prātā Šis logs, un maigā, mierīgā gaisma, kas plūda no tā, kopš šā brīža man vienmēr kaut kā saistījās ar Agnesi Vikfīldu.

Tante bija tikpat laimīga kā es, ka man izdevies tik labi iekārtoties, un mēs ļoti priecīgi un apmierināti nonācām atkal lejā viesistabā. Tante ir dzirdēt negribēja par palikšanu uz pusdienām, jo tādā gadījumā viņa ar savu pelēko poniju pirms tumsas netiktu mājās, tādēļ misters Vikfīlds, acīmredzot labi zinādams, ka ar viņu nav nozīmes tielēties, piedāvāja viņai tikai mazas pabrokastis. Agnese aizgāja atkal pie savas mājskolotājas un misters Vikfīlds — uz savu kabinetu. Mēs palikām ar tanti divi vien un varējām netraucēti atvadīties.

Viņa sacīja, ka misters Vikfīlds parūpēšoties par visu, kas man vajadzīgs, un ka man te nekā netrūkšot. Vismīļākos vārdus un labākos padomus viņa atstāja man šķirdamās.

—  Trot, — viņa vispēdīgi sacīja, — nedari kaunu pats sev, man un misteram Dikam un dzīvo vesels!

Biju tik ļoti aizkustināts, ka varēju tikai vēl un vēlreiz viņai pateikties un lūgt mīļi sveicināt misteru Diku.

—  Nekad neesi negodīgs, nekad nemelo, nekad neesi nežēlīgs! — viņa vēl piebilda. — Izvairies no šiem trim ļaunumiem — un mana sirds būs mierīga par tevi.

Solījos nesagādāt viņai vilšanos un neaizmirst viņas brīdinājumus.

—  Ponijs pie durvīm, — tante sacīja, — es aizeju. Lai tev labi klājas!

Vēl viņa steigā mani apkampa, tad ātri devās ārā un aizvēra durvis. Es tīri satrūkos no šāda pēkšņuma un sāku jau baidīties, vai tik nebūšu viņu sadusmojis, bet, kad, pametis acis logā, redzēju, cik nomākta viņa iesēžas ratos un, atpakaļ neskatīdamās, aizbrauc, sapratu viņu labāk un atskārtu, ka esmu bijis netaisns, tā domādams.

Kad pulkstenis tuvojās pieciem — tas bija parastais pusdienu laiks mistera Vikfīlda namā —, es jau biju tiktāl sapurinājies, ka varēju ķerties pie naža un dakšiņas. Galds bija klāts tikai mums diviem, bet Agnese, kas viesistabā bija gaidījusi tēvu, nonāca lejā reizē ar viņu un apsēdās pie galda viņam iepretī. Pusdienas bez meitas viņam laikam gan nebūtu garšojušas.

Pēc tam mēs te nepalikām, bet gājām atkal augšā uz viesistabu. Tur vienā no jaukajiem stūrīšiem Agnese uzlika uz galdiņa glāzes un karafi portvīna tēvam. Man likās, ka vīns būtu zaudējis savu lielisko arornu, ja to uzlikušas citas rokas.

Tur nu viņš sēdēja, pa malciņam iebaudīdams savu vīnu — un iebaudīja krietni, nosēdēdams gandrīz vai divas stundas, — kamēr Agnese spēlēja klavieres, strādāja rokdarbus un sarunājās ar mums abiem. Gandrīz visu laiku viņš priecīgi un jautri tērzēja ar mums, bet bija. mirkļi, kad, kavēdamies acīm pie Agneses, viņš iegrima sevī un apklusa. Ikreiz viņa to tūdaļ pamanīja un aizdzina tumšo mākuli vai nu ar kādu jautājumu, vai mīļu' glāstu. Tad misters Vikfīlds atmodās no drūmajām pārdomām un pildīja sev jaunu glāzi ar vīnu. . ' Par' vakariņu tēju parūpējās Agnese pati. Atkal, tāpat kā pēc pusdienām, sēdējām visi trīs viesisabā, līdz Agnesei bija laiks iet gulēt. Novēlēdams labunakti, tēvs viņu apkampa un noskūpstīja un, kad viņa bija aizgājusi, lika

aizdedzināt sveces savā kabinetā. Pēc tara arī es kāpu augšā uz savu istabu.

Pirms gulētiešanas es vēl devos ārā mazliet paklainot, lai vēlreiz pamestu acis uz vecajiem namiem un sirmo katedrāli, lai atsauktu atmiņā, kā vēl nesen savās bēguļa gaitās biju gājis pa šās vecās pilsētas ielām un, neko nenojauzdams, varbūt pat pagājis garām šai mājai, kurā tagad biju radis patvērumu. Pārnācis mājās, ieraudzīju, ka Ūrija Hīps patlaban taisās aizslēgt kantori. Sajā vakarā mana sirds bija gatava draudzīgi atvērties ikvienam, tāpēc es iegāju pie viņa, lai pārmītu vēl pāris vārdu. Šķiroties paspiedu viņam roku. Bet, ak vai, cik auksta un lipīga bija šī roka! Arī pieskaroties tā bija līdzīga miroņa rokai, ne tikai pēc skata. Vēlāk es berzēju savējo, lai sasildītu to un noberztu H'tpa rokas pieskārienu.

Tā bija tik pretīga roka, ka vēl savā istabā es jutu tās aukstumu un miklumu. Izliecies pa logu, ieraudzīju vienu no siju galos iegrieztajiem ģīmjiem šķielējam uz mani; piepeši man likās, ka šķielētājs ir Ūrija Hīps, kas diezin kādā ceļā tur nokļuvis, un es steigšus aizcirtu logu ciet.

## XVI NODAĻA

Daudzējādā ziņā es it kā atdzimstu no jauna.

Otrā rītā es atkal uzsāku skolas dzīvi. Tūliņ pēc brokastīm misters Vikfīlds aizveda mani uz jauno skolu — drūmu celtni plaša pagalma vidū; te strāvoja zinātnes gaisotne, kas laikam ļoti patika kovārņiem un krauķiem, jo tie laidās šurp no katedrāles torņiem un kā īsti prātnieki cienīgi pastaigājās pagalma zaļajā maurā, — un te mani nodeva mana nākamā skolas pārziņa doktora Stronga rokās.

Manās acīs doktors Strongs likās tikpat aprūsējis kā augstie dzelzs treliņi un vārti mājas priekšā, tikpat stīvs un smagnējs kā akmens urnas abpus vārtiem un tālāk uz sarkanā ķieģeļu vaļņa, nostatītas visapkārt pagalmam vienādā attālumā cits no cita kā vareni ķegļi, ar ko pašam .Laikam spēlēties. Viņš strādāja patlaban (es domāju — doktors Strongs) savā bibliotēkā; uzvalks viņam nebija sevišķi rūpīgi iztīrīts, mati nebija sevišķi kārtīgi sasukāti, bikšu gali zem ceļiem bija nesavilkti, garās, melnās getras neaizpogātas un kurpes ieplestām mutēm žāvājās uz paklāja pie kamīna. Pacēlis pret mani savas nespodrās acis (tās man atgādināja aklo zirgu, kas reiz bija klupdams bradājis starp kapu kopiņām Blanderstonas kapsētā, meklēdams kādu zāles kušķi), viņš sacīja, ka priecājoties mani redzēt, un sniedza man roku, ar kuru es nezināju, ko darīt, jo tā no savas puses nedarīja neko.

Jauna, |oti daiļa lēdija, kas turpat sēdēja ar savu rokdarbu — doktors Strongs viņu uzrunāja par Anniju, un es nodomāju, ka tā ir viņa meita, — paglāba mani no neveiklā stāvokļa: viņa nometās pie doktora uz ceļgaliem zemē, uzmauca tam kurpes kājās un aizpogāja getras, turklāt visu to izdarīja veikli un jautri. Kad tas bija paveikts un mēs jau vērām durvis, lai ietu uz klasi, mani ne mazumu pārsteidza, ka misters Vikfilds atsveicinādamies uzrunāja sievieti par misis Strongu. Nu man bija atkal prātošana, vai viņa ir doktora Stronga vedekla vai sieva, bet tad gadījuma pēc doktors Strongs pats man apgaismoja šo lietu.

—   Pie viena, Vikfīld, — viņš sacīja, apstādamies gaiteni un turēdams roku man uz pleca, — jums laikam vēl nav izdevies sameklēt kādu piemērotu nodarbošanos manas sievas brālēnam?

—  Nē, — misters Vikfilds atteica. — Nē. Pagaidām vēl ne.

—   Man patiktos, ka jūs to izdarītu tik ātri, cik ātri vien iespējams, Vikfīld, — doktors Strongs turpināja, — jo Džeks Meldons dzīvo trūkumā un bezdarbībā, un no šīm divām ļaunajām parādībām nereti izaug vēl ļaunākas, kā mēdz teikt doktors Votss, — viņš vēl piebilda, uzlūkodams mani un palocīdams galvu, lai piešķirtu citātam lielāku nozīmību. — «Sātans arvien atradīs kādu ļaunu darbu dīkām rokām.»

—  Nudien, doktor, — misters Vikfīlds atteica, — ja doktors Votss būtu pazinis cilvēci, viņš būtu tikpat lielu patiesību pateicis, uzrakstīdams: «Sātans arvien atradīs kādu ļaunu darbu čaklām rokām.» Varat man ticēt, ka arī čaklie ļaudis pastrādā ne mazumu ļaunu darbu šajā pasaulē. Kādu labumu cilvēcei devuši tie, kas pēdējos pāris gadsimtos bez mitas un apstājas centušies tikai pildīt savus makug un dzinušies pēc naudas un varas? Vai ne tikai ļaunumu?

—     Nu, man šķiet, Džeks Meldons ar tādu dedzību necentīsies ne pēc viena, ne pēc otra, — sacīja doktors Strongs, domīgi knibinādamies ap zodu.

—  Jādomā gan, — misters Vikfīlds piekrita, — un jūs man atgādinājāt savu jautājumu, piedodiet, ka novirzījos no tā. Nē, pagaidām neesmu varējis neko darīt Džeka Meldona labā. Man šķiet, — viņš turpināja, mazliet stomīdamies, — es saprotu, kāds ir jūsu mērķis, un tas manu uzdevumu padara grūtāku.

—  Man nav cita mērķa kā vien sagādāt Annijas brālēnam un rotaļu biedram piemērotu vietu.

—  Jā, es zinu, — misters Vikfīlds noteica. — Dzimtenē vai ārzemēs?

—  Ak nu! — attrauca doktors Strongs, acīmredzot neizprazdams, kāpēc šie vārdi tiek tā uzsvērti. — Vai nu dzimtenē, vai ārzemēs.

—  Tas, zināt, ir jūsu paša izteiciens, — misters Vikfīlds atgādināja. — Vai ārzemēs.

— Protams, — atteica doktors Strongs. — Protams. Vai nu šeit, vai citur.

—  Seit vai citur? Jums tas vienalga? — misters Vikfīlds apvaicājās.

—  Jā, — doktors atbildēja.

—  Jā? — Tas skanēja ar izbrīnu,

—  Gluži vienalga.

—   Nekādu mērķu, kas liktu izvēlēties ārzemes vai pašu zemi?

—  Nekādu, — doktors apstiprināja.

— Man jums jātic, un es, protams, arī ticu jums, — misters Vikfīlds noteica. — Ja es to būtu zinājis agrāk, tas manu uzdevumu būtu ļoti atvieglojis. Jāatzīstas, man bija radies citāds iespaids.

Doktors Strongs uzmeta misteram Vikfīldam mulsu, izbrīna pilnu skatienu, bet tūdaļ tas pārvērtās smaidā, kas manī iededza drosmi un paļāvību, jo šis smaids izstrāvoja tādu siltumu un maigumu, tādu neliekuļotu vienkāršību — to pauda arī visa viņa izturēšanās —, kas lika aizmirst viņa drūmo zinātnieka izskatu un, protams, mani, tādu mazu skolnieciņu, aplaimoja un pacēla cerību spārnos.

Izmezdams vēl kādu «nē», «gluži vienalga» un citus līdzīgus apgalvojumus, doktors Strongs sāka atkal virzīties tiiz priekšu savādiem, smagiem, ļoganiem soļiem — un mēs viņam nopakaļus — misters Vikfīlds sadrūmis, domīgi kratīdams galvu un nenojauzdams, ka es viņu novēroju.

Klase bija liela, skaista telpa pašā klusākajā mājas nostūrī; tieši pretī logiem stalti slējās kāds pusducis lielo akmens urnu, varēja iemest aci arī vecā, nožogotā dārzā, kas piederēja pašam doktoram, — tur gar dienvidu sienu piesaulē gatavojās persiki. Ārpusē aiz logiem uz zaļā maura koka kubliņos auga divas lielas alojes. Sā auga platās, cietās lapa§ (kas izskatās kā no krāsota skārda) kopš tā laika man ir kļuvušas par klusuma un vientulības simbolu. Kādi divdesmit pieci zēni, kas sēdēja pie savām grāmatām un nopietni mācījās, mums ienākot, piecēlās, lai novēlētu doktoram labu rītu; ieraugot misteru VikfīIdu un mani, visi palika stāvam.

—. Pieņemiet jaunu biedru, džentlmeņi! — doktors sacīja. — Trotvuds-Koperfīlds.

Kāds Adamss, kas bija pirmais zēns skolā, iznāca priekšā un apsveica mani. Savas baltās kravates dēļ viņš izskatījās pēc jauna mācītāja, bet. patiesībā bija runīgs, jautrs zēns. Viņš ierādīja man vietu un stādīja mani priekšā skolotājiem, un visu to darīja tik laipni un biedriski, ka manam samulsumam būtu vajadzējis izgaist, ja tas vispār būtu bijis iespējams.

Tie laiki, kad dzīvoju šādu pašu zēnu pulkā vai vismaz starp sava vecuma biedriem — Mika Vokera un Kartupeļu Milta sabiedrību es neņemu vērā —, šķita man tik tālu, ka tagad jutos kā pilnīgi svešā pasaulē. Es gluži labi apzinājos, ka pār mani jau gājušas tādas dzīves vētras, par kādām viņiem nevar būt ne jausmas, ka esmu ieguvis lādu dzīves pieredzi, kas gluži neparasta manam vecumam, manai ārienei, vispār skolēnam, un man gandrīz sāka likties, ka tā ir krāpšana, ja ierodos te kā parasts skolas zēns. «Mērdstona un Grinbija» laikā — vienalga, vai nu tas bija garš, vai īss, — biju tā atradis no sporta un zēnu rotaļām, ka tagad ik solī jutu, cik esmu neveikls un neizmanīgs. Diendienas netīrajā darbā viss, ko kādreiz tiku mācījies, bija izkūpējis no galvas — kad pārbaudīja manas zināšanas, izrādījās, ka es neko vairs nejēdzu, un mani nosēdināja pie iesācējiem.

Lai arī cik tas bija nepatīkami, ka esmu neveikls kā zēnu rotaļās, tā grāmatu gudrībās, tomēr krietni nepatīkamāka bija apziņa, ka mani no biedriem daudz vairāk attālina tas, ko es zinu, nekā tas, ko nezinu. Es domāju — ko gan viņi teiktu, ja zinātu, cik tuvā saskarē esmu bijis ar Karaļa Sola cietumu? Vai manī nav kaut kas tāds, kas pret paša gribu varētu atklāt pieredzi, kura gūta saskarsmē ar Mikoberiem, — visas tās ieķīlāšanas, pārdošanas, vakariņas? Ja nu kāds no šiem zēniem ir redzējis mani nogurušu, noskrandušu velkamies pa Kenterberijas ielām un tagad sazīmē mani? Ko viņi teiktu, šie mani jaunie biedri, kas nepazīst naudas vērtību, ja uzzinātu, kā es skribināju kopā savus puspensus, lai nopirktu dienas pārtikai desas šķēli ar alu vai gabaliņu pudiņa? Kā gan raudzītos uz mani šie zēni, kuriem nav ne mazākā priekšstata par to, kā dzīvo Londonā un kādi ļaudis staigā pa Londonas ielām, ja atklātos, cik tuvu es jau esmu bijis pazīstams (pats sarkstu par to) ar turienes dzīves un sabiedrības viszemākajiem slāņiem?

Sāclu domu vajāts, visu pirmo dienu pie doktora Stronga nodzīvoju vienā satraukumā: es baidījos acis pacelt, es baidījos pakustēties, es ierāvos sevī, ja kāds no jaunajiem skolasbiedriem man tuvojās, un, tiklīdz beidzās stundas, ar skubu traucos projām, lai tikai sarunā ar kādu neapdomātu vārdu nesakornpromitētos laipno, draudzīgo zēnu acīs.

Laikam mistera Vikfīlda senatnīgajam namam piemita kāds labdarīgs spēks, jo tajā pašā brīdī, kad, pārnācis mājās ar savām jaunajām skolas grāmatām padusē, pieklauvēju pie durvīm, jutu, ka viss lielais nemiers manī sāk pamazām rimt. Kāpjot augšā uz savu veclaicīgo, ērto istabu, man šķila, ka kāpņu telpas svinīgā krēsla maigi pārklāj manas šaubas un bailes un aizēno pagātni. Apsēdos pie savām grāmatām un cītīgi mācījos līdz pat pusdienām (no skolas tikām brīvi pulksten trijos), un gāju lejā jau ar cerību, ka no manis vēl kaut kas var iznākt.

Agnese bija viesistabā un gaidīja tēvu — to kāds apmeklētājs bija aizkavējis kabinetā. Viņa jauki uzsmaidīja man un apvaicājās, kā patikusi skola. Atteicu, ka ar laiku tā, jādomā, man ļoti iepatiksies, bet ka sākumā vēl jūtos pasveši.

—  Tu gan laikam nekad vēl neesi gājusi skolā? — ievaicājos.

—   Kā ne! Katru dienu. Vl

—  A, bet tu domā — tepat, jūsu pašu mājās?

—    Tētim būtu grūti iztikt, ja es ietu mācīties kur citur, r— viņa smaidot atteica, papurinādama galvu. — Na. mamātei taču vienmēr jābūt mājās.

—  Viņš tevi gan laikam ļoti mīļo? — es ieminējos.

Viņa ar galvas mājienu to apstiprināja un piegāja pie

durvīm paklausīties, vai tēvs jau nekāpj augšā, lai tad sagaidītu viņu uz kāpnēm. Tēvs vēl nenāca, un Agnese atgriezās atpakaļ.

—  Mana māmiņa nomirusi, man pasaulē nākot, — viņa sacīja savā rāmajā balsī. — Es viņu pazīstu tikai pēc ģīmetnes lejā. Redzēju, ka tu vakar to aplūkoji. Vai tev ienāca prātā, kas tā tāda ir?

Atteicu, ka uzminēju tūlīt pēc lielās līdzības ar viņu pašu.

—  Tētis arī tā sakal — Agnese nopriecājās. — Pagl Nu gan nāk tētis!

Viņas gaišā, mierīgā seja staroja priekā, kad viņa devās tēvam pretī un roku rokā ar to ienāca atpakaļ istabā. Misters Vikfīlds sirsnīgi apsveicinājās ar mani un sacīja, ka man pie doktora Stronga droši vien klāšoties labi, jo doktors esot vislēnīgākais cilvēks pasaulē.

—   Iespējams, ka ir varbūt daži tādi — neņemos taisni apgalvot, ka ir, — kas nelietīgi izmanto viņa labsirdību, — misters Vikfīlds sacīja. — Nekad, nekādos apstākļos neseko to piemēram, Trotvud! Viņš nespēj turēt nevienu cilvēku aizdomās, un šī īpašība, vai nu tā ir teicama, vai peļama, tomēr jāņem vērā ikreiz, kad ar doktoru kāda lieta kārtojama, liela vai maza.

Viņš, man likās, runāja tā, it kā būtu ļoti noguris vai nemierā ar kaut ko, bet es nepaguvu šo domu izdomāt līdz galam, jo tajā pašā brīdī mūs sauca pusdienās; nogājām lejā un ieņēmām katrs savu agrāko vietu. Tikko bijām apsēdušies, Orija Hīps, pabāzis durvīs savu rudo galvu un kaulaino roku, sacīja:

—  Misters Meldons lūdz atļauju parunāt ar jums pāris vārdu.

—   Es taču nupat runāju ar misteru Meldonu, — viņa principāls atbildēja.

—  Jā gan, ser, — Orija Hīps atteica, — bet misters Meldons atnāca vēl atpakaļ un lūdz atļauju vēlreiz ar jums parunāt.

Man šķita, ka Orija Hīps, pieturēdams ar roku vaļējās durvis, apskata mani, apskata Agnesi, apskata ēdienus, apskata traukus, apskata katru priekšmetu istabā, kaut arī likās, ka viņš nekur neskatās; pēc viņa sejas izteiksmes varēja domāt, ka visu laiku viņa apsarkušās acis goddevīgi raugās tikai principālā.

—  Atvainojiet, lūdzu! Es gribēju vēl tikai piebilst, — Ūrijam aiz muguras ieteicās kāda balss, un tūlīt arī, Orijas galvai atvelkoties atpakaļ, tās vietā parādījās runātāja galva, — piedodiet, ka ielauzos pie jums nelaikā, — ja jau, kā redzams, man nav nekādas izvēleš, tad, jo drīzāk es aizceļoju uz ārzemēm, jo labāk. Par šo jautājumu runājot, manā māsīca Annija gan izteicās, ka viņai būtu paticies, ja viņas draugus atstātu šepat kur tuvumā, nevis izraidītu nezin uz kurieni, un vecais doktors…

—  Doktors Strongs, jūs gribējāt sacīt? — misters Vikfīlds viņu bargi pārtrauca.

—  Nu, protams, doktors Strongs, — misters Meldons atteica. — Es viņu saucu par veco doktoru — tas nu, zināt, ir vienalga.

—  Neesmu par to pārliecināts, — misters Vikfīlds iebilda.

—   Labi, doktors Strongs, — sacīja misters Meldons.

—   Doktors Strongs, es nešaubos, domāja tāpat. Tomēr, spriežot pēc jūsu rīcības, viņš ir ntīainījis nodomus, un tāpēc lieki būtu vārdus šķiest, sacīšu vienīgi to — jo drīzāk tieku projām, jo labāk. Tāpēc ari atnācu atpakaļ, lai pateiktu — jo drīzāk, jo labāk. Ja jau jāmetas aukstā ūdeni, tad labāk uzreiz.

—  Tādā gadījumā darīšu, ko varēšu, lai jums nebūtu ilgi jāgaida, mister Meldon, — misters Vikfīlds atbildēja.

—  Uz to varat paļauties.

—   Tencinu, — Meldons atteica. — Ļoti pateicos! Negribu dāvātam zirgam zobos skatīties, tas nebūtu pieklājīgi, bet jāsaka gan, māsīca Annija viegli būtu varējusi iegrozīt visu pēc sava prāta. Man šķiet, būtu pieticis viena Annijas vārdiņa vecajam doktoram…

—  Tas nozīme — būtu pieticis viena misis Strongas vārda viņas vīram, — vai pareizi esmu jūs sapratis? — misters Vikfīlds atkal iebilda.

—   Gluži pareizi, — Meldons noteica. — Viņai vajadzēja tikai ieminēties, lai tas un tas notiktu tā un tā, un, skaidrs kā diena, viss būtu noticis, kā viņa vēlējusieš.

—   Kāpēc tas ir tik skaidrs kā diena, mister Meldon? — misters Vikfīlds apvaicājās, mierīgā garā ieturēdams savas pusdienas.

—   Nu, gluži vienkārši tāpēc, ka Annija ir burvīga jauna meitene, bet vecais doktors… piedodiet, doktors

, Strongs taču nav burvīgs jauns puisis, — sriMedamies atteica Džeks Meldons. — Nedomāju kādu apvainot, mister Vikfīld. Gribu sacīt tikai to, ka, manuprāt, šādās laulībās zināma kompensācija gan pienākas, tas taču skaidrs.

—  Lēdijai… pienākas kompensācija? — salti apvai« cājās misters Vikfīlds.

—  Jā, tieši lēdijai, ser, — Džeks Meldons smiedamies atbildēja, bet, redzēdams, ka misters Vikfīlds ar tādu pašu mieru un aukstasinību turpina ēšanu, un necerēdams vairs viņa sejā ievilkt kādu smieklu krunciņu, piebilda: — Nu tā, estnu jums pateicis, kāpēc es vēl ienācu. Vēlreiz atvainojos par traucējumu un pazūdu. Protams, es ņemšu vērā jūsu norādījumus, ka visu šo lietu kārtojam lika i mēs abi — jūs un es —, ka ar doktoru nekas vairs nav pārrunājams.

—  Vai jūs jau esat pusdienojis? — misters Vikfīlds vaicāja, ar rokas mājienu aicinādams pie galda.

—  Pateicos! Es ēdīšu pie māsīcas Annijas, — misters Meldons atbildēja. — Sveiki!

Misters Vikfīlds nepieceldamies domīgi noskatījās viņam pakaļ.

Džeks Meldons bija glīts pēc sejas, strauju valodu, tomēr pasekls jauneklis, kā man šķita, pārāk pašapzinīgs, pat nekaunīgs. Tā es pirmo reizi dabūju viņu redzēt, kaut gan nebiju cerējis tik drīz skatīt viņu vaigā, kad šorīt biju dzirdējis doktoru Strongu viņu pieminam.

Pēc pusdienām mēs atkal gājām augšā, kur viss noritēja uz mata tāpat kā iepriekšējā dienā. Agnese novietoja glāzes un karafi tajā pašā stūrītī, misters Vikfīlds apsēdās pie galdiņa un dzēra — dzēra daudz. Agnese spēlēja viņam klavieres, nosēdās pie viņa ar savu rokdarbu un patērzēja, izspēlēja arī dažas domino partijas ar mani. Parastajā laikā viņa pagatavoja tēju, pēc tam, kad es nonesu lejā savas grāmatas, ieskatījās tajās un parādija man, cik daudz viņa jau iemācījusies no tām (tas nebija maz, lai gan Agnese apgalvoja pretējo), paskaidroja, kā vieglāk mācīties un saprast izlasīto. Vēl tagad, kad rakstu šīs rindas, es redzu viņu — kautru, nosvērtu, rāmu —, dzirdu viņas jauko, mierīgo balsi. Viņas ietekme, kas vēlākajos gados mani allaž spārnoja, jau tagad apņēma mani ar savu labdarīgo gaisotni. Es mīlu mazo Emiju, Agnesi es nemīlu — nē, nepavisam ne tā kā Emiju —, bet es jūtu, ka tur, kur ir Agnese, ir arī krietnums, miers un patiesība; man liekas, ka tā maigā gaisma, ko kādreiz esmu redzējis plūstam pa baznīcas logu, vienmēr līst pār viņu un arī pār mani, kad esmu viņas tuvumā, un pār visu.

Kad Agnesei bija laiks dotieš pie miera un viņa atvadījās no mums, arī es sniedzu roku misteram Vikfīldam, bet viņš mani vēl aizturēja un vaicāja:

—  Nu, kā tu domā, Trotvud, — vai paliksi pie mums vai varbūt meklēsi mājvietu kur citur?

—   Palikšu pie jums, — es atteicu bez apdomāšanās.

—   Galīgi izlemts?

—  Jā, ja vien jūs man atļaujat… ja vien es drīkstu.

—  Es tikai baidos, vai tev patiks mūsu vienmuļā dzīve, manu zēn, — viņš iebilda.

—  Man tā nebūs vienmuļāka kā Agnesei, ser. Te nemaz nav vienmuļi.

—   Kā Agnesei, — viņš atkārtoja, lēniem soliem aiziedams pie lielā kamīna un atspiezdamies pret to. — Kā Agnesei…

Tovakar viņš bija dzēris tik daudz (vai varbūt es tikai tā iedomājos), ka acis viņam bija pieplūdušas asinīm. Patlaban es viņa acīs nevarēju ieskatīties, jo viņš raudzījās lejup un bija aizlicis roku tām priekšā, bet es to biju ievērojis mazu brīdi agrāk.

—   Gribētos zināt, vai manai Agnesei jau nav ar mani apnicis, — misters Vikfīlds nomurmināja. — Vai man kādreiz varētu apnikt ar viņu! Bet tas ir kas cits. Tas ir pavisam kas cits.

Viņš sarunājās pats ar sevi, tāpēc es klusēju.

—   Garlaicīga veca māja, — viņš prātoja tālāk, — un vienmuļa dzīve, bet manai meitai ir jābūt pie manis. Viņai jāpaliek pie manis. Reizēm kā baigi spoki piezogas domas, ka es varētu nomirt un atstāt viņu vai arī viņa varētu nomirt, mans acuraugs, un pamest mani vienu, — šīs domas manus laimīgos brīžus pārvērš elles mokās, un tās var noslīcināt tikai…

Aprāvies pie pēdējā vārda, viņš aizsoļoja atkal uz savu veco vietu, mehāniski pacēla tukšo karafi, tad nolika to un nāca atkal atpakaļ.

—  Ja jau es jūtos tik nelaimīgs, kad viņa ir pie manis, kas tad gan notiktu, ja viņas nebūtu? Nē, nē, nē… Par to nemaz domāt nedrīkstu. i.n

Viņš atkal atspiedās pret kamīnu, stāvēja tā ilgi, iegrimis smagās domās, un es nevarēju izšķirties, vai riskēt iet projām un viņu iztraucēt vai palikt, kur esmu, kamēr »atmiņu rēgi atkāpjas. Beidzot viņš pats atmodās, aplaida skatienu visapkārt istabai un ieraudzīja mani.

—  Tātad paliksi pie mums, Trotvud? — viņš sacīja, un viņa balss skanēja kā parasti, it ka viņš turpinātu nule uzsāktu sarunu. — Man tas ļoti pa prātam. Mums abiem būs īsāks laiks kopā ar tevi. Tas nāks tikai par labu, ka tu būsi šeit. Par labu man, par labu Agnesei, par labu varbūt mums visiem.

—  Visvairāk gan man, ser, — es atteicu. — Es ļoti, ļoti priecājos, ka varu palikt šeit.

—  Nudien, varens puisis! — iesaucās misters Vikfīlds. — Tu vari dzīvot pie mums, cik ilgi vien tev patīk.

Pēc tam viņš sarokojās ar mani, uzsita man uz pleca un sacīja — ja man vēl esot kas darāms vakarā, kad Agnese aizgājusi gulēt, ja es varbūt vēloties palasīt kādu grāmatu tāpat vien savam priekam, es varot droši nākt lejā pie viņa un pasēdēt vēl kādu laiciņu. Es pateicos viņam par laipnību, un, tā kā viņš drīz gāja lejā un man vēl miegs nenāca, es nolēmu uz līdzenas vietas izmantot viņa doto atļauju un, paņēmis grāmatu, arī devos lejā, lai vēl kādu pusstundiņu pakavētos.

Tomēr, ieraudzījis mazajā, apaļajā istabiņā uguni, sajutu pēkšņi, ka Urija Hips it kā ar burvības spēku veik inani pie sevis, un iegāju pie viņa. Orija pašlaik lasīja lielu, biezu grāmatu, lasīja pārlieku uzmanīgi, katrai rindiņai vilkdams līdzi ar savu tievo rādītājpirkstu, kuram kā gliemezim (biju par to pilnīgi pārliecināts) nopakaļ vilkās lipīga svītra.

—  Jūs šovakar tik ilgi strādājat, Orija, — es ieminējos.

—  Jā, māster Koperfīld, — Orija atteica.

Uztrausies uz krēsla iepretī Ūrijani, lai būtu ērtāk ar

viņu sarunāties, es novēroju, ka to, ko sauc par smaidu, viņa seja nespēj atveidot — to aizstāja ieplesta mute un divas dziļas rievas abpus vaigiem.

—  Es pašlaik nestrādāju kantora darbu, māster Koperfīld, — sacīja Orija.

—  Kas tad tas par darbu? — es apvaicājos.

—   Es papildinu savas tieslietu zināšanas, māster Koperfīld, — Urija paskaidroja. — Pašlaik pamatīgi studēju Tida «Vadoni tieslietās». Ak, tas tik ir rakstnieks, šis misters Tids, māster Koperfīld!

Mans krēsls bija īsts novērošanas tornis; noraugoties no turienes Urijā, kad viņš pēc šā jūsmīgā izsauciena sāka atkal lasīt, joprojām vilkdams ar pirkstu līdzi rindiņām, man dūrās acīs, ka viņa plānās, stūrainās nāsis ar dziļajiem iedobumiem tik savādi un nepatīkami sakļāvās un izpletās, it kā tās mirkšķinātos acu vietā, jo plaksti viņam nez vai vispār kādreiz mirkšķinājās.

—  Man šķiet, jūs esat varen liels likumu zinātājs, — es sacīju, kad biju jau labu laiku viņu vērojis.

—  Es, māster Koperfīld? — Ūrija izsaucās. — Ai nē! Es esmu pavisam niecīga, nenozīmīga persona.

Pārliecinājos, ka tā nav bijusi mana tukša iedoma — par viņa rokām —, jo viņš aizvien trina savas delnas vienu gar otru, it kā nosusināt vai sasildīt gribēdams, un pazagšus slaucīja tās kabatdrāniņā.

—   Es jau pats gluži labi apzinos, ka esmu niecīgākais no niecīgajiem, ar citiem nevaru mēroties, — pazemīgi turpināja Orija Hīps. — Tāpat mana māte — vienkāršs, nemācīts cilvēks. Mūsu mājoklis ir nabadzīgs, bet mēs protam pateikties dievam arī par to, māster Koperfīld. Mans tēvs agrāk ari ieņēma niecīgu, nenozīmīgu vietiņu. Viņš bija ķesteris.

—  Ko viņš tagad dara? — es iejautājos.

—  Tagad viņš bauda debesu priekus, māster Koperfīld, — Orija Hīps sacīja. — Bet ir daudz tāda, par ko mēs varam būt pateicīgi. Cik pateicīgam man gan jābūt par to, ka varu strādāt pie mistera Vikfīlda!

Apvaicājos, vai jau ilgi viņš strādā šeit.

—  Nu jau ceturtais gads, kopš esmu pie viņa, māster Koperfīld, — Orija atbildēja, aizvērdams grāmatu, iepriekš rūpīgi atzīmējis vietu, cik tālu izlasījis. — Gadu pēc tēva nāves es sāku šeit strādāt. Cik lielai gan jābūt manai pateicībai! Cik lielai jābūt manai pateicībai, ko esmu parādā misteram Vikflldam par viņa laipno nodomu apmācīt mani! Ar tik niecīgiem līdzekļiem, kādi pieejami man un mātei, es nebūtu spējis tālāk izglītoties.

—  Kad jūsu apmācības laiks būs beidzies, tad gan jūs laikam būsiet īsts advokāts?

_ — Ar dieva palīgu — jā, māster Koperfīld, — atteica Urija.

—  Varbūt ar laiku jūs vēl kļūsiet par mistera Vikfīlda kompanjonu, — sacīju, lai paglaimotu viņam, — un uz kantora durvīm tad stāvēs «Vikfīlds un Hīps» vai «Hīps, bijušais Vikfīlds».

—  Ai nē, māster Koperfīld, — Hīps protestēja, kratīdams galvu. — Par daudz, par daudz es niecīgs un pazemīgs cilvēciņš, lai par to sapņotu!

Tagad, kad viņš tā sēdēja ieplestu muti un dziļajām rievām vaigos, savā lielajā pazemībā šķielēdams uz mani, viņš patiešām bija ārkārtīgi līdzīgs tam izgrebtajam ģīmim sijas galā aiz mana loga.

—  Misters Vikfllds ir lielisks cilvēks, rriāster Koper« fild! — Ūrija turpināja. — Ja jūs viņu jau ilgāk pazīstat, tad lieki man būtu to vēl atgādināt — jūs pats to labāk zināsiet.

Atbildēju, ka tāds viņš tiešām ir, bet ka pats gan pazīstu savas tantes draugu vēl tikai īsu laiciņu.

—  Ak tā, māster Koperfīld? — Orija brīnījās. — Bet jūsu tante gan ir brīnum jauka lēdija, māster Kopcrfild!

Viņam bija riebīga paraža nejēdzīgi lauzīties un gorīties, ja gribēja izrādīt sajūsmu; arī tagad viņš staipījās un locījās kā čūska, un manu uzmanību vairāk saistīja viņa kakla un ķermeņa kustības nekā cildinājums, ko viņš veltīja manai radiniecei.

—   Brīnišķīga lēdija, māster Koperfīld! — Orija Hīps atkārtoja. — Un mis Agnesi viņa gan laikam vai debesis ceļ, māster Koperfīld?

Droši atbildēju «jā», lai gan neko par to nezināju. Lai dievs man piedod!

—  Droši vien jūs pats arī, māster Koperfild? — Orija turpināja. — Esmu pārliecināts, ka tā ir.

—   Ikviens var viņu tikai apbrīnot, — es atteicu.

—  Ai, pateicos jums, māster Koperfīld, par šiem vārdiem! — Urija Hīps izsaucās. — Tie ir tik patiesi! Zems un niecīgs, kāds es esmu, arī es saprotu, cik tie patiesi. Ak, pateicos, pateicos, māster Koperfīld!

Bez mēra jūsminādamies, viņš beidzot noļodzījās no krēsla un, ticis uz kājām, sāka rīkoties uz mājupiešanu.

—  Māte būs mani jau nogaidījušies un kļuvusi nemierīga, — viņš sacīja, skatīdamies sava nobružātā kabatas pulksteņa nespodrajā ciparnīcā. — Mēs, kaut arī zemi, niecīgi ļautiņi, māster Koperfild, esam viens otram ļoti pieķērušies. Ja jūs kādā novakarē atnāktu uz lasi tējas mūsu vienkāršajā istabiņā, mana māte justos tikpat pagodināta kā es.

Sacīju, ka labprāt aiziešu.

—   Pateicos, māster Koperfild! — viņš sacīja, nolikdams grāmatu plauktā. — Kā liekas, jūs šeit kādu laiku paliksiet, māster Koperfīld?

Atteicu, ka palikšu laikam tik ilgām, kamēr pabeigšu skolu.

—  Ak tā gan! — Orija izsaucās. — Nu, man šķiet, pēdīgi jūs vēl kļūsiet šās firmas kompanjons, māster Koperfīld!

Es centos iegalvot, ka tas nepavisam nesaderas ar manicm nodomiem un ka ari neviens cits man tādu nākotni nav paredzējis, bet Urija iecirtīgi turējās pie sava, glaimīgi atvairīdams katru manu iebildumu ar izsaucieniem «Ak, nerunājiet nu, māster Koperfīld, ticiet man, tā būs, tik tiešām, ka es jums saku!» vai «Tik tiešām, ka es jurns saku, māster Koperfīld, tā būs!», bez gala maldams vienu un to pašu.

Kad viss bija nokārtots, lai varētu doties mājup, viņš apvaicājās, vai man nebūšot iebildumu, ja viņš nopūtišot sveci, un, noskanot manam «nē», tūliņ arī nodzisa gaisma. Pasniedzis man roku — tumsā to varēja noturēt par zivi —, viņš mazliet tik pavēra durvis uz ielu un, izlīdis pa spraugu, atkal tās aizvēra, atstājot mani, lai nu es pa tumsu taustos uz savu istabu; tas man maksāja diezgan daudz pūļu un arī vienu kritienu, kad uzgrūdos Orijas krēslam. Sis kritiens laikam gan bija iemesls murgiem par Ūriju, kas mani mocīja gandrīz vai līdz pusnaktij. Starp citu sapņoju, ka viņš nolaidis ūdenī mistera Pegotija māju, lai dotos kādā pirātu braucienā; mastā plīvoja melns karogs ar uzrakstu «Tida «Vadonis tieslietās»», un zem šā velnišķīgā karoga viņš nu veda mani un mazo Emiju uz Spāniešu jūru* slīcināt.

Otrā dienā, kad ierados skolā, mans nemiers jau bija cik necik rimies! Katra turpmākā diena to izkliedēja arvien vairāk un vairāk, un nebija vēl pagājušas ne pilnas divas nedēļas, kad starp saviem jaunajiem biedriem jau jutos pavisam brīvi, laimīgs un apmierināts. Protams, rotaļās es biju vēl diezgan neveikls un mācībās diezgan atpalicis, tomēr cerēju, ka pieradums drīz izlīdzinās vienu robu un nopietns darbs — otru. Un tiešām — ar lielu dedzību es nodevos kā rotaļām, tā mācībām, un par panākumiem tiku ne mazumu cildināts. Pēc neilga laika kalpošana Mērdstona un Grinbija uzņēmumā man kļuva tāla un sveša, gandrīz kā nebijusi, turpretī tagadējā dzīve tik tuva, kā sen jau aprasta.

Doktora Stronga skola bija teicama mācību iestāde un atšķīrās no mistera Krīkla skolas tāpat, kā labs atšķiras no ļauna. Seit valdīja stingra kārtība un disciplīna, bet to panāca ar saprātīgu audzināšanas sistēmu; visās lietās balstījās uz audzēkņu pašu godaprātu un krietnību un .atzPna viņu tiesības uz līdzdalību disciplīnas uzturēšanā, ja vien viņi parāda, ka ir tās cienīgi, un šāda sistēma darīja brīnumus. Mēs visi apzinājāmies, ka arī mēs piedalāmies skolas vadīšanā, ka uzturam tās cieņu un labo

slavu. Tāpēc mēs ari ļoti drīz iemīlējām savu skolu — vismaz par sevi to droši varu sacīt, bet, kamēr vien tur biju, neatradās neviens zēns, kas būtu noskaņots citādi, — un mācījāmies ar lielu patiku, lai darītu skolai godu. Starpbrīžos mēs varējām spēlēt sporta spēles, mums deva daudz brīvības, un tomēr pilsētā par mums dzirdēja tikai labu; pavisam reti gadījās, ka no mums kāds ar savu uzvedību meta ēnu uz doktoru Strongu vai doktora Stronga audzēkņiem.

Daži vecāko klašu skolēni dzīvoja pansijā pie doktora Stronga, un no tiem es paklusām dabūju dzirdēt šo to par viņa personisko dzīvi — ka, piemēram, neesot vēl ne gads, kopš viņš apprecējis skaisto jauno lēdiju, kuru tiku redzējis kabinetā, ka precējis viņš to aiz mīlestības, jo tai nebijis ne sešu pensu pie dvēseles, toties vesela gūzma nabadzīgu radu (tā mūsu puikas teica), kas ar prieku sabruktu viņa mājā, lai tad pats doktors iet, kur redz. Vēl viņi stāstīja, ka doktora domīgums izskaidrojams ar to. ka viņš visu laiku meklējot un pētījot grieķu saknes. Es savā vientiesībā un nezināšanā nodomāju, ka doktors aizrāvies ar kādiem botāniskiem pētījumiem, sevišķi tāpēc, ka pastaigādamies viņš aizvien mēdza raudzīties uz zemi, un tikai vēlāk es sapratu, ka runa ir par vārdu saknēm — viņš bija nodomājis sastādīt jaunu vārdnīcu. Mūsu klases vecākais Adamss, kam labi padevās matemātika, bija aprēķinājis, cik gados vārdnīcu varētu sastādīt, strādājot pēc doktora plāna un ar doktora darba tempu. Iznāca, ka tas būtu paveicams tūkstoš seši simti četrdesmit deviņos gados, skaitot no pēdējās — doktora sešdesmit otrās — dzimšanas dienas.

257

Tomēr visa skola dievināja doktoru, un tai gan vajadzētu būt sliktai skolai, kas izturētos citādi, jo viņš tiešām bija jaukākais cilvēks pasaulē; ar savu vienkāršību un uzticēšanos viņš būtu varējis aizkustināt pat akmens sirdis tām urnām uz mūra vaļņa. Kad viņš, kā paradis, pastaigājās šurpu turpu tajā pagalma nostūrī, kas atradās ēkas sānos, un šeit iemaldījušies krauķi un kovārņi viltīgi piešķiebtām galvām noraudzījās viņam nopakaļ, it kā apzinādamies savu pārākumu sadzīves lietās, — ja tad kādam klaidonim pagadījās pielavīties tik tuvu, lai caur kurpju ņirkstoņu līdz doktora ausīm aizskanētu kaut viens vārdiņš par šā grūto posta dzīvi, tad šis klaidonis uz pāris dienām bija nodrošināts. To visa skola it labi zināja, tāpēc skolotāji un vecākie zēni allaž centās no-

9-SB5

tvert šos laupītājus pie stūra un dažkārt metās pat pa logu ārā, lai aiztriektu tos no pagalma, pirms tie vēl bija paspējuši doktoram uzmākties; vienu otru reizi tas norisinājās turpat vai doktora acu priekšā, bet viņš tikai soļoja savā grīļīgajā gaitā šurp un turp un nemanīja itin neko. Atrazdamies neapsargāts ārpus savas valstības, viņš bija gluži kā aita, ko katrs var cirpt. Viņš pat getras no savām kājām bija spējīgs noaut un aizdot projām. Tāds nostāsts patiešām gāja no mutes mutē skolnieku vidū (man nav un nekad arī nav bijis ne mazākās nojausmas, cik tas pamatots, bet tik ilgus gadus es tam esmu ticējis, ka nešaubos vairs par tā patiesīgumu) — ka reiz kādā ļoti aukstā ziemas dienā viņš patiešām atdevis savas getras kādai nabadzei, kas pēc tam sacēlusi pilsētā skandālu, staigādama no vienām durvīm pie otrām ar skaistu bērniņu, ievīstītu šajās getrās, kuras visi sazīmējuši, jo tuvākajā apkaimē ikviens tās pazinis tikpat labi kā vietējo katedrāli. Vienīgais cilvēks, kas tās neesot pazinis, bijis doktors pats: getras drīz vien pēc tam lepni karājušās kādas krāmu bodeles durvīs (bodelei nebijusi nekāda labā slava, jo tur šādas mantas parasti apmainītas pret džinu), un ne vienreiz vien ticis novērots, kā viņš tās apcilā, aptausta, it kā apbrīnodams jaunu, neparastu paraugu un atzīdams to labāku par savējo.

Prieks bija redzēt doktoru kopā ar viņa daiļo jauno sievu. Viņa mīla izpaudās tēvišķīgā maigumā, kas vien jau liecināja, cik viņš jauks cilvēks. Bieži es viņus redzēju pastaigājamies dārzā, kurā auga persiki, bet šad un tad bija arī izdevība vērot viņus tuvumā — kabinetā vai viesistabā. Man likās, ka jaunā sieva ļoti rūpējas par doktoru un ļoti viņu mīl, bet grūti bija noticēt, ka šai daiļajai lēdijai varētu būt nopietna interese par vārdnīcu. Dažus grūtāk atrisināmus fragmentus doktors vienmēr nēsāja līdzi kabatā vai aiz cepures padrēbes ieloka un pastaigas laikā acīmredzot centās iepazīstināt arī sievu ar savu darbu.

Es dabūju diezgan bieži redzēt misis Strongu aiz diviem iemesliem: pirmkārt, es viņai biju iepaticies tajā rītā, kad mani atveda iepazīstināt ar doktoru Strongu, un pēc tam viņa vienmēr bija laipna ar mani un parādīja man uzma. nībū; otrkārt, viņai ļoti patika Agnese, un tāpēc viņa bieži vien iegriezās arī mūsu mājās. Tomēr, cik vēroju, viņas attiecībās ar misteru Vikfīklu bija jūtama savāda neveiklība (likās, ka viņa pat baidījās no tā), kas nekad nema

zinājās. Ja misis Strongas apciemojums notika vakarā un misters Vikfilcls piedāvājās pavadit viņu mājup, viņa katrreiz atvairīja piedāvājumu un paķēra mani pavados. Un dažreiz, kad mēs abi jautrā riksī šķērsojām katedrāles pagalmu, necerēdami nevienu sastapt, mums pēkšņi patrāpījās cejā misters Meldons, vienmēr ļoti pārsteigts par šādu sagadīšanos.

Misis Strongas māmuļa bija lēdija, kas mani ļoti interesēja. Viņas īstais vārds bija misis Mārklema, bet mūsu puikas viņu mēdza saukāt par Veco Zaldātu, ņemot vērā viņas militāro taktiku un izmaņu, ar kādu viņa savu kuplo radu pulku veda uzbrukumā pret doktoru Strongu. Viņa bija maza auguma sprigana sieviete, un viņas izejamā tērpa nemainīga sastāvdaļa bija cepure, izrotāta mākslīgiem ziediem un diviem mākslīgiem tauriņiem, kas it kā plivinājās virs tiem. Nez kā mums bija radusies tāda pārliecība, ka šī cepure nākusi no Francijas, ka tādu mākslas darbu spēj uzburt tikai šī asprātīgā nācija; patiesībā mēs zinājām tikai to, ka šī cepure parādās ikvienā saviesīgā vakarā, kurā ierodas pati mis Mārklema, ka, iedama viesos pie draudzenēm, viņa to nēsā līdzi pītā indiešu groziņā, ka tauriņiem piemīt spēja pastāvīgi ņirbināt spārnus un ka tie kā čaklas bites izmanto dienas saulainās stundas, lai lidinātos ap doktora Stronga naudasmaku.

Kādu vakaru man bija izdevība tā īsti labi novērot Veco Zaldātu (nesaucu viņu tā aiz necieņas), kaut gan šis vakars man palicis atmiņā pavisam citu iemeslu dēļ, par ko arī pastāstīšu. Sajā vakarā pie doktora Stronga bija sarīkotas mazas viesības par godu mistera Meldona aizceļošanai uz Indiju — viņš laikam bija kļuvis par armijas virsnieku vai ko tamlīdzīgu, jo misteram Vikffldain beidzot bija izdevies nokārtot viņa lietu. Turklāt tā bija arī paša doktora dzimšanas diena. Skolā mācības nenotika. Jau no paša rīta mēs pasniedzām doktoram dāvanu, pirmais skolnieks visu vārdā teica apsveikuma runu, pēc tam mēs visi saucām «Lai dzīvo!», kamēr aizsmakām un doktoram parādījās asaras acīs. Un tagad, vakarā, mēs — misters Vikfīlds, Agnese un es — ieradāmies uz tēju viņu dzīvoklī.

9*

25!

Misters Džeks Meldons bija jau priekšā, kad mēs iegājām. Misis Stronga baltā, ar ķiršsārtu lenti rotātā tērpā spēlēja pašlaik klavieres, un viņš, noliecies pār māsīcu, pāršķīra nošu lapas. Kad misis Stronga pagriezās

atpakaļ, man šķita, ka viņas rožainie vaigi nezied tik koši kā parasti, bet daiļa viņa bija tomēr — brīnum daiļa.

—   Esmu pavisam piemirsusi apsveikt jūs godadienā, doktor, — sacīja misis Strongas māte, kad bijām jau apsēdušies, — bet jūs varat gan iedomāties, ka mani laimes novēlējumi nav tikai tukši vārdi vien. Tātad — vēl daudz laimīgu gadu, doktori

—   Pateicos, kundze, — doktors atņēma apsveikumu.

—   Daudz, daudz, daudz vēl laimīgu gadu nodzīvot! — atkārtoja Vecais Zaldāts. — Ne tikai sevis, bet arī Annijas, Džeka Meldona un daudzu citu labad. Alan, Džek, tā vien šķiet, ka tas bija vēl tikai vakar, kad tu, tāds mazs knauķis, veselu galvas tiesu īsāks par māsteru Koperfildu, dārzā aiz ērkšķogulājiem, bērnišķīgi iemīlējies, draiskojies ar Anniju.

—  Mīļo māmiņ, — ieteicās misis Stronga, — vai nu par to tagad jārunā!

—   Ko nu aušojies, Annijl — māte attrauca. — Ja jau tu tagad sarksti par tādām lietām, būdama veca, precēta sieva, — saki, kad tad tu varēsi ko tādu klausīties bez nosarkšanas!

—  Veca? — misters Džeks Meldons iesaucās. — Annij, vai tu dzirdi?

—  Jā, Džek, — Zaldāts atteica, — pēc stāvokļa veca, ne jau pēc gadiem. Kad gan tu vai kāds cits būtu dzirdējis, ka es meitēnu ap divdesmit gadiem būtu dēvējusi par vecu! Tava māsīca ir doktora sieva, un par to es arī runāju. Tu vari būt laimīgs, ka tava māsīca ir doktora sieva. Tu esi ieguvis iespaidīgu, labvēlīgu draugu, un varu gandrīz apgalvot — viņš kļūs vēl labvēlīgāks, ja vien tu pratīsi to izpelnīties. Es neesmu aplam iedomīga. Es nekautrējos klaji atzīties, ka mūsu ģimenē ir tādi, kam nepieciešama drauga roka. Tu pats biji viens no tiem, kad vēl nesildījies māsīcas aizvējā.

Labsirdīgais doktors tikai atmeta ar roku, it kā neatzīdams šos cildinājumus un gribēdams aiztaupīt Džekam Meldonam vēl tālākus atgādinājumus par to, bet misis Mārklema pārsēdās doktoram blakus un, uzlikusi savu vēdekli viņam uz piedurknes, runāja tālāk:

—    Nē, patiesi, mīļo doktor, lūdzu, piedodiet, ka nevaru , rimtjes par to runāt, bet tas ir tāpēc, ka es tik dziļi visu

izjūtu. Esmu gluži kā apsēsta no šās vienas domas. Jūs mums esat kā paša dieva sūtīts. Jūs esat mūsu labdaris, tik tiešām, ka es to saku.

—  Nieki, nieki! — doktors attrauca.

—  Nē, nē, piedodiet, lūdzams! — Vecais Zaldāts melsa tālāk. — Te jau svešu ausu nav, kas dzird, tikai mūsu labais, uzticamais draugs misters Vikfīlds, un es neļaušu sevi apklusināt. Ņemšos vēl izmantot savas sievasmātes tiesības un sarāt jūs. Es esmu taisns un atklāts cilvēks. Ko es tagad saku, to pašu es teicu jau toreiz, kad jūs mani tik negaidīti pārsteidzāt — atceraties, cik apstulbusi es biju? — izlūgdamies Annijas roku. Ia meitene saņem šādu bildinājumu — tas jau nav vēl nekas nedzirdēts, tā būtu aplama runāšana, bet, redziet, jūs pazināt viņas nabaga tēvu, pazināt Anniju pašu jau kā pusgadu vecu bērnu, un tāpēc man ne prātā nevarēja ienākt doma, ka redzēšu jūs savās mājās kā līgavaini, un vispār es jūs nevarēju iedomāties kā precētu vīru — nu lūk, tāpēc es biju tik pārsteigta.

—  Nu jā, jā … — doktors smaidīdams atvairījās. — Nerunāsim nu vairs par to.

—   Bet es runāšu, — Vecais Zaldāts neatlaidās un ar vēdekli aizspieda doktoram lūpas. — Es gribu runāt! Gribu atsaukt atmiņā visu, kas bijis, lai tad jūs varētu mani apstrīdēt, ja ko sameloju. Nu, tad klausieties! Es tūliņ runāju ar Anniju un izstāstīju, kas noticis. «Mana mīļā,» es teicu, «tikko šeit bija doktors Strongs. Viņa laipnā izvēle kritusi uz tevi — viņš lūdz tavu roku.» Vai es jel drusciņ mēģināju viņu iespaidot? Nē. Es tikai teicu: «Annij, pasaki man tūdaļ skaidri un atklāti — vai tava sirds vēl ir brīva?» — «Māmiņ,» viņa sacīja un apraudājās, «es taču vēl esmu tik jauna!» Tur nu viņai bija taisnība. «Es vēl pat lāgā nezinu, vai man jel maz ir sirds.» — «Bērniņ, ja tu tā runā,» es viņai teicu, «tad vari būt droša, ka tā vēl ir brīva. Lai nu kā, manu mīļumiņ, bet doktors pašlaik ir satraukts, viņam jādod atbilde. Mēs nevaram likt viņam ilgi gaidīt.» — «Māmiņ,» sacīja Annija, nemitīgi raudādama, «vai doktors būtu nelaimīgs bez manis? Man pret viņu tik liela godbijība un cienība, ka domāju — es iešu pie viņa.» Tā tad arī izlēmām. Un tikai pēc tam, nevis iepriekš es teicu Annijai: «Annij, doktors Strongs tev nebūs tikai vīrs vien, viņš aizstās tev arī nelaiķi tēvu. Viņš būs mūsu ģimenes galva. Ar savu gudrību, stāvokli un, nekautrēšos teikt, arī ar saviem līdzekļiem viņš pārstāvēs mūsu ģimeni, vārdu sakot, viņš būs tās labdaris.» To es teicu toreiz, to es saku tagad.

Ja es varu lepoties ar kādu krietnu tikumu, tad tā ir pastāvība.

Meita šīs runas laikā sēdēja pavisam klusa un raudzījās grīdā; brālēns stāvēja viņai blakus, arī nolaistām acīm. Tagad viņa ierunājās — ļoti klusi, drebošā balsī:

—  Māmiņ, ceru, ka nu tu būsi beigusi?

—   Nē, mīļo Annij, — Zaldāts attrauca, — es vēl neesmu gluži beigusi. Ja jau tu, manu dārgumiņ, jautā, es atbildu, ka vēl neesmu. Man jāsaka, meit, ka tu pavisam nepiedodami sāc izturēties pret savu pašas ģimeni, bet kāda jēga man tev žēloties — labāk pažēlošos tavam vīram. Nu, paraugieties, mīļo doktor, uz savu muļķa sieviņu!

Kad doktors, savā atklātībā un maigumā mīļi uzsmaidīdams, pavērās Annijā, viņas galva noslīga vēl zemāk. Es ievēroju, ka misters Vikfīlds cieši uzlūko viņu.

—   Kad nupat viņdien ieminējos šai stūrgalvei, — māte turpināja, galvu kratīdama un rotaļīgi piedraudēdama meitai ar vēdekli, — ka derētu aprunāties ar jums par kādiem sevišķiem mūsu ģimenes apstākļiem — manuprāt, tas tieši bija viņas pienākums —, viņa man atbildēja, ka aprunāties nozīmējot lūgt palīdzību un, tā kā jūs esot pārlieku augstsirdīgs, tad lūgt viņai nozīmējot tikpat kā saņemt, un tāpēc, redz, viņa to nedarīšot.

—  Annij, mīļā sirds, — doktors sacīja, — tas bija nepareizi. Tā tu man esi laupījusi vienu prieku.

—  Gandrīz vai tiem pašiem vārdiem arī es viņai atbildēju! — iesaucās Annijas māte. — Vai zināt, citreiz, kad es zināšu, ka viņa aiz tiem pašiem ieganstiem negribēs ar jums runāt, es saņemšu dūšu un runāšu pati ar jums, doktor.

—  Dariet to, es ļoti priecāšos, — sacīja doktors.

—  Vai drīkstu?

—   Bez šaubām.

—   Nu, tad es tā ari darīšu! — Vecais Zaldāts izsaucās. — Norunāts!

Panākusi, kā man šķita, galveno, ko gribējusi, viņa papliķēja ar vēdekli, kuru iepriekš noskūpstīja, doktoram pa roku un kā uzvarētāja pārsēdās atpakaļ savā vecajā vietā.

Ieradās vēl daži viesi (starp tiem bija divi skolotāji un Adamss), un sarunas kļuva vispārīgas; dabiski, ka degpunktā izvirzījās misters Džeks Meldons, viņa aizceļošana, tā zeme, uz kuru viņš devās, un visādi piāni un projekti attiecībā uz viņa turpmāko dzīvi. Bija paredzēts, ka tūliņ pēc vakariņām viņš ar pasta zirgiem brauks uz Greivzendu, kur gaidīja kuģis, kam bija jādodas tālajā braucienā. Dzirdēju, ka viņam esot jāpaliek svešumā nezin cik gadu, vienīgi atvaļinājumā vai slimības gadījumā viņš varēšot apciemot dzimteni. Atceros, visa sabiedrība vienprātīgi atzina, ka Indija gluži bez pamata izdaudzināta par nezin kādu briesmu zemi, bet to briesmu tik vien esot kā pāris tīģeru un mazliet siltāki dienasvidi. ,1a man par sevi jāsaka, tad es uz misteru Džeku Meldonu jau raudzījos kā uz mūslaiku Sindbadu; manā iztēlē viņš jau bija lielos draugos ar visiem Austrumu rādžām, sēdēja zem baldahīna un smēķēja zelta pīpi ar līkumotu kātu, kas būtu vai jūdzi garš, ja to varētu iztaisnot.

Misis Strongai bija ļoti skaista balss — to es zināju, jo bieži biju dzirdējis viņu savā nodabā dziedam. Šovakar vai nu aiz satraukuma, ka jādzied tik daudziem klausītājiem, vai kāda cita iemesla dēj balss viņai bija pavikam aizsmakusi un padziedāt viņa nevarēja nemaz. Viņa gribēja ar brālēnu Meldonu pamēģināt kādu duetu — pat tik daudz kā uzsākt viņai neizdevās; vēlāk, kad viņa lūkoja dziedāt viena pati, no sākuma skanēja brīnum jauki, tad pēkšņi balss aprāvās un viņa gluži izmisusi ļāva galvai noslīgt pār klavieru taustiņiem. Lādzīgais doktors, aizbildinādams sievas neveiksmi ar nervu satraukumu un gribēdams pažēlot viņu, ieteica visiem saspēlēt kādu kāršu partiju, lai gan pats kāršu spēles mākslā bija tikpat liels meistars kā trombona spēlē. Novēroju, ka Vecais Zaldāts tūliņ ņēma doktoru savā aizbildnībā: uzaicināja par savu partneri, pamācīja viņu, turklāt pirmais solis šajā mācībā bija — nodot viņai visu sudraba naudu, kas doktoram bija kabatā.

Pie kāršu galda valdīja omulība, un doktora nemākulīgā spēlēšana nebūt nemazināja jautrību; neskaitāmas reizes viņš atkal un atkal atkārtoja savas kļūdas, kaut gari tauriņi stāvēja nomodā par viņu un ne mazumu uztraucās par tādu neattapību. Misis Stronga atteicās no spēles, aizbildinādamās, ka nejūtoties visai labi, un viņas brālēns Meldons aizbildinājās ar nevaļu — esot vēl šis tas sakārtojams ceļam. Paveicis darāmo, viņš tomēr vēl atnāca atpakaļ, un viņi abi nosēdās uz dīvāna un sarunājās. Misis Stronga šad tad piegāja pie spēlētājiem un, pār doktora plecu raudzīdamās viņa kārtīs, parādīja, kura izspēlējama. Viņa bija ļoti bāla, kad noliecās pār doktoru,

un man likās, ka viņai trīcēja pirksts, pieskaroties kārtīm, bet doktors peldēja laimē par viņas uzmanību un neko neievēroja, ja vispār arī kas bija.

Pie vakariņu galda jautrība bija pagaisusi. Ikviens laikam juta, ka šāda šķiršanās ir diezgan nelādzīga lieta, un, jo tuvāk tā nāca, jo nelādzīgāka tā šķita. Misters Džeks Meldons centās par vari būt runīgs, bet šāda acīrri redzama izlikšanās radīja vēl lielāku neomulību. Kā mani likās, pat Vecais Zaldāts, arvien vēl pastāstīdams pa jautrai epizodei no mistera Džeka Meldona bērnības, nespēja uzlabot vispārīgo noskaņojumu.

Taču doktors, esmu pārliecināts, domājās sagādājis visiem jauku vakaru, pats jutās apmierināts un nešaubījās par to, ka jautrība viņa viesībās ir sasniegusi kalngalus.

—  Annij, draugs, — viņš sacīja, raudzīdamies pulksteni un piepildīdams savu glāzi, — tavam brālēnam Džekam nu jādodas ceļā, un mēs viņu nedrīkstam aizkavēt, jo laiks, kā zināms, nevienu negaida. Mister Džek Meldon, jums priekšā tāls ceļš uz svešu zemi, bet daudzi tādos ceļos ir devušies un daudzi vēl dosies, kamēr vien pasaule pastāvēs. Tie paši vēji, kas tagad pūtīs jums burās, ir aizveduši pasaulē tūkstošus un tūkstošus, kas atraduši laimi, un tūkstošu tūkstošus ir atpūtuši laimīgi atpakaļ dzimtenē.

—   Sirdi tas satrauc, — misis Mārklema sacīja, — lai nu to ņem kā ņemdams, sirdi tas satrauc — redzēt, kā aizbrauc skaists jauns cilvēks, kuru tu esi pazinusi kopš bērna kājas, redzēt, kā tas aizbrauc uz otru pasaules malu, pamezdams visus savus mīļos un nezinādams, kas viņu tur sagaida. Jauns cilvēks, kas spējīgs nest tādus upurus, — te viņa pameta skatienu uz doktoru, — ir gan pelnījis, ka gādīga un tēvišķīga roka viņu allaž atbalstītu.

—   Laiks jums aiztecēs drīz, mister Džek Meldon, — doktors turpināja, — drīz arī mums visiem. Dažam no mums, ja ņemam vērā dzīves dabisko gaitu, varbūt nebūs vairs lemts apsveikt jūs pārnākam. Visvairāk tas varētu attiekties uz mani, bet cerēsim to labāko. Negribu jums apnikt ar saviem labajiem padomiem. Ilgus gadus jūsu acu priekšā ir bijis paraugs — jūsu māsīca Annija. Mēģiniet, cik vien tas jūsu spēkos, līdzināties viņai tikumībā.

. Misis Mārklema apvēdinājās ar vēdekli un māja ar galvu.

—   Brauciet laimīgs, mister Džek! — doktors sacīja pieceldamies, un arī mēs visi piecēlāmies. — Novēlu

jums veiksmīgu ceļojumu, spīdošus panākumus aizjūras zemēs un sveikam un veselam pārbraukt atpakaļ dzimtenē!

Mēs visi tukšojām glāzes, pievienodamies šim novēlējumam, un spiedām roku misteram Džekam Meldonam. Viņš steigā vēl atvadījās no klātesošajām lēdijām un sleigšus izmetās pa durvīm — aiz tām viņu saņēma un līdz karietei pavadīja dārdošu ovāciju zalve, ko sarīkoja mūsu zēni, kuri šim nolūkam bija sapulcējušies pagalmā.

Lai papildinātu biedru rindas, arī es metos ārā un nokļuvu karietes tuvuinā, kad tā jau ripoja projām. Man gaiši atmiņā, ka visā tajā kņadā un putekļos, karietei aizdārdot garām, es paspēju saskatīt, ka Džekam Meldonam bija satraukta seja un rokās viņš turēja kaut ko ķiršsārtu.

Nodārdinājuši vēl vienu zalvi doktoram un vēl vienu doktora sievai, zēni izklīda, bet es iegāju atpakaļ namā, kur pašlaik viesi, sagrupējušies ap doktoru, pārrunāja mistera Džeka Meldona aizbraukšanu, kā viņš izturējies šķiršanās brīdī, kā juties, ko pārdzīvojis — un tā tālāk tādā pašā garā. Šīs sarunas pārtrauca misis Mārklema, iesaukdamās:

—  Bet kur tad Annija?

Annijas te nebija, un, kad viņu sauca, viņa neatsaucās. Visi barā spraucāmies ārā no istabas, lai uzzinātu, kas noticis; atradām viņu priekšnamā pakritušu uz grīdas. Sākumā izcēlās milzīgs satraukums, līdz noskaidrojās, ka viņa paģībusi un no parastajiem atžilbināšanas līdzekļiem jau pamazām nāk pie samaņas. Doktors atslēja viņas galvu pret savu celi, atglauda atrisušās matu cirtas un, uzlūkodams pārējos, sacīja:

—  Nabaga Annija! Cik viņai uzticīga, jūtīga sirds! Pie visa vainīga šķiršanās no senā rotaļu biedra un drauga — no viņas dārgā brālēna. Ak, cik žēl! Es esmu ļoti satraukts.

Atvērusi acis, ieraudzījusi, kur atrodas un mūs visus stāvam sev apkārt, viņa ar citu palīdzību piecēlās un, aizgriezusi galvu, pieglaudās doktoram pie pleca — vai nu aiz nespēka, vai slēpdama no mums seju, kas to lai zina. Mēs iegājām viesistabā, atstādami viņu doktora un mātes gādībā, bet viņa vēlējās piebiedroties mums, apgalvodama — kopš paša rīta neesot jutusies tik spirgta kā patlaban. Bālu un sagurušu, kā man likās, viņu ieveda viesistabā un nosēdināja uz dīvāna.

—   Annij, mīļo meitiņ, — māte ieteicās, sakārtodama viņas tērpu, — paraugies! Tu taču esi pazaudējusi savu pušķi. Vai kāds nebūtu tik laipns un nepameklētu lenti — ķiršsārtu lenti?

So lenti mēs viņai bijām redzējuši pušķī sasietu uz krūtīm. Visi gāja meklēt — droši vien es pats arī izmeklēju malu malas —, bet neviens nevarēja to atrast.

—  Vai neatceries, kur tu pēdējo reizi to redzēji, Annij? — māte prašņāja.

Brīnījos, kā gan pirmāk viņa man varējusi likties bāla, jo nu viņas vaigi liesmoja; viņa teicās redzējusi lenti vēl pavisam nesen, bet neesot taču vērts tās dēļ tik daudz nopūlēties.

Meklēts tomēr tika atkal no jauna — un, protams, bez panākumiem. Annija lūdza, lai taču mēs liekoties mierā, bet pavirša meklēšana vēl turpinājās, līdz viņa apgalvoja, ka esot pilnīgi atspirgusi, un viesi posās mājup.

Mēs gājām pavisam lēnā solī — misters Vikfīlds, Agnese un es: mēs ar Agnesi — jūsmodami par mēness mirdzumu, bet misters Vikfīlds — gandrīz acis no zemes nepaceldams. Kad bijām jau tepat pie mājas durvīm, Agnese apķērās, ka aizmirsusi savu rokassomiņu. Priecīgs, ka varu viņai pakalpot, es cirtos tūliņ atpakaļ pēc tās.

Iegāju ēdamistabā, kur somiņa bija palikusi, bet te jau viss bija tumšs un kluss. Tā kā durvis uz doktora kabinetu bija pusviru un tur spīdēja gaisma, es gāju turp, lai paskaidrotu, kāpēc esmu atnācis atpakaļ, un palūgtu sveci.

Doktors sēdēja savā atpūtas krēslā pie kamīna, bet viņa jaunā sieva — uz soliņa viņam pie kājām.

Doktors ar rāmu smaidu uz lūpām lasīja balsī kādu manuskriptu, droši vien kādus paskaidrojumus vai teorētiskus atzinumus sakarā ar savu nebeidzamo vārdnīcu, bet viņa bija pavērsusi acis pret to. Tādu seju es vēl nebiju redzējfs — tik skaistu savā līniju veidojumā, tik caurspīdīgi bālu, tik sasprindzināti nekustīgu, tik svešādu un murgainu šausmu apdvestu kā mēnessērdzīgai — kas gan lai zina, kāpēc! Acis bija plati ieplestas, un brūnie mati divās kuplās, atrisušās pīnēs krita pār pleciem uz b„altā tērpa, kas bez sārtās lentes izskatījās mazliet ne' kārtīgs. Lai gan es tik skaidri atceros šo seju, nevaru pateikt, ko tajā lasīju. Es pat nevaru pateikt, ko tajā lasu tagad, kad tā iznirusi no pagātnes manu pieredzējušo acu priekšā. Nožēla, pazemojums, kauns, lepnums, mīla, uzticība — to visu es redzu tajā, un visam tam pāri šausmas — kas gan lai zina, kāpēc!

Mana ienākšana un paskaidrojumi, kāpēc esmu nācis, viņu atmodināja. Bija iztraucēts arī doktors, jo, kad iegāju atpakaj nolikt sveci uz galda, viņš ar tēvišķīgu roku glāstīja sievai galvu, dēvēdams sevi par nežēlīgu tirānu, kas ļāvies viņas vilinošajam uzaicinājumam palasīt priekšā, — bet tagad gan lai viņa tūlīt ejot gulēt.

Tomēr viņa saraustītos vārdos neatlaidīgi lūdzās, lai atļauj vēl palikt — lai atļauj viņai pārliecināties (no viņas nesakarīgās valodas apmēram to izlobīju), ka doktors viņai šovakar uzticas. Iedams ārā no istabas, es vēl apstājos durvīs un redzēju, ka viņa, pametusi vispirms īsu skatienu uz mani, pievēršas atkal vīram un, sakrustojusi rokas uz viņa ceļgala, raugās viņā kā pirmāk, aitādu pašu seju, varbūt mazliet mierīgāku, bet doktors atsāk pārtraukto lasīšanu.

Tas viss atstāja uz mani dziļu iespaidu. Es to atcerējos jau krietni vēlāk, un nāks laiks, kad vēl par to runāšu.

## XVII NODAĻA

Necerēta atkalredzēšanās.

Kopš esmu aizbēdzis, nav gadījies ne reizi pieminēt Pegotiju, bet skaidrs, ka es viņai aizrakstīju vēstuli, tiklīdz biju atradis pajumti Duvrā, un otru — garāku, pamatīgi apgaismojot visus apstākļus, kad mana palikšana pie tantes bija jau galīgi izlemta. Iestājies doktora Stronga skolā, aizrakstīju atkal un sīki jo sīki apstāstīju, cik man labi klājas un kādas jaukas izredzes paveras nākotnē. Es nevaru iedomāties, vai, citādi izlietota, mistera Dika dāvinātā nauda man būtu varējusi sagādāt tādu prieku kā tagad, kad aizsūtīju no tās pa pastu reizē ar šo vēstuli zelta pusgineju, ko biju aizņēmies no Pegotijas; un tikai šajā vēstulē, ne agrāk, es ieminējos arī par puisi ar ēzeļa rateļiem.

Uz katru manu vēstuli Pegotija atbildēja bez kavēšanās, ja ari varbūt ne tik lietišķi kā tirdzniecības firmu rakstveži. Viņa bija izlietojusi visu savu izteikšanās māku (uz papīra tā, protams, nebija nekāda lielā), cenzdamās attēlot, ko visu viņa pārdzīvojusi, kad uzzinājusi par manu ceļojumu. Četras lappuses nesakarīgu teikumu, kuri iesākās ar miju uzrunu un kuriem nebija beigu, ja par tādām neuzskata tintes traipus, vēl nebija spējušas remdināt viņas sirdi. Tomēr man šie tintes traipi izteica vairāk nekā vispuķainākās frāzes, jo tie rādija, ka Pegotija rakstīdama visu laiku raudājusi, — un ko lai es vēl būtu varējis vēlēties?

Bez sevišķām pūlēm noskārtu, ka viņai vēl grūti nākas ar laipnību pieminēt manu tanti. Manu pāris vēstuļu bija par maz, lai izkliedētu tik senus aizspriedumus. Nekad jau nevarot cilvēkā iekšā ielīst, viņa rakstīja, bet, ja nu patiešām mis Belsija neesot tāda, par kādu viņa šo turējusi, tad gan tā esot pamācīšana kristīgam cilvēkam! Tieši tā viņa izteicās. Acīmredzot viņa vēl mazliet baidījās no mis Betsijas, jo sūtīja gan tai sveicienus un visa laba novēlējumus, tomēr visai atturīgi; acīmredzot viņa bažījās arī par mani, ka tikai kādā jaukā dienā es nesadomāju atkal mukt, jo tā man liek domāt viņas atkārtotais mājiens, ka naudu braucienam uz Jārmutu viņa man atsūtīšot, tiklīdz man tā būšot vajadzīga.

Vienu vēsti no viņas saņēmu tādu, kas mani ļoti satrauca, proti — mūsu vecajā mājā visa iekārta pārdota, misters Mērdstons ar māsu aizbraukuši, māja noslēgta un tiks izīrēta vai pārdota. Dievs zina, ka man tur nebija nekādas daļas, kamēr mājā saimniekoja šie svešie ļaudis, bet tomēr žēlas sažņaudza sirdi, iedomājoties, ka nu mans bērnu dienu miteklis pavisam pamests, ka dārzā visas malas varbūt nezāļu pieaugušas un celiņi piebiruši slapjām lapām. Es iztēlojos, kā ziemas vēji gaudo ap visiem pakšķiem un salts lietus kapā logu rūtis, kā uz tukšo telpu kailajām sienām mēness met spokainas ēnas un visu nakti stāv sardzē pār šo pamesto māju. Dzīvi uzaust vēl atmiņā kaps baznīcas kapsētā zem kuplā koka. Un liekas — mirusi arī pati māja un viss, kas saistīts atmiņām par manu tēvu un māti, nogrimis aizmirstībā.

Cita nekā jauna nebija Pegotijas vēstulēs. Bārkiss esot ļoti labs vīrs, kaut gan drusku pasīksts, bet kuram tad nu neesot savu vainu, viņai pašai to esot simtiem (nevarēju gan iedomāties, kādas tās būtu). Bārkiss sūtot man sveicienus, un mazā istabiņa esot vienmēr gatava mani uzņemt. Misteram Pegotijam klājoties labi, Mēmam tā'pat, "misis Gamidža esot savārgusi, mazā Emija gan negribējusi sūtīt man sveicienus, bet teikusi, ka Pegotija to drīkstot darīt, ja vēloties.

Visu, ko Pegotija man stāstīja, es, kā pienākas, atstāstīju

tantei, tikai par mazo Emiju noklusēju, nojauzdams, ka pret viņu tante nebūtu sevišķi labvēlīga.

Kamēr vēl nebiju labi iedzīvojies doktora Stronga skolā, tante diezgan bieži ieradās Kenterberijā mani apmeklēt un vienmēr visai neparastā laikā, gribēdama, kā šķiet, pārsteigt mani negaidot. Tomēr, redzēdama, ka es vienmēr strādāju, ka vispār esmu uzvedīgs zēns, un dzirdē» dama no visām pusēm uzslavas par manām sekmēm skolā, viņa drīz vien pārtrauca savus apmeklējumus. Es pie viņas ierados Duvrā katru trešo vai ceturto sestdienu, bet ar misteru Diku bez tam vēl tikos ik pārnedēļas trešdienās; viņš parasti atbrauca ar pasta ratiem jau ap pusdienas laiku un palika pa nakti.

Nevienā šādā braucienā viņš neaizmirsa paņemt līdzi ādas mapi ar bagātu rakstāmlietu krājumu un savus memuārus, paskaidrodams, ka, pēc viņa domam, laiks nu esot pasteigties un tikt reiz galā gr šo darbu.

Misteram Dikam ļoti garšoja piparkūkas. Lai viņam šie apmeklējumi kļūtu vēl tīkamāki, tante atļāva viņam atvērt kredītu kādā konditorejā, bet ar noteikumu, ka tas nedrīkst pārsniegt vienu šiliņu dienā. Sis norādījums un vēl tas, ka tante pati maksāja rēķinus par visiem viņa sīkajiem izdevumiem mazajā viesnīcā, kur viņš pārgulēja, lika man domāt, ka viņam bija gan atļauts sudrabu kabatā skandināt, bet ne tērēt. Vēlākie novērojumi mani pārliecināja, ka tas tiešām tā arī bija, vismaz viņi bija savstarpēji vienojušies, ka viņš norēķināsies ar tanti par visiem saviem izdevumiem. Misteram Dikam ne prātā nenāca tanti krāpt, viņš tai centās izpatikt kā vien mācēdams, tāpēc nav brīnums, ka ar naudu viņš rīkojās visai taupīgi. Sajā jautājumā, tāpat kā visos citos, misters Diks manu tanti turēja par gudrāko un apbrīnojamāko sievieti, un to viņš man nezin cik reižu klāstīja kā lielu noslēpumu, turklāt vienmēr runādams čukstus.

—   Trotvud, — misters Diks kādu trešdienu sacīja pavisam noslēpumainā balsī, kad tikko bija iečukstējis man ausī savas domas par tanti, — kas tas ir par vīru, kas slapstās ap mūsu māju un baida viņu?

—   Baida manu tanti, ser?

Viņš.pamāja ar galvu.

— Es domāju, ka nekas viņai nespēj iedvest bailes, jo viņa ir… — te mistera Dika baiss atkal noklusa līdz čukstam, — tikai ne vārda nevienam! — gudrākā, apbrīnojamākā sieviete pasaulē.

To pateicis, viņš atkāpās pāris soļu, iai labāk novērotu, kā šis tantes raksturojums mani ietekmējis,

—   Pirmoreiz viņš atnāca, — misters Diks stāstīja tālāk, — paga, ļauj padomāt… vai tas bija tūkstoš seši : iinti četrdesmit devītais gads, kad nonāvēja karali Čārlzu? Man šķiet, tu teici — tūkstoš seši simti četrdesmit devītajā gadā?

—  Jā, ser.

—   Nevaru saprast, kā tas var būt, — misters Diks noteica, stipri apjucis, un nogrozīja galvu, — Nedomāju, ka esmu tik vecs.

—  Vai tad tas vīrs parādījās tajā gadā, ser? — es ievaicājos.

—   Nu jā, tā jau ir, — misters Diks teica. — Un es nevaru saprast, kā tas varējis notikt tajā gadā, Trotvud. Vai tu to gadu skaidri atceries no vēstures grāmatas?

—  Jā, ser.

—   Bet vēstures grāmata tak, jādomā, nemelo — jeb vai tomēr? — misters Diks jautāja ar cerības pieskaņu balsi.

—   Tas nevar būt! Nē, ser! — es atteicu pārliecināti un noteikti, jo biju taču vēl mazs vientiesītis un pats tā domāju.

—    Nē, es netieku un netieku skaidrībā, — misters Diks nopūtās, grozīdams galvu. — Kaut kur jābūt kādai nepareizībai. Nu, vienalga, bet tas virs tiešām pirmoreiz pa.rādījās drīz pēc tam, kad bija izdarīta tā kļūda, pārliekot daļu karaļa Čārlza rūpju no viņa galvas manējā. Mēs ar mis Trotvudu pastaigājāmies pēc tējas dzeršanas, bija jau krietni patumšs, un tad es viņu ieraudzīju — tieši pie mūsu mājas.

—   Vai viņš staigāja ap māju? — es ievaicājos.

—   Vai staigāja ap māju? — atkārtoja misters Diks. — Ļauj man padomāt, es tūlīt atcerēšos. N-nē, nē, viņš nestaigāja apkārt.

Lai ātrāk tiktu pie skaidrības, es jautāju, ko tad tas vīrs īsti darīja.

—   Redzi, viņa jau tur sākumā nemaz nebija, — misters Diks paskaidroja, — tikai tad es viņu pamanīju, kad viņš, no mugurpuses pienācis, kaut ko pačukstēja mis Betsijai. Viņa pagriezās atpakaļ un paģība, bet es stāvēju klusu un skatījos uz to vīru, un viņš tūlīt aizgāja; bet tā nu ir pavisam tāda ērmīga lieta, ka viņš kopš tā laika kaut kur ir slēpies — zemē ielīdis vai kur citurl

—   Vai lad viņš kopš tā laika slēpjas? — es brīnījos.

—   Katrā ziņā viņš slēpjas, — misters Diks svarīgi atteica, pamādams ar galvu. — Līdz vakardienai bija kā ūdenī iekritis. Vakarvakarā mēs pastaigājāmies un viņš atkal piezagās mis Betsijai no mugurpuses — es jau nu šo vīru pazinu!

—  Vai viņš atkal sabiedēja tanti?

—   Viņa pilnīgi drebēja, — misters Diks apgalvoja, atdarinādams drebēšanu un zobu klabēšanu. — Ieķērās zedeņos! Raudāja! Bet, Trotvud, panāc tuvāk, — viņš sacīja, pievilkdams mani sev klāt, lai varētu pavisam klusu pačukstēt, — kāpēc, manu zēn, — kāpēc viņa nakti deva tam naudu?

—   Varbūt tas bija ubags?

Misters Diks papurināja galvu, pilnīgi noliegdams tādu varbūtību, un, vairākkārt stingrā pārliecībā atkārtojis: — Nebija ubags, nebija ubags, nebija ubags, ser! — ņēmās stāstīt, ka viņš vēlāk, jau labi nakti, pa savu logu redzējis, kā tante aiz dārza vārtiņiem šim cilvēkam mēnesnīcas gaismā iedevusi naudu un kā šis cilvēks tūliņ pazudis — atkal laikam ielīdis zemē, kā misters Diks domāja, — un vairs nav rādījies, bet tante pāslepus mudīgi ienākusi atpakaļ namā un vēl šorīt bijusi pavisam citāda nekā parasti, par ko misters Diks esot ļoti uztraucies.

Klausīdamies šajā stāstā, es jau no paša sākuma biju pilnīgi pārliecināts, ka svešais vīrs nav nekas cits kā mistera Dika slimīgās fantāzijas auglis, līdzīgs nelaimīgajam karalim, kas sagādāja viņam tik daudz rūpju, bet vēlāk es sāku domāt, ka varbūt šis divreizējais uzbrukums vai vismaz piedraudējums uzbrukt ir vērsts pret pašu misteru Diku, lai izrautu to no manas tantes aizbildnības, un ka tante, par kuras stipro pieķeršanos misteram Dikam es zināju no viņas pašas mutes, varbūt mēģinājusi atpirkties, lai viņas draugam neliktu laupīts miers un patvērums.

Es pats jau biju ar visu sirdi pieķēries misteram Dikam, man ļoti rūpēja viņa labklājība, tāpēc par šādas varbūtības iespēju biju ne mazumu uztraucies; ilgu laiku nepagāja neviena trešdiena, kad es ar bažām nebūtu raudzījies, vai viņš sēdēs vai nesēdēs, kā parasti, uz pasta 'ratu' bukas. Katru reizi viņš tomēr ieradās — sirmgalvis smaidīgām acīm un laimīgu seju —, un ne reizi viņam nebija vairs nekā, ko stāstīt par vīru, kurš izbiedējis manu tanti.

Sīs trešdienas bija laimīgākās dienas mistera Dika dzīvē, bet tās nebija mazāk laimīgas arī manējā. Drīz vien viņš iepazinās ar visiem skolas zēniem un par mūsu spēlēm un rotājām sajūsminājās ne mazāk kā mēs paši, kaut gan aktīvi tajās piedalījās tikai tad, kad notika pūķa laišana gaisā. Cikreiz netiku redzējis, ar kādu sasprindzinātu uzmanību viņš sekoja mūsu bumbiņu spēlei, kā, tuvojoties kritiskajam mirklim, viņam vai elpa aizrāvās! Cikreiz viņš, pakāpies kādā paugurā, cepuri vicinādams ap sirmo galvu, netika mūs uzmundrinājis suņu un zaķu rotaļā, pilnīgi aizmirsdams karali Čārlzu un visu, kas ar to saistīts! Cik laimigu vasaras stundu viņam nepagāja mūsu kriketa laukumā! Cikreiz ziemā man negadījās redzēt, kā viņš sniegputenī, ritenim pūšot, stāvēja ar zilu degunu un noraudzījās mūsu slaidajā lidojumā no leduskalna, aiz sajūsmas plaukšķinādams vilnas cimdos tērptās rokas!

Viņš bija mūsu mīlulis, jo bez visa jau minētā viņš vēl bija nepārspējams meistars dažādu sīku lietiņu pagatavošanā. Apelsīnu, piemēram, viņš prata sadalīt tik mākslinieciski, kā mums ne prātā nebūtu ienācis. Laivu viņš varēja pagatavot, no kā tikai pagadijās, varbūt pat no cepeša iesma. No aitas kaulu skriemeļiem viņš piata izdrāzt šaha figūriņas, no vecām spēļu kārtīm uzbūra lepnus romiešu ratus, no diegu spolītēm — riteņus ar visām rumbām un spieķiem, no vecām stieplēm — putnu būrīšus. Vislielāko meistarību viņš laikam gan parādīja auklu un salmu izstrādājumu darināšanā. Pēc mūsu pārliecības, no šā materiāla viņš spēja izveidot visu, kas vien ar rokām veidojams.

Nepagāja ilgs laiks — un mistera Dika slava jau izplatījās ārpus skolēnu loka. Pēc dažām nedēļām pats doktors Strongs man apvaicājās par viņu, un es pastāstīju visu, ko biju dzirdējis no savas tantes; tas doktoru tik ļoti ieinteresēja, ka viņš lūdza jau nākamajā apmeklējumā viņu iepazīstināt ar misteru Diku. So ceremoniju es arī izpildīju, un doktors laipni uzaicināja misteru Diku katrreiz, ja es viņu nesagaidītu diližansu piestātnē, nākt tieši uz skolu un atpūsties, kamēr beidzas mūsu rīta stundas. Drīz vien mans draugs ieņēmās paradumu šo atļauju izmantot bez liekas atgādināšanas, un, ja mums mācību stundas ievilkās ilgāk — trešdienās tas gadījās diezgan bieži —, viņš pastaigājās pa pagalmu un gaidīja mani. Te viņš iepazinās arī ar doktora skaisto jauno sievu (visu pēdējo laiku tā bija ļoti bāla, nebija vairs tik dzīvespriecīga, bet skaista tomēr; man, tāpat ari citiem tagad retāk gadījās viņu redzēt); un tā, arvien vairāk un vairāk aprazdams, viņš sāka justies skolā kā savās mājās, lidz pēdīgi jau nāca klasē mani pagaidīt. Vienmēr viņš apsēdās tajā pašā stūrītī uz tā paša krēsla, kur bija sēdējis pirmoreiz, tāpēc šo krēslu iesauca viņa vārdā — par Diku —, un te nu viņš sēdēja, sirmo galvu uz priekšu noliecis, uzmanīgi klausīdamies visu, kas klasē notika, pilns godbijības pret zinātnēm, kuras apgūt nebija viņa spēkos.

Tādu pašu godbijību viņš juta ari pret doktoru — tas viņa acīs bija gudrākais filozofs, kāds vien jebkad dzīvojis. Ilgu laiku misters Diks ar viņu citādi nerunāja, kā vien cepuri noņēmis, un pat vēlāk, kad viņi, jau sadraudzējušies, abi kopā stundām ilgi pastaigājās tajā pagalma daļā, ko bijām iesaukuši par «doktora aleju», nereti gadījās, ka misters Dīks pa brīdim norāva cepuri, tā apliecinādams cieņu pret gudrību un zinātni. Kā doktors bija nācis uz domām šajās pastaigās lasīt fragmentus no savas slavenās vārdnīcas, tiešām nezinu, varbūt viņam sākumā likās, ka tas ir tikpat kā lasīt pašam pie sevis. Lai nu kā, arī šī lasīšana kļuva par paradumu, un misteram Dikam klausoties seja laistījās vien aiz prieka un lepnuma; droši vien viņš ar visu sirdi un dvēseli ticēja, ka vārdnīca ir aizraujošākā grāmata pasaulē.

Atceroties, kā viņi abi pastaigājās uz priekšu un atpakaļ gar mūsu klases logiem: doktors — lasīdams ar savu allaž rāmo smaidu sejā, brīžam pavēcinādams kādu manuskripta lapu vai nopietni pašūpodams galvu, bet misters Diks — klausīdamies ar lielu jo lielu interesi, kamēr viņa nabaga saprāts ar svešo vārdu spārniem mierīgi lidinājās dievs zina kur, — to atceroties, es domāju, ka tas ir aizkustinošākais skats, kādu es jebkad esmu redzējis. Sirds man saka — ja viņi varētu tā arvien staigāt uz priekšu un atpakaļ, pasaule kļūtu kaut kādi labāka, jo ir gan tūkstošiem lietu, kas saceļ lielu troksni ap sevi, bet neatnes pasaulei — ne arī man — pat pusi tās svētības, ko dod viens šāds skats.

Mistera Dika draugu pulku drīz vien kuplināja arī Agnese; bieži nākdams pie manis mājās, viņš iepazinās pat ar Oriju. Mūsu pašu draudzība aizvien vēl auga augumā, lai gan balstījās uz diezgan dīvainiem pamatiem: viņš skaitījās mans aizbildnis un kā tāds arī brauca mani apraudzīt, bet patiesībā par katru sīkumu, kas viņā sacēla šaubas, viņš apspriedās ar mani un bez iebilduma atzina manus norādījumus, ne tik vien augsti vērtēdams manu iedzimto saprātu, bet ari ticēdams, ka labu tiesu no tā esmu mantojis no savas tantes.

Kādu ceturtdienas rītu, kad es pirms došanās atpakaļ uz skolu (viena stunda mums bija jau pirms brokastīm) biju pavadījis misteru Diku no viesnīcas uz diližansu kantori, es satiku uz ielas Oriju; viņš atgādināja solījumu ierasties pie viņa un viņa mātes uz tasi tējas un vēl šķobīdamies un lauzīdamies piebilda:

—  Bet es jau neceru, ka jūs turēsiet solījumu, māster Koperfīld, — mēs tādi mazi ļautiņi.

Es tiešām vēl arvien nebiju varējis izšķirties, vai Ūrija man patīk vai riebjas, un tādā pašā neizpratnē uz viņu raudzījos arī tobrīd uz ielas. Ka mani var noturēt par iedomīgu, tas gan mani aizvainoja, un tāpēc atteicu, ka gaidu tikai uzaicinājumu.

—  Ak, ja tik vien tās bēdas, māster Koperfīld, un ja tiešām mūsu niecīgums jums nav par šķērsli, varbūt atnāksiet jau šovakar? — Orija teica. — Ja nu tomēr mūsu niecīgums jūs traucē, nekautrējieties atzīties, jo mēs jau paši la'bi apzināmies savu stāvokli.

Sacīju, ka parunāšu vēl ar misteru Vikfīldu un, ja viņam nebūs iebildumu, par ko gandrīz nešaubos, labprāt aiziešu.

Un tā jau to pašu vakaru pulksten sešos — šis bija viens no tiem vakariem, kad kantorī darbs beidzās agrāk, — es pieteicos Ūrijam, ka esmu gatavs gājējs.

—  Māte nu gan leposies, — Orija teica, kad jau bijām uz ielas, — vai, pareizāk sakot, viņa lepotos, ja lepnība nebijusi grēks, māster Koperfīld.

—  Tomēr šorīt jūs ar mierīgu sirdi mani noturējāt par lepnu, — es atteicu.

—  Vai die', nē, māster Koperfīld! — attrauca Orija. — Ticiet man — nē! Tādas domas nekad nav ienākušas man galvā. Es to nesauktu nemaz par lepnību, ja jūs mūs turētu par niecīgiem, lai saietos ar mums. Mēs taču tiešām esam pavisam mazi un zemi ļautiņi.

—  Vai jūs šajās pēdējās dienās atkal nopietni studējat tieslietas? — ievaicājos, lai mainītu sarunas tematu.

—   Ko nu, māster Koperfīld, — viņš sacīja, it kā sevi niecinādams, — nedomāju, ka manu lasīšanu vispār var saukt par studijām. Pasēžu dažreiz vakaros vienu otru stundiņu ar misteru Tidu — un tas viss.

—. Laikam gan grūti saprotams? — es apvaicājos.

—   Man viņš dažbrīd sagādā grūtības, — Orija atteica. — Nezinu, kāds viņš liktos apdāvinātam lasītājam.

Ar savas rnironīgās labās rokas diviem pirkstiem soļu taktī izbungojis uz zoda kādu īsu melodiju, viņš piebilda:

—   Redziet, māster Koperfild, tur ir visādi izteicieni, latīņu vārdi un termini, kas cilvēkam ar tik niecīgu izglītību kā man ir grūti saprotami.

—   Varbūt jums patiktu mācīties latīņu valodu? — es moži ievaicājos. — Es pats mācos un ļoti labprāt pamācītu arī jūs.

—  Ai, pateicos jums, māster Koperfīld, — viņš atteica, purinādams galvu. — Tiešām, šāds piedāvājums ir vislielākās laipnības apliecinājums, bet mans stāvoklis ir pārāk zems, lai es drīkstētu to pieņemt.

—   Kas par muļķībām, Orija!

—   Nē, tiešām, māster Koperfīld, piedodiet man! Esmu jums bezgala pateicīgs… varu jums apgalvot, ka nekas man nesagādātu lielāku prieku… bet esmu pārlieku niecīgs… Ir diezgan cilvēku, kas mani kājām min — pat tādu pazemīgu, niecīgu, kāds esmu, — vai gan lai vēl lēcu viņiem acīs ar savu izglītošanos? Nē, nē, izglītība nav man domāta. Tādam cilvēciņam kā man labāk nesapņot par augstām lietām. Tāds, ja var ko dzivē sasniegt, lai sasniedz to klusībā un pazemībā, māster Koperfīld.

Nekad vēl nebiju redzējis viņam tik platu muti un tik dziļas vaigu rievas kā tobrīd, kad viņš ņēmās izklāstīt savus uzskatus, visu laiku pazemīgi šķobīdamies un galvu locīdams.

—  Man šķiet, jūs spriežat aplam, Orija, — es iebildu. — Ja vien jūs vēlētos, es jums varētu mācīt vēl arī daudz, ko citu.

—   Ak, māster Koperfīld, es par to nešaubos, — viņš atbildēja, — nemaz arī ne! Bet, stāvēdams pats kalnā, jūs nevarat spriest par tiem, kas rāpo pa leju. Negribu ar savām zināšanām līst acīs tiem, kas stāv augstāk par mani. Pārāk, pārāk zems cilvēciņš es esmu. Un te nu ir mūsu pieticīgais miteklis, māster Koperfīld.

Mēs iegājām tieši no ielas zemā, vecmodīgā istabā, kur mūs sagaidīja misis Hipa, uz mata tādi pati kā Orija, tikai mazāka augumā. Viņa apsveica mani vislielākajā pazemībā un lūdza neņemt jaunā, ka noskūpstījusi savu dēlu, paskaidrodama, ka arī tādiem zemiem, niecīgiem cilvēciņiem kā viņiem neesot svešas mīlas jūtas un viņa domājot, ka tās gan nevienu nevarot apvainot.

Tā bija gluži pieklājīga telpa — pa pusei dzīvojamā istaba, pa pusei virtuve —, bet nemājīga gan. Tējas trauki stāvēja uz galda, ūdens sīca katliņā uz kamīna mūrīša. Tur bija arī kumode ar izvelkamu pulti, pie kuras Urija pa vakariem varēja lasīt un rakstīt; turpat zemē stāvēja Orijas zilā dokumentu soma, no kuras spraucās ārā papīri, turpat viņa grāmatu pulks, kuru komandēja misters Tids; vienā stūrī bija trauku skapis, tāpat bija arī visas citas parastās mēbeles. Neatceros, ka katrs atsevišķs priekšmets jau būtu nesis nabadzības un trūkuma zīmogu, bet to gan atceros, .ka kopiespaids tāds radās.

Misis Hīpa vēl arvien valkāja sēras — varbūt ar to viņa uzsvēra savu pazemību. Lai gan bija pagājis jau krietns laika sprīdis kopš mistera Hīpa nāves, viņa tomēr vēl arvien valkāja sēras. Maza piekāpšanās, šķiet, bija notikusi vienīgi ar galvassegu, bet cits viss bija kā pirmajās atraitnības dienās.

—   Sī būs mums neaizmirstama diena, mīļais Orija, tik tiešām, — pats māsters Koperfīlds mūs pagodinājis ar apciemojumu! — misis Hīpa sacīja, gatavodama tēju.

—   Es jau teicu, ka tu tā domāsi, māt, — Orija atbildēja.

—  Ja mana vēlēšanās būtu spējusi pagarināt tēva mūžu, es gribētu, kaut viņš šovakar varētu sēdēt kopā ar mūsu dārgo ciemiņu.

Sie glaimi mani mulsināja, tomēr lika arī sajust, ka mani tiešām šeit uzņem kā nezin kādu dižu viesi, un misis Hīpa man šķita gluži patīkama sieviete.

—   Mans Orija jau labu laiku loloja cerības uz šo apmeklējumu, ser, — misis Hīpa stāstīja. — Viņš tikai baidījās, ka mūsu zemais stāvoklis varētu būt par šķērsli, un, jāteic, par to pašu arī es baidījos. Zemi ļautiņi mēs esam tagad, zemi esam bijuši līdz šim un zemi paliksim vienmēr.

—   Es domāju, jums nav iemesla par tādiem turēties, kundze, — es iebildu, — vienīgi ja nu tas jums pašiem dara prieku.

—   Pateicos jums, ser, — misis Hīpa attrauca. — Mēs zinām savu vietiņu pasaulē un protam ar to samierināties.

Runādama misis Hīpa pamazām bija pievirzījusies man tuvu klāt, bet Orija aizvirzījies uz galda otru pusi tieši man pretī, un nu viņi godbijīgi viens par otru ņēmās man piedāvāt labāko no visa, kas vien bija uz galda. Jāteic, sevišķi izmeklēta tur, protams, nekā nebija, bet es prātos cienit viņu labo gribu, jo manīju, ka viņi man parāda lielu uzmanību. Drīz vien viņi sāka runāt par tantēm, un es pastāstīju viņiem par savējo, tad — par tēviem un mātēm, un es pastāstīju par savējiem, pēc tam misis Hīpa ķērās arī pie patēviem, un es sāku stāstīt par savējo, taču iekodu mēlē, jo tante mani bija brīdinājusi par to nerunāt. Bet vai nu jauns, mīksts korķītis spēj turēties pretī diviem viļķiem, jauns zobiņš — diviem zobārstiem, kroketa bumbiņa — divām raketēm un vai es varēju turēties pretī Orijam un misis Hipail Viņi darīja ar mani, ko vien gribēja, viņi izvilka no manis tādas lietas, par kurām es biju nozvērējies nekad nerunāt, un pie tam tik veikli un vienkārši, ka man jāsarkst, to atceroties, jo vairāk tāpēc, ka savā bērna vientiesībā es pat zināmā mērā lepojos ar savu atklātību un jutos kā patrons šiem diviem pazemīgajiem sarunu biedriem.

Viņi mīlēja viens otru — par to nebija šaubu. Sī mīlestība, kas mani jau pa pusei bija pieveikusi, manuprāt, bija dabiska parādība, bet veiklība, ar kādu viņi uztvēra un turpināja viens otra domu, — tas jau bija mākslas sasniegums, pret kuru es nespēju cīnīties. Kad nu par mani pašu bija viss uzzināts (par Mērdstona un Grinbija uzņēmumu un bēgšanu no tā es tomēr neieminējos ne vārda), sākās sarunas par misteru Vikfīldu un Agnesi. Orija pasvieda bumbiņu misis Hīpai, misis Hīpa to satvēra un pasvieda atpakaļ Orijam, Orija to brītiņu paturēja, tad raidīja atpakaļ misis Hīpai, un tā viņi mētājās tik ilgi, līdz es galīgi apmulsu un vairs neapjēdzu, pie kā pašlaik bumbiņa atrodas. Bumbiņa pati arī vienmēr mainījās. Te tā bija misters Vikfīlds, te Agnese, te mistera Vikfīlda krietnums, te mana jūsmošana par Agnesi, te mistera Vikfīlda darījumu apmēri un ienākumi, te mūsu pēcpusdienu stundas, te vīns, ko misters Vikfīlds dzer, iegansts, kāpēc viņš dzer, un nožēla, ka viņš dzer tik daudz, te viena lieta, te otra, te visas uzreiz, un es pa to starpu, kaut pašam rādījās, ka runāju pavisam maz un ūzvedos visādi rātni, paretam tikai uzmundrinādams viņus aiz bažām, ka viņi savā lielajā pazemībā varētu sākt kautrēties tāda cildena viesa priekšā, gluži nemanot biju izklāstījis visu, kas nebija klāstāms, un Orijas plāno nāšu raustīšanās man rādīja, kadu iespaidu atstājusi mana pļāpība.

Es sāku justies mazliet neveikli un gribēju jau atvadīties, kad pēkšņi kāds ielas gājējs paslīdēja gar durvīm — durvis stāvēja vaļā, lai vēdinātos istaba, jo laiks bija neparasti tveicīgs, — tad panācās atpakaļ, palūkojās iekšā, ienāca un skaļi iesaucās:

—   Koperfīld! Vai tas iespējams?

Tas bija misters Alikobers! Tas bija misters Mikobers ar savu monokli, niedres spieķīti, stērķelēto apkaklīti, ar savu iznesību, vēlīgo guldzoņu balsī — visā pilnībā!

—   Manu mīļo Koperfīld, — misters Mikobers sacīja, sniegdams man roku, — šī patiešām ir sastapšanās, kas lieku reizi cilvēka saprātam atgādina, cik pasaulē viss ir mainīgs un nepastāvīgs; vārdu sakot, šī ir vispārsteidzošākā sastapšanās. Eju pa ielu un prātoju par dažādām iespējamībām, vai laime beidzot neuzsmaidīs (tieši patlaban man ir izredzes uz šādu iespēju), te pēkšņi ieraugu savu jauniņo, toties vērtīgo draugu, kas dalījies ar mani priekos un bēdās manā raibākajā, varētu gandrīz teikt — izšķirošajā dzīves periodā! Koperfīld, dārgais draugs, kā klājas?

Es nevāru sacīt — es tiešām nevaru sacīt, ka man bija patīkami sastapt misteru Mikoberu šeit, bet bija arī prieks viņu atkal redzēt, un es sirsnīgi sarokojos ar viņu, apvaicādamies arī, kā klājas misis Mikoberai.

—   Pateicos, — misters Mikobers sacīja, pa vecam paradumam atmezdams ar roku un ieraudams zodu augstajā apkaklē. — Viņa sāk pamazām atspirgt. Dvīņi arī nesmeļas vairs veldzi no dabas avotiem… vārdu sakot… — misters Mikobers beidzot runāja skaidru valodu, — tie ir atšķirti no krūts, un misis Mikobera ir atbraukusi man līdzi. Viņai būs liels prieks atjaunot pazīšanos ar jaunekli, kas daudzkārt un dažādos dzīves apstākļos ir pratis sargāt svētā draudzības altāra uguni.

Es atbildēju, ka arī man būs liels prieks viņu atkal redzēt.

—  Jūs esat ļoti laipns, — misters Mikobers teica.

Pēc tam mistera Mikobera seja atplauka smaidā, viņš

atkal ierāva zodu apkaklē un raudzījās apkārt.

—   Es atradu savu draugu Koperfīldu, — nevienu tieši neuzrunādams, misters Mikobers sacīja laipni un pieklājīgi, — nevis vientulībā, bet pie klāta galda cienījamas atraitnes un jaunekļa sabiedrībā, kurš acīmredzot ir šīs atraitnes miesīga atvase… vārdu sakot, — viņš atkal saņēmās teikt skaidri un gaiši, — viņas dēls. Es uzskatītu to par gadu, ja mani stādītu viņiem priekšā.

Ko citu es varēju iesākt šādos apstākļos kā vien iepazīstināt misteru Mikoberu ar Ūriju Hīpu un viņa māti? Protams, to es arī izdarīju. Kamēr tie klanījās viņa priekšā, viņš apsēdās un cēli pamāja tiem ar roku.

—   Ikviens mana drauga Koperfīlda draugs var pretendēt arī uz manu draudzību, — misters Mikobers apliecināja.

—   Mēs esam pārāk zemi, niecīgi ļautiņi, mans dēls uti es, lai dēvētos par māstera Koperfīlda draugiem. Viņš nebija lepns un atnāca pie mums uz tēju — par to mēs viņam esam ļoti pateicīgi un tāpat jums, ser, par jūsu uzmanību.

—  Godātā kundze, jūs esat pārlieku laipna, — misters Mikobers sacīja palocīdamies. — Un ko jūs tagad labu darāt, Koperfīld? Arvien vēl vintirdzniecības nozarē?

Par varēm man gribējās aizdabūt misteru Mikoberu projām; nosarcis līdz ausīm un cepuri jau rokā turēdams, es atteicu, ka esmu doktora Stronga skolnieks.

—   Skolnieks? — misters Mikobers sacīja, uzraukdams uzacis. — Sī vēsts mani tiešām ļoti iepriecina. Kaut gan mana drauga Koperfīlda prāts, — tas tika sacīts Ūrijam un misis Hīpai, — ir jau skolojies un attīstījies dzīves skolā un viņam ir daudz tādu zināšanu, kas vairs nav jāiegūst, tomēr nenoliedzami viņa smadzenes ir tik auglīga zeme, ka tur vēl var uzdīdzināt un uzaudzēt kuplu druvu… vārdu sakot, — misters Mikobers smaidīdams atkal nobeidza skaidri un gaiši, — viņš ar savu galvu spējīgs sasniegt klasisko zinātņu kalngalus.

Orija Hīps lēni tīņāja savas izstīdzējušās rokas vienu ap otru un nejēdzīgi locīja ķermeņa augšdaļu, tādā veidā gribēdams parādīt, ka arī viņš atzīst manas spējas.

—   Vai neaiziesim pie misis Mikoberas, ser? — es sacīju, lai aizdabūtu misteru Mikoberu ātrāk projām.

—   Ja vien jums labpatīk viņu iepriecināt, Koperfīld, — misters Mikobers atteica pieceldamies. — So draugu klātbūtnē es nekautrēšos atzīties, ka man kopš vairākiem ga.diem nācies cīnīties ar naudas grūtībām.

To jau biju paredzējis, ka viņš kaut ko pateiks šādā garā. Iad gan viņš neplātījās ar savām grūtībām!

—    Dažreiz es šajā cīņā esmu paturējis virsroku. Dažreiz grūtības… tā sakot, nospiedušas mani pie zemes. Ir bijuši laiki, kad esmu belzis tām ar dūri sejā un aiztriecis tās, bet bijuši arī laiki, kad to izrādījies pārāk daudz, lai es uzsāktu ar tām cīņu, — tad es padevos un sacīju misis Mikoberai Katona vārdiem: «Platon, tu esi mani pārliecinājis. Viss zaudēts. Nav spēka vairs cīnīties.» Tomēr nekad es savā dzīvē neesmu guvis lielāku mierinājumu kā tad, kad savas sāpes (ja atļauts ar šo vārdu apzīmēt tās grūtības, ko galvenokārt radīja tiesu orderi un parādzīmes ar divu vai četru mēnešu izpirkšanas termiņu) varēju izraudāt pie sava drauga Koperfīlda krūts.

So skaisto slavinājumu misters Mikobers nobeidza ar vārdiem:

—  Arlabvakaru, mister Hīp! Jūsu padevīgs kalps, misis Hīpa!

Pēc tam viņš cēlāk un iznesīgāk nekā jebkad kopā ar mani izgāja uz ielas. ledains viņš klusi dungoja un skaļi klaudzināja pa ietvi ar kurpju papēžiem.

Misters Mikobers bija apmeties mazā viesnīciņā, mazā istabiņā, kas stipri oda pēc tabakas dūmiem; patiesībā tas bija ar šķērssienu nodalīts kopējās zāles stūrītis. Zem tā laikam atra'dās virtuve, jo silti, taukaini garaiņi spraucās pa grīdas spraugām un sienas bija nosvīdušas. Turpat līdzās vajadzēja būt arī bufetei — par to liecināja spirtotu dzērienu smaka un glāžu šķindoņa, šeit uz maza dīvāna zem gleznas ar sacīkšu zirga attēlu, galvu pret kamīnu atspiedusi un ar kājām skardama sinepju trauciņu uz stumjamā galdiņa, kas atradās pie istabas pretējās sienas, zvilnēja misis Mikobera; misters Mikobers, ieiedams pirmais, uzrunāja viņu šādiem vārdiem:

—  Mana mīļā, atļauj tev stādīt priekšā doktora Stronga skolnieku.

Starp citu, jāpiebilst, ka misters Mikobers, lai gan viņam arī tagad vēl nebija visai skaidras nojēgas par manu vecumu un stāvokli, nekad neaizmirsa kā kaut ko cildenu un pagodinošu uzsvērt, ka esmu doktora Stronga skolnieks.

Misis Mikobera bija pārsteigta, bet ļoti priecīga par manu ierašanos. Arī es biju priecīgs, viņu atkal redzēdams, un, kad bijām abi sirsnīgi sasveicinājušies, es apsēdos viņai blakus uz mazā dīvāna.

—   Sirsniņ, — misters Mikobers sacīja, — tu varbūt pastāstīsi Koperfīldam, kā mēs pašlaik dzīvojam, jo nevar būt šaubu, ka viņu tas interesē, bet es pa to laiku iešu iemetīšu aci avīžu sludinājumos — kas zina, varbūt laime uzsmaidīs.

—   Es domāju, ka jūs esat Plimulā, kundze, — es sacīju misis Mikoberai, kad viņš bija izgājis.

—  Mīļo māster Koperfīld, viņa atteica, — mēs tiešām braucām uz Plimutu.

—   Lai nepalaistu garām izdevību, — es ieminējos.

—   Taisni tā, — misis Mikobera piekrita, — lai nepalaistu garām izdevību. Bet tas jums arī jāzina, ka Muitas pārvalde nav talantu cienītāja. Manu tuvinieku sakari izrādījās par nenozīmīgiem, lai cilvēkam ar mistera Mikobera spējām apgādātu vietu šajā iestādē. Tur bija tādos ieskatos, ka labāk, ja viņu vidū nav darbinieka ar tik izcilām spējām kā misteram Mikoberam. Viņam blakus pārējie paliktu ēnā. Un bez tam vēl — negribu jums neko slēpt, māster Koperfīld, — tas manas ģimenes zars, kas apmeties Pliinutā, redzēdams, ka misteram Mikoberam līdzi esmu atbraukusi arī es, tāpat mazais Vilkinss ar māsiņu un vēl abi dvīņi, nesaņēma viņu ar tādu sajūsmu, kādu viņš, tikko atbrīvots no apcietinājuma, gan būtu varējis gaidīt. Taisnību sakot, — to viņa teica klusinātā balsī, — bet tas lai paliek mūsu starpā… mūs uzņēma vēsi.

—  Vai tiešām?! — es iesaucos.

—  Jā, — misis Mikobera apliecināja, — ir sāpīgi vērot cilvēci no šās puses, māster Koperfīld, bet mūsu uzņemšana bija pavisam vēsa. Tas ir nenoliedzami. Patiesību sakot, šis manu radu Plimutas nozarojums jau sāka neieredzēt misteru Mikoberu, kad vēl nedēļu nebijām tur nodzīvojuši.

Es sacīju, ka viņiem gan būtu vajadzējis kaunēties, un patiešām arī domāju tā.

—   Tomēr tā tas bija, — misis Mikobera turpināja. — Un ko gan šādos apstākļos lai būtu darījis tāds cēls cilvēks kā misters Mikobers? Atlika tikai viens ceļš: aizņemties no šiem pašiem radiem naudu un braukt atpakaļ uz Londonu — braukt atpakaļ, lai kādus upurus tas arī prasītu!

—   Tātad jūs visi atkal atgriezāties atpakaļ, kundze? — es apvaicājos.

, —'"Mēs visi atkal atgriezāmies, — misis Mikobera apstiprināja. — Kopš tā laika esmu apspriedusies vēl ar citiem tuviniekiem, kāds darbalauks būtu misteram Mikoberam piemērotāks, jo, manuprāt, viņam taču ir jāatrod kāda nodarbošanās, mister Koperfīld, — misis Mikobera piebilda tik pārliecinoši, it kā es par to šaubītos. — Tas taču katram jāsaprot, ka seši ģimenes locekļi un vēl kalpone no gaisa vien nevar pārtikt.

—   Protams, kundze, — es apliecināju.

—  So citu manu tuvinieku domas ir tādas, — turpināja misis Mikobera, — ka misteram Mikoberam visizdevīgāk būtu nekavējoties mesties uz oglēm.

—   Kur mesties, kundze?

—  Uz oglēm, — misis Mikobera atkārtoja. — Uz ogļu tirdzniecību. Un misters Mikobers apklaušinājies nāca pie secinājuma, ka Medvejas Ogļu tirdzniecības sabiedrība būtu vispiemērotākā, kur varētu atraisīties viņa talanti. Pirmais nu bija, kā misters Mikobers pareizi izlēma, aizbraukt uz Medveju, lai gūtu īstu skaidrību. Mēs tad arī aizbraucām. Es saku «mēs», rnāster Koperfīld, jo es nekad, — to misis Mikobera piebilda jau saviļņotā balsī, — es nekad nepametīšu misteru Mikoberu!

Es kaut ko nomurmināju, apbrīnodams viņas lielo pieķeršanos vīram.

—  Mēs aizbraucām, — misis Mikobera turpināja, — apskatījām Medveju. Manas domas par ogļu tirdzniecību pie šās upes ir tādas, ka tur ir gan vajadzīgi cilvēki ar spējām, bet galvenokārt tur vajadzīgs kapitāls. Spējas misteram Mikoberam ir, kapitāla nav. Mēs apskatījām Medveju diezgan plašā apjomā, un tādas ir manas personiskās domas. Tā kā atradāmies tik tuvu Kenterberijai, misters Mikobers domāja, ka prātīgi būtu izmantot gadījumu un apskatīt katedrāli. Pirmkārt, jau tāpēc, ka tā pelna ievērību un mēs to vēl nebijām redzējuši; otrkārt, varēja taču gadīties, ka šādā katedrāles pilsētā mums pēkšņi uzsmaida laime. Mēs te jau esam trīs dienas. Pagaidām laime vēl slēpj savu vaigu, un jūs, mīļo ināster Koperfīld, nebrīnīsieties, kā būtu brīnījies kāds svešs, dzirdēdams, ka mēs pašlaik gaidām naudas pārvedumu no Londonas, lai varētu nokārtot savas saistības šajā viesnīcā. Kamēr nesaņemsim pārvedumu, — misis Mikobera noteica ļoti izjusti, — es būšu šķirta no savas mājas (es runāju par dzīvokli Pentonvilā*), no dēla un meitas, un abiem dvīnīšiem.

No sirds jutu līdzi mistera un misis Mikoberu kļūmīgajam stāvoklim un sacīju — tagad arī misteram Mikoberam, kas patlaban ienāca, — ka labprāt būtu viņiem aizdevis vajadzīgo summu, ja pašam tik daudz bijis. Mistera Mikobera atbilde rādīja, cik ļoti viņš satraukts; spiezdams man roku, viņš sacīja:

—  Koperfīld, jūs esat īsts draugs, bet, ja pienāk visļaunākais bridis, tad katram atradīsies kāds draugs, kuram pie rokas ir bārdasnazis.

Izdzirdusi šos briesmīgos vārdus, misis Mikobera apķērās vīram ap kaklu un mēģināja viņu nomierināt. Viņš raudāja, bet drīz vien saņēmās jau tiktāl, ka varēja pazvanīt viesmīlim un pasūtīt brokastīm karstu nieru sacepumu un šķīvi garneļu.

Kad dzīros jau atvadīties, viņi abi tik ļoti lūdza, lai es pirms viņu aizbraukšanas vēl atnākot pie viņiem pusdienās, ka es nespēju atteikties. Tā kā nākamajā dienā nevarēju iet, jo zināju, ka vakarā man būs daudz jāmācās, misters Mikobers solījās no rīta ierasties skolā vēl aprunāties (viņam bija tāda priekšnojauta, ka naudas pārvedumam jāpienāk taisni ar rītdienas pastu), un tad, ja man tā būšot izdevīgāk, viņš nolikšot pusdienas uz pantu. Tā nu otrā dienā no rīta mani izsauca no klases — viesistabā gaidīja misters Mikobers. Viņš pavēstīja, ka pusdienas, kā norunāts, būšot parīt. Kad apvaicājos, vai nauda pienākusi, viņš paspieda man roku un aizgāja.

Ne mazumu biju pārsteigts un kļuvu pat nemierīgs, kad tajā pašā vakarā, piegājis pie loga, ieraudzīju misteru Mikoberu rokrokā pastaigājamies ar Ūriju Hīpu: Orija, savā pazemībā glaimots par parādīto godu, un mistes Mikobers, laipni pārākuma apziņā smaidīdams. Bel lielāks izbrīns mani pārņēma, kad otrā dienā, ieradies pulksten četros mazajā viesnīcā uz norunātajām pusdienām, dabūju dzirdēt no mistera Mikobera, ka viņš esot aizgājis Orijam līdzi uz mājām un misis Hīpa viņu cienājusi ar brendiju.

—  Zināt, ko es jums teikšu, dārgo Koperfīld, — misters Mikobers sacīja, — jūsu draugs Hīps ir varens puisis, no kura dienās var iznākt ģenēralatornijs*. Būtu es šo jaunekli pazinis tajās dienās, kad pārdzīvoju savu grūtību krīzes laikmetu, esmu pārliecināts — ar maniem kreditoriem viss būtu nokārtojies daudz labāk, nekā tas notika..

. EsUiešām nesapratu, kā gan tas būtu varējis vēl labāk nokārtoties, ņemot vērā, ka viņš jau tā izgājis sveikā bez maksāšanas, bet man netikās neko jautāt. Negribējās arī vaicāt, vai misters Mikobers nav bijis pārāk atklāts ar

Oriju un vai viņi nav krustām šķērsām izrunājušies ar! par mani. Baidījos ar tādu izvaicāšanu aizvainot misteru Mikoberu, bet vēl vairāk baidījos par misis Mikoberas pārāk jūtīgo sirdi, kaut biju ari par šādu iespējamu vaļsirdību diezgan nobažījies un vēlāk vēl bieži par to domāju.

Mums bija jaukas pusdienas. Brīnišķīgi pagatavota zivs, teļa fileja, irbju cepetis un pudiņš. Galdā bija vīns un stiprais alus, un pēc pusdienām misis Mikobera vel pacienāja mūs ar pašas sagatavotu karstu punšu.

Misters Mikobers bija neparasti jautrs. Nekad nebiju redzējis viņu tik labā omā. No punša viņa seja laistījās kā nolakota. Viņš aizrautīgi jūsmoja par Kenterberiju un uzaicināja pacelt glāzes par tās turpmāko labklājību, piebilzdams turklāt, ka viņi abi ar misis Mikoberu jutušies pārlieku mājīgi un omulīgi un ka viņš nekad neaizmirsīšot tās jaukās stundas, kādas viņi pavadījuši šai pilsētā. Pēc tam uzdzēra man veselības, un tad viņš, misis Mikobera un es — mēs visi trīs pametām skatienu atpakaļ uz mūsu kopdzīves laiku un, pārcilādami atmiņas, no jauna atkal izpārdevām visu viņu iedzīvi. Tad es uzsaucu laimes misis Mikoberai vai, pareizāk sakol, kautri ieminējos:

— Ja atļaujat, misis Mikobera, — es labprāt vēlētos šo glāzi tukšot uz jūsu veselību, kundze.

Pievienodamies man, misters Mikobers teica veselu runu, kurā cildināja misis Mikoberas tikumus, dēvēdams viņu par savu ceļvedi, gudro mierinātāju un draugu, un ieteica man, kad es nākšot precību gados, izraudzīties tādu pašu sievu, ja vispār otra tāda vēl būtu atrodama.

Jo līmenis punša krūzē kritās, jo cēlās mistera Mikobera labsajūta un jautrība. Arī misis Mikobera kļuva možāka, un mēs sākām dziedāt «Sen pagājušās dienas»*. Kad nonācām līdz vārdiem: «Sniedz roku, uzticamais draugs,» — mēs visi sadevāmies rokās ap galdu, bet, kad solījāmies «par ceļvedi ņemt Viliju Votu», mēs, lai arī nesapratām, ko tas nozīmē, bijām varen sajūsmināti. Vārdu sakot, nebiju vēl redzējis tik pacilāti līksmu cilvēku, kāds bija misters Mikobers visu vakaru līdz pat tam brīdim, kad sirsnīgi atsveicinājos no viņa un viņa laipnās sievas. Tāpēc man bija liels un negaidīts pārsteigums, kad otrā rītā pulksten septiņos saņēmu šādu vēstuli, rakstītu pusdesmitos vakarā, stundas ceturksni pēc manas aiziešanas:

«Mans dargais jaunais draugsl

Kauliņi mesti — viss pagalam. Slēpdams savu izmisumu un postu zem neīstas jautrības maskas, es Jums šovakar nepateicu, ka uz naudas pārvedumu nav nekādu cerību. Sakarā ar šiem apkaunojošiem apstākļiem, kurus grūti paciest, bet vienlīdz grūti arī par tiem domāt un runāt, man neatlika nekas cits kā viesnīcniekam par izdevumiem šajā iestādē izrakstīt parādzīmi, kas izpērkama manā dzīvesvietā Pentonvilā, Londonā, divu nedēļu laikā, skaitot no šās dienas. Termiņš pienāks, bet vekselis netiks izpirkts. Rezultāts — bojāeja. Cirvis pacelts — kokam jākrīt.

Lai šis izpostītais cilvēks, kas raksta Jums šīs rindas, manu mīļo Koperfīld, noderētu Jūsu dzīves ceļā par brīdinājumu! Ar tādu nolūku un tādā cerība viņš Jums raksta. Ja viņš zinājis, ka jel tik daudz spējis noderīgs būt, varbūt kāds gaismas stariņš iesprauktos arī tajā tumšajā cietumā, kur sadrups viņa atlikušais mūžs, kaut gan tā ilgums tagad, maigi izsakoties, šķiet visai problemātisks.

Sīs rindas būs pēdējās, mīļo Koperfild, ko Jūs vēl saņemsiet

no Jūsu

nabaga

likteņa pabērna

Vilkinsa Mikobera.-»

Sī vēstule man vai sirdi no krūtīm rāva ārā, un es uz karstām pēdām skriešus devos uz mazo viesnīcu, lai pirms stundām vēl paspētu pateikt misteram Mikoberam kaut pāris vārdu, kas nomierinātu viņa satraukto prātu. Tomēr jau pusceļā es sastapu Londonas diližansu, kur uz imperiāla* pēdējās rindās sēdēja misters un misis Mikoberi; misters Mikobers — pats miers un omulība — smaidošu seju klausījās, ko stāsta misis Mikobera, un no papīra turziņas mielojās ar valriekstiem, no krūšu kabatas viņam spraucās ārā pudeles kakls. Tā kā viņi mani neredzēja, es, labi pārdomājis, nolēmu, ka prātīgāk man arī viņus neredzēt. Kā smagu nastu novēlis, es iegriezos šķērsielā, pa kuru taisnākajā ceļā varēju nokļūt uz skolu; .galu-galā jutos atvieglots, ka viņi nu bija projām, kaut ari viņus no visas sirds mīlēju — vēl arvien.

## XVIII NODAĻA

Skatiens pagātnē,

Mans skolas laiks! Rāmais dienu ritējums — neredzamā, neapjaustā dzīves gaita no bērnības līdz jaunībai! Pametot skatienu atpakaļ uz šo plūstošo straumi, no kuras tagad vairs palikusi tikai sausa, krūmiem aizaugusi gultne, raudzīšu, vai nav vēl atrodamas kādas zīmes, pēc kurām varētu atcerēties tās plūdumu.

Lūk, mirklis — un es ieņemu savu vietu katedrālē, kurp mēs visi kopā ejam katru svētdienas rītu, pirms tam šajā nolūkā sapulcējušies skolā. Drēgnais gaiss, krēslainā telpa, sajūta, it kā tu būtu atšķirts no visas pārējās pasaules, ērģeļu dūkoņa, kas plūst caur melnbaltajām velvēm, caur spraišļotajām sānejām, — tie ir spārni, kas aiznes mani pagātnē, ar tiem es tagad pussapnī, pusnomodā šūpojos pār aizgājušajām dienām.

Es neesmu pēdējais skolnieks klasē. Dažos mēnešos esmu pacēlies daudziem pāri. Tomēr pirmais skolnieks manās acīs vēl arvien dzīvo tādos varenības augstumos, kas reibina prātus un man šķiet pilnīgi neaizsniedzami. Agnese gan saka: «Tā nav,» — bet es saku: «Ir!» — aizrādot, ka viņa nemaz neaptver, kas tie par gudrības augstumiem, kuros pacēlies šis apbrīnojamais jauneklis, ja viņa iedomājas, ka ar laiku ari es — pat es, tik vājš kandidāts, — varētu pacelties līdz tiem. Viņš nav mans draugs un nav arī atklāti labvēlīgs man, kāds bija Stīrforts, bet es godbijīgā cieņā liecu galvu viņa priekšā. Visvairāk man gribētos zināt, par ko gan viņš kļūs, kad pabeigs doktora Stronga skolu, un ko gan ciivēce darīs, lai godam noturētos blakus viņam.

Bet kas ir šī meitene, kura patlaban iznirst manu acu priekšā? Tā ir mis Separda, un es viņu mīlu.

Mis Separda ir māsu Netingolu skolas audzēkne. Es dievinu mis Separdu. Tā ir maza meitene īsā virsjaciņā, ar apaļu sejiņu un cirtainiem linu matiņiem. Māsu Netingolu skolas jaunās lēdijas arī nāk uz katedrāli. Nespēju skatīties savā dziesmu grāmatā, jo man jāskatās uz mis Separdu. Kad koristi sāk dziedāt, es dzirdu tikai mis Separdu. Aizlūgumos es ietilpinu mis Separdas vārdu — blakus viņa karaliskās augstības ģimenes locekļiem. Mājās savā istabā man, sirdij aiz mīlas pāri plūstot, brīžam gribas iesaukties: «Ak, mis Separda!»

Labu laiku esmu neziņā par mis Separdas jutām pret mani, tomēr beidzot liktenis ir žēlīgs — mēs satiekamies deju skolā. Mana partnere ir mis Separda. Es pieskaros viņas cimdam un jūtu, ka trīsas skrien augšup pa manas labās rokas piedurkni līdz pašiem matu galiem. Es nesaku viņai mīļus vārdus, bet mēs saprotam viens otru. Mis Separda un es — mēs dzīvojam, lai kļūtu vienoti.

Nezin kāpēc es paslepus dāvinu mis Separdai divpadsmit Brazīlijas riekstus. Tie taču nemaz neatklāj manas maigās jūtas, tos pat grūti sasaiņot cik necik glītā paciņa, tos grūti pāršķelt pat durvju starpā, turklāt tie ir eļļaini, kad beidzot pāršķelti, — un tomēr tie man šķiet piedienīga dāvana mis Separdai. Dāvinu viņai arī saldus cepumus un neskaitāmi daudz apelsīnu. Reiz ģērbtuvē noskūpstu mis Separdu. Ak debess! Bet kādas sāpes un sašutums mani pārņem otrā dienā, kad dabūju dzirdēt: māsas Netingolas likušas mis Separdai iespīlēt kājas koka klučos, tāpēc ka viņa liekot pēdas uz iekšpusi!

Visas manas domas, visi mani sapņi vijas tikai ap mis Separdu — kā gan tas iespējams, ka viņa pazūd no mana dzīves ceļa? Pats es to neaptveru. Un tomēr starp mani un mis Separdu sāk strāvot auksta vēsma. Līdz manām ausīm nonāk paklusi čuksti, it kā mis Separda būtu teikusi — viņa nevarot ciest, ka es mūžīgi tā blenžot uz viņu, — un klaji atzinusies, ka viņai daudz labāk patīkot māsters Džonss — Džonss! Sis pretīgais puika! Bezdibenis starp mani un mis Separdu kļūst arvien platāks. Pēdīgi kādu dienu es sastopu māsu Netingolu audzēknes kopīgā pastaigā. Mis Separda, garām iedama, savelk nicīgu grimasi un skaļi iesmejas, runādamās ar draudzeni. Visam beigas! Mana mūžīgā mīlestība — ja tā tikai šķitusi mūžīga, vai nav vienalga? — tā mirst; rīta dievkalpojumu aizlūgumos vairs nepieminu mis Separdas vārdu, un pie karaliskās ģimenes locekļiem viņa arī vairs nepieder.

Skolā ar mācībām man iet labāk, jo nekas vairs netraucē manu mieru. Neizrādu vairs uzmanību māsu Netingolu jaunajām lēdijām, manis dēļ viņu varētu būt divtik daudz, pie tam vēl divdesmit reižu skaistākas — es prātu vairs nezaudēšu viņu dēļ. Deju stundas man šķiet .garlaicīga laika nosišana, un es brīnos, kāpēc gan meitenes nevar dejot vienas pašas un likt mūs, zēnus, mierā. Man ir lieli panākumi latīņu dzejā, un man ir viena alga, kā sasietas manu kurpju saites. Doktors Strongs atklāti

runā par mani kā par daudzsološu jaunu zinātnieku. Misters Diks vai gaisā lec aiz prieka, un tante ar nākamo pastu atsūta man gineju.

Jauna miesnieka ēna kā spokainā bruņucepurē tērptā galva «Makbetā» iznirst man acu priekšā. Kas ir šis jaunais miesnieks? Visu Kenterberijas jaunekļu bieds. Klīst baumas, ka vērša tauki, ar ko viņš ieziežot matus, piešķirot viņam milzu spēku un ka tikai pieaudzis vīrs varot stāties viņam pretī. Sim jaunajam miesniekam ir plata seja, resns vērša kakls, raupji, sarkani vaigi, ļauna daba un kodīga mēle. Ar šo mēli viņš galvenokārt apstrādā doktora Stronga jaunos džentlmeņus. Viņš tos āzē, visiem dzirdot, un piedāvājas uzzeltīt, ja kādam dibens niez. Dažus no tiem (to skaitā arī mani) viņš apņemas pieveikt ar vienu roku, otra viņam varot būt piesieta aiz muguras. Viņš uzglūn mazākajiem zēniem un dod belzienus pa viņu neaizsargātajām galvām, un man viņš visdzīvākajās ielās vai ik dienas met izaicinājumu acīs. Galu galā man aptekas dūša — un es nolemju cīnīties ar miesnieku.

Vasaras vakars, zaļa ieplaka aiz mūra sētas. Satiekos ar miesnieku noliktajā laikā. Man sekundantos — mūsu zēnu izlases pulciņš, miesniekam — divi citi miesnieki, kāds jauns krodzinieks un skursteņslauķis. Cīņas noteikumi pieņemti, mēs stāvam ar miesnieku aci pret aci. Viens mirklis — un miesnieks no manas kreisās uzacs izšķiļ desmittūkstoš zvaigznīšu. Vēl mirklis — un es vairs nezinu, kur mūris, kur es pats, kur visi citi. Es tik tikko izšķiru, kurš esmu es, kurš miesnieks, jo visu laiku mēs spārdām un dauzām viens otru, nelaizdamies vaļā un kūleņodami pa nomīdīto zāli. Brīžam es redzu miesnieku — asiņainu, bet pārliecinātu par uzvaru; brīžam es neredzu neko un, smagi elsdams, sēžu savam sekundantam uz ceļgaliem; brīžam kā vājprātīgs metos virsū miesniekam un atdauzu krumšļus asiņainus pret viņa seju, bet viņu tas, šķiet, neietekmē. Pēdīgi es attopos ar ļoti smagu galvu — it kā ar neizgulētu reibumu; redzu, kā miesnieks iet projām, pa ceļam vilkdams svārkus mugurā, kā pārējie divi miesnieki, jaunais krodzinieks un skursteņslauķis viņu apsveic, un, to redzēdams, es nemaldīgi secinu, ka uzvarētājs ir viņš.

289

Bēdīgā stāvoklī mani nogādā mājās. Uz acīm man liek jēlas gaļas šķēles, mani rīvē ar etiķi un degvīnu; uz virslūpas man parādās balts uzpampums, tas izvēršas milzīgi liels. Dienas trīs četras palieku mājās — gaužām no-

10-805

žēlojama izskata puisis ar zaļu gaismas aizsargu pār acīm. Man būlu ļoti garlaicīgi, bet Agnese pret mani ir kā māsa, viņa jūt līdzi manām sāpēm, lasa man priekšā, un kopā ar viņu man ir gaiši un labi. Agnesei es vienmēr pilnīgi uzticos, ari tagad es viņai izstāstu par miesnieku, par visām viņa nekrietnībām pret mani, un Agnese domā, ka man nebijis citas izejas kā pieņemt šā puiša izaicinājumu, bet pati trīc un dreb, iedomādamās mūsu kautiņu,

Nemanot aiztecējis laiks; Adainsa, mūsu pirmā skolnieka, šodien vairs mūsu vidū nav — daudz, daudz dienu jau pagājis, kopš viņš šķīries no skolas. Kad viņš tagad atnāk apciemot doktoru Strongu, bez manis nav vairs daudz citu, kas viņu vēl pazītu. Adamss drīz vien jau varēs uzstāties tiesā — viņš būs advokāts un valkās parūku. Esmu pārsteigts par to, ka tagad viņš man vairs neliekas tāda varenība, kādu viņu biju iedomājies, arī viņa izskats šķiet mazāk impozants. Pasauli viņš vēl nav iekarojis, jo (cik nu es varu spriest) dzīve rit tālāk gluži tāpat, it kā tāds Adamss nebūtu nemaz parādījies tās arēnā.

Neaprakstīta lappuse manā dzīvē — pa to nepārtraukti maršē poēzijas un vēstures brašo cīnītāju pulki, un šķiet, ka to rindām nebūs gala, — bet kas tālāk? Es tagad esmu pirmais zēns skolā un no saviem augstumiem labvēlīgi noraugos uz mazajiem — tie man atgādina puišeli, kāds biju es pats, kad pirmoreiz pārkāpu šās skolas slieksni. Bet ar to mazo knauķi man vairs nav nekā kopīga. Es atceros to kā kaut ko dzīves ceļā pamestu — kaut ko tādu, kam esmu pagājis garām, nevis pats kādreiz tas bijis, — un domāju par to gandrīz kā par kādu svešu zēnu.

Un kur tā mazā meitene, ko es sastapu pirmajā dienā pie mistera Vikfīlda? Arī tās nav. Viņas vietā tagad ir īsts ģīmetnes attēls, ne vairs mazais meitēns, kas staigāsavās gaitās pa māju; Agnese — mana «mīļā māsa», kā domās viņu saucu, mans padomdevējs, mans draugs, labais eņģelis dzīvē ikvienam, kas nokļūst šīs mierīgās, labās un pašaizliedzīgās būtnes ietekmē, — viņa ir gandrīz jau pieaugusi.

Kādas tad vēl pārmaiņas ir notikušas ar mani, ja neņem vērā to, ka šajā laikā esmu izaudzis, pārmainījies izskatā un sasmēlies dažnedažādas gudrības? Es valkāju zelta pulksteni ar važiņu, gredzenu mazajā pirkstiņā un garus svārkus un izlietoju daudz lāetauku krēma; šis krēms kopā ar gredzenu liecina par bēdīgu stāvokli. Vai

esmu atkal iemīlējies? Tā gan. Es dievinu vecāko mis Lārkinsu. Vecākā mis Lārkinsa nav vis maza meitene. Tā ir slaida, stalta daiļava tumšiem matiem, melnām acīm. Vecākā mis Lārkinsa nav vairs pumpuriņš, jo pat jaunākā mis Lārkinsa jau izplaukusi, bet vecākajai jābūt vēl trīs četrus gadus vecākai. Varbūt vecākajai būs tā ap trīsdesmit. Es degu tādās liesmās, kas nav apslāpējamas.

Vecākajai mis Lārkinsai ir pazīšanās ar virsniekiem. Tas man vai sirdi rauj no krūtīm laukā. Redzu, kā tie sarunājas ar viņu uz ielas. Redzu, kā tie, tiklīdz pamana viņas cepuri (viņa valkā spilgtas krāsas cepures) šūpojamies blakus otrai — māsas cepurei, tūliņ metas pāri ielai, lai sastaptos ar viņu. Viņa smej, tērzē un liekas ļoti apmierināta.

Lielāko tiesu sava brīvā laika es tagad noklaiņoju pa ielām cerībā sastapt viņu. Ja es kaut reizi dienā varu viņu pasveicināt (pazīstu misteru Lārkinsu un tātad arī savu dievību tik daudz, lai drīkstētu sveicināt), es jūtos jau laimīgs. Pa reizei arī viņa pasveicina pretī. Kādas elles mokas es izciešu tajā vakarā, kad pēc zirgu skriešanās sacīkstēm notiek balle, kurā — es zinu — viņa dejos ar virsniekiem! Ja vien pasaulē vispār valda taisnība, tad par šīm mokām man ir jāsaņem kāda atmaksa.

Karstā mīla laupa man ēstgribu; tā liek man diendienā valkāt visjaunāko zīda kaklasaiti. Man nav vairs mierīgs prāts, ja neesmu uzģērbis labāko drēbju kārtu un licis neskaitāmas reizes dienā spodrināt zābakus. Tā uzcirties, es jūtos vecākās mis Lārkinsas vairāk cienīgs. Viss, kas pieder viņai vai kam kāds sakars ar viņu, ir man dārgs. Misters Lārkinss (īdzīgs vecs džentlmenis ar dubultzodu un vienu nekustīgu aci) ir pilnīgi iekarojis manas simpātijas. Ja man neizdodas satikt viņa meitu, es griežos uz to pusi, kur ceru sastapt viņu. Mani pieklājības jautājumi — «Kā jūtaties, mister Lārkins? Kā klājas jaunajām lēdijām un visai jūsu ģimenei?» — man pašam šķiet tik zīmīgi, ka es sarkstu.

10*

291

Es arvien vēl nebeidzu lauzīt galvu par savu vecumu. Nu, labi, man ir septiņpadsmit gadu, nu, labi, septiņpadsmitgadīgs būtu tā kā par jaunu vecākajai mis Lārkinsai — bet kas par to? Turklāt — cik nu vairs ilgi — un man būs jau divdesmit viens.* Ik vakarus es pastaigājos gar mistera Lārkinsa māju, kaut gan man sirdī dur kā ar nazi, kad redzu virsniekus tur ieejam vai dzirdu tos pļāpājam viesistabā, kur vecākā mis Lārkinsa spēlē arfu.

Vienu otru vakaru es grūtsirdīgs un iemīlējies vēl vairākas reizes apstaigāju mājai apkārt pēc tam, kad ģimene jau devusies pie miera, minēdams, kurš varētu būt vecākās mis Lārkinsas logs (man tā vien liekas, ka toreiz gan paša mistera Lārkinsa guļamistabu biju noturējis par savas mīļās mītni), un vēlēdamies, kaut tanī plaiksnītos liesmas, kaut izbiedētu ļaužu pūlis stāvētu apkārt, — tad es ar kāpnēm sprauktos tam cauri, pieslietu kāpnes pie viņas loga, izglābtu viņu, tad vēlreiz mestos atpakaļ pēc kaut kā, ko viņa aizmirsusi, un ietu bojā liesmās. Lielāko tiesu mana mīla ir nesavtīga. Man liekas — pietiktu laimes, ja es varētu parādīties kā varonis mis Lārkinsas priekšā un tad mirt. Jā, lielāko tiesu, bet ne vienmēr. Dažreiz es savās iedomās uzburu daudz rožainākas ainas. Kamēr pošos (tas aizņem divas stundas) uz lielo balli pie Lārkinsiem (trīs nedēļas ar ilgām tā gaidīta!), es nododos visjaukākajām ilūzijām. Iztēlojos, piemēram, kā es, saņēmis drosmi, atklāju mis Lārkinsai mīlestību. Viņa noliec galvu man uz pleca un saka: «Ai, Koperfīld, vai drīkstu ticēt savām ausīm?» Otrā rītā misters Lārkinss saņem mani ar vārdiem: «Mīļo Koperfīld, meita man jau visu pateica. Jaunība nav nekāds šķērslis. Se jums būs divdesmittūkstoš mārciņu. Esiet laimīgi!» Tad arī mana tante piekāpjas un dod mums savu svētību, bet misters Diks un doktors Strongs ir mūsu kāzu viesi. (Liekas, biju taču prātīgs zēns — kad atceros tos laikus, es sevi tādu redzu —, arī kautrs, bez šaubām, un tomēr — ko tas viss līdzēja!)

Dodos uz apburto namu; ugunis, čala, mūzika, ziedi, virsnieki (diemžēl) un vecākā mis Lārkinsa, žilbinošs daiļums. Viņa ir debeszilā tērpā, ar debesziliem ziediem matos — neaizmirstulēm —, it kā viņai vēl vajadzētu greznoties ar neaizmirstulēm! Esmu pirmoreiz īstās pieaugušo viesībās un jūtos mazliet neveikli, jo it kā neiederos šajā sabiedrībā, un, šķiet, nevienam ari nav man ko sacīt, ja neņem vērā misteru Lārkinsu, kas apvaicājas, kā klājoties maniem skolasbiedriem, — to nu viņam gan nevajadzēja darīt, jo neesmu taču šurp nācis, lai klausP-: tos apvainojumus. Kādu brīdi stāvu durvīs un priecēju acis, noraudzļdamies savas sirds valdniecē, tad viņa tuvojās; man — viņa, vecākā mis Lārkinsa! — un laipni vaicā, vai es dejojot.

Es palocīdamies nostostos:

— Ar jums — jā, mis Lārkinsa.

— Ne ar vienu citu? — mis Lārkinsa vaicā.

—  Man nebūtu nekāda prieka dejot ar kādu citu.

Mis Lārkinsa smejas, pietvīkst (jeb vai man tikai tā

liekas?) un saka:

—  Nu jauki, ne šo, bet nākamo deju es dejošu ar jums.

Sis mirklis tuvojas.

—      Tas laikam ir valsis, — it kā šaubīdamās par mani, saka mis Lārkinsa, kad clodos viņu uzlūgt. — Jūs valsējat? Ja ne, tad varbūt kapteinis Beilijs…

Tomēr es protu valsēt (turklāt vēl gluži labi) un aizvedu mis Lārkinsu. Bargu seju es aizvedu viņu no kapteiņa Beilija sāniem. Viņš ir satriekts, par to es nešaubos, bet kas man par to! Es arī esmu cietis. Es dejoju valsi ar vecāko mis Lārkinsu! Es nezinu, kur tas notiek, kas ir tie citi ap mums, nezinu, cik ilgi. Jutu tikai, ka lidoju plašā izplatījumā ar gaišzilu eņģeli, pilnīgi aizmirsies laimes skurbumā, un atgūstos tikai tad, kad abi sēžam mazā istabiņā uz dīvāna un atpūšamies. Viņa apbrīno ziedu (sarkana Japānas kamēlija, maksā puskronu) manā pogcaurumā. Es sniedzu to viņai un saku:

—  Es prasu par to pasakainu maksu, mis Lārkinsa.

— Tiešām? Ko tad? — mis Lārkinsa atsaucas.

—      Vienu no jūsu ziediem, lai es to varētu glabāt kā sīkstulis savu zeltu.

—  Jūs esat pārdrošs zēns, — mis Lārkinsa saka.

—  Lūdzu!

Viņa atdod man to — šķiet, pat labprāt —, un es spiežu to pie lūpām, tad pie sirds. Mis Lārkinsa smiedamās ieķeras man elkonī un saka:

—      Bet tagad aizvediet mani atpakaļ pie kapteiņa Beilija!

Es vēl esmu šas burvīgās sarunas un valša varā, kad viņa atkal nāk pie manis kāda ne visai izskatīga padzīvojuša džentlmeņa pavadībā, kurš visu vakaru bijis redzams pie kāršu galda, — un saka:

—      AI Te jau viņš ir, mans pārdrošais zēns! Misters Cestls vēlas ar jums iepazīties, mister KoperfPld.

Tūliņ nojaušu, ka tas ir kāds ģimenes draugs, un jūtos ļoti pagodināts.

—  Es apbrīnoju jūsu gaumi, ser, — misters Cestls saka.

—  Tā dara jums godu. Nedomāju, ka jūs varētu sevišķi interesēt apiņi, bet es pats, redziet, esmu liels apiņu audzētājs, un, ja jums gadās kādreiz būt mūsu pusē, Ešfordas apkaimē, lūdzu, iegriezieties arī pie mums un paviesojie« ties, cik vien ilgi jums palik, mēs būsim ļoti priecīgi.

Es siltos vārdos pateicos misteram Čestlam un spiežu viņam roku. Liekas, es vēl dzīvoju laimīgā sapnī. Vēlreiz es dejoju valsi ar vecāko mis Lārkinsu — viņa saka, es valsējot tik viegli! Eju mājās neizsakāmas svētlaimes pārņemts, visu garo nakti vēl domās lidoju valsī, aplicis roku savam gaišzilajam sapnim ap vidukli. Pēc tam vēl vairākas dienas es šūpojos šā vakara atmiņu viļņos, bet mis Lārkinsu vairs nesastopu ne uz ielas, ne arī apciemodams Lārkinsus mājās. Cik necik vēl spēju remdināt sirdi, uzlūkodams savu svēto jūtu liecinieci — vītušo neaizmirstuli.

—   Trotvud, — reiz pēc pusdienām Agnese man saka, — vai vari iedomāties, kas rīt svin kāzas? Kāda, par kuru tu jūsmo.

—  Taču ne tu, Agnese?

—   Es ne! — viņa smejas, pacēlusi galvu no nošu lapas, kuru pašlaik pārraksta. — Vai tu dzirdi, tēt, ko viņš saka? Vecākā mis Lārkinsa.

—   Ar… ar kapteini Beiliju? — tikko vēl spēju pavaicāt.

—  Nē, tas nav nekāds kapteinis. Tas ir misters Cestls, apiņu audzētājs.

Pāris nedēļu es staigāju kā nemaņā. Es nomaucu gredzenu no pirksta, valkāju visvecākās drēbes, nelietoju vairs lāčtauku krēmu un bieži slacinu asarām bijušās mis Lārkinsas sakaltušo ziedu. Pēdīgi mani šāda dzīve sāk nogurdināt, un, kad jaunais miesnieks mani atkal izaicina, es aizmetu ziedu, droši dodos kautiņā un izcīnu spožu uzvaru.

Sī uzvara, atkal gredzens manā pirkstā, atkal nedaudz lāčtauku krēma — tās ir pēdējās zīmes, ko tagad varu saskatīt savā dzīves ritējumā līdz septiņpadsmit gadiem.

## XIX NODAĻA

Skatos, vēroju un redzu.

Labi nezinu, vai sirds man bija priecīga vai bēdīga, kad skolas laiks gāja uz beigām un tuvojās šķiršanās no doktora Stronga. Es biju juties ļoti laimīgs šajā skolā. Biju ļoti pieķēries doktoram un pats kļuvis izcila slavenlba šajā mazajā pasaulē. Sie apstākļi mani skumdināja aizejot, bet bija citi iemesli, gan vēl ne visai apzināti, kuri sirdī viesa prieku. Tie bija miglainie sapņi par nākotni, kas mani vilināja projām: brašs jauneklis iziet dzīvē, kļūst patstāvīgs — ir taču brīnišķīgi būt patstāvīgam! — viņam paveras visa pasaule, viņš pats veic brīnumdarbus šajā pasaulē, šis jaunais lauva, un tie taču nevar palikt neievēroti — pasaule runās par tiem!,.. Savā zēna prātā biju tā aizrāvies ar šīm māņu cerībām, ka laikam — kā tagad domāju — šķīros bez parastajām nozēlām, kādas mēdz izjust, skolu atstājot. Vismaz šī šķiršanās nav atstājusi ūz mani tādu iespaidu kā citas šķiršanās. Velti nopūlos atcerēties savas toreizējās izjūtas un iedomāties, kādos apstākļos tas viss notika, — šī šķiršanās nav atradusi paliekamu vietu manās atmiņās. Šķiet, ka nākotnes perspektīva bija mani apreibinājusi. Es zinu, ka tolaik par saviem bērnības pārdzīvojumiem domāju maz vai pat nemaz un ka dzīve man nešķita nekas vairāk kā gara pasaka, ko tikko esmu sācis lasīt.

Mēs ar tanti vairākkārt nopietni apspriedāmies par to, kādu darbalauku man vajadzētu izvēlēties. Gadu vai ilgāk es lauzīju galvu, lai atrastu pieņemamu atbildi uz man bieži uzdoto jautājumu: «Par ko tu vēlētos kļūt?» Tomēr es nejutu sevī nekādas sevišķas tieksmes. Ja man brīnumainā kārtā gadījušās vajadzīgās zināšanas navigācijā, ja es varējis uzņemties vadīt kādu jūras ekspedīciju, kas dodas ceļojumā ap zemeslodi, lai izdarītu slavenus atklājumus, — nešaubos, ka tad mana izvēle jau būtu notikusi, bet, tā kā tādi brīnumi nevarēja gadīties, es biju ar mieru strādāt jebkurā citā nozarē un strādāt savu darbu apzinīgi, lai tas būtu kāds būdams, ja tikai tas dotu man iespēju saudzēt tantes naudasmaku.

Misters Diks katrreiz piedalījās šajās mūsu apspriedēs, rādīdams gudru un dziļdomīgu vaigu. Parasti viņš sēdēja un klausījās, tikai vienu reizi gluži negaidot izdzirdām viņa priekšlikumu (kur viņam tādas domas varēja iešauties galvā!) — lai es izvēloties skārdnieka amatu. Tante pret šo priekšlikumu izturējās tik noraidoši, ka otrreiz viņš vairs neriskēja muti atplest, bet arī pēc tam viņš, žvadzinādams savu sīknaudu, nenovērsa acu no tantes un sasprindzinātā uzmanībā gaidīja, ko tā lems.

— Trot, paklau, ko es tev teikšu, mīļais, — iesāka tante kādā rītā pēc ziemsvētkiem, kad es jau biju skolu beidzis, — tā kā mūsu sarežģītais jautājums joprojām vil nav atrisināts un nebūtu ari vēlams pieņemt pārsteidzīgu lēmumu, ja var no tā izvairīties, tad, manuprāt, mums abiem derētu tagad kādu bridi atvilkt elpu. Pa to laiku centies vērtēt dzīvi ne vairs ar bērna, bet ar pieauguša cilvēka acīm.

—   Labi, tante.

—   Man nupat ienāca prātā, — tante turpināja, — ka maza pārmaiņa, iespēja novērtēt dzīvi, kas rit aiz mūsu mājas sienām, palīdzētu tev drīzāk kļūt skaidrībā pašam ar sevi un ar vēsāku prātu izšķirties šajā jautājumā. Manuprāt, tev tagad derētu mazliet paceļot. Teiksim, kaut vai uz savu dzimto pusi, apciemot, piemēram, to… nu to… kā viņu, vilkos… nu, to sievišķi ar nejēdzīgo vārdu, — tante noteica, berzēdama degunu, jo Pegotijas vārds viņai vēl arvien likās «pagānisks».

—   Lielāka prieka man nebūtu, tantei

—  Tad jau labi, — tante atbildēja, — un tīrā laime, ka arī man par to būs prieks. Par tavu prieku es nebrīnos; dabiska un arī saprātīga ir tava vēlēšanās redzēt atkal dzimteni. Un es ticu, Trot, — tu vienmēr rīkosies dabiski un saprātīgi, lai ko tu arī pasāktu.

—   Es ceru, ka tā būs, tante.

—   Tava māsa Betsija Trotvuda būtu izaugusi tik dabiska un saprātīga meitene, kāda vēl nav redzēta. Tu taču kļūsi viņas cienīgs, vai ne, Trot?

—   Es gribētu kļūt jūsu cienīgs, tante. Tad arī man pietiktu.

—   Dieva laime, ka tas nabaga bērns, tava māte, nav vairs starp dzīvajiem, — tante prātoja, mani atzinīgi uzlūkodama, — citādi viņas vājā galviņa tagad lepnumā par savu dēlu vai prātu zaudētu, ja vien tajā vēl būtu kas palicis, ko zaudēt. — (Tante allaž atbildību par savu vājību pret mani mēdza uzvelt manai māmiņai.) — Ak dievs, Trotvud, kā tu man atgādini viņu!

—  Ceru, ka jums tas nav nepatīkami, tante? — es ieminējos.

—   Trots ir tik līdzīgs viņai, Dik! — tante jūsmīgi turpināja. — Sejā viņš ir uz mata tāds, kāda viņa māte bija tovakar, kad tai sāpes vēl nebija sākušās. Ak dievš, tik līdzīgs viņai kā viena ūdens pile otrai!

, —Tiešām līdzīgs? — noteica misters Diks.

— Viņam ir līdzība arī ar Deividu, — tante apgalvoja.

—  Viņam ir liela līdzība ar Deividu! — apstiprināja misters Diks.

— Vienu gan es vēlētos, Trot, — tante turpināja, — lai no tevis iznāktu spēcīgs cilvēks; es nedomāju fizisko, bet morālo spēku; fizisku trūkumu tev nav, esi brašs diezgan, īsts vīrs, kam pašam sava griba. Apņēmīgs! — tante piebilda, pakratīdama savu aubīti uz manu pusi un sažņaugdama roku dūrē. — Patstāvīgs! Ar raksturu, Trot. Ar stingru raksturu, lai neviens nespēj tevi locīt, ja taisnība ir tavā pusē. Tādu es tevi gribu redzēt. Tādiem vajadzēja būt arī tavam tēvam un mātei — un, dievs zina, tas būtu viņiem abiem tikai par labu nācis.

Es solījos censties, lai būtu tāds, kādu viņa mani grib redzēt.

—  Un, lai tu jau pamazām pierastu paļauties uz sevi un rīkoties patstāvīgi, — tante runāja tālāk, — šajā ceļojumā es tevi laidīšu vienu pašu. Biju gan domājusi, ka misters Diks brauks tev līdzi, bet tad pārliku un nolēmu, lai viņš paliek vien mājās un rūpējas par mani.

Pirmajā brīdī misters Diks it kā sadrūma, bet, kad aptvēra, cik goda pilns pienākums ir apsargāt viscēlāko sievieti pasaulē, atkal gaiši pasmaidīja.

—  Turklāt viņam jāpabeidz memuāri, — tante vēl piebilda.

—  Ak jā, protams, — attrauca misters Diks it kā atguvies, — ar tiem es vairs nevaru kavēties, Trotvud, — tiešām pēdējais laiks reiz tikt ar tiem galāl Un tad, jūs zināt, es tos iesniegšu, kur pienākas… un tad… — te misters Diks sastomījās un uz brīdi apklusa, — un tad gan būs ievārīta putra!

Kā jau tantei bija parasts, viens divi — un mana ceļasoma bija sakārtota, kabatā man biezs naudasmaks, un, mīļi izvadits, es varēju uzsākt savu ekspedīciju. Šķirdamās tante apbēra mani skūpstiem un labiem padomiem; atsaukdamās uz savu vēlēšanos, lai es apskatītu pasauli un padomātu par redzēto, viņa ieteica man dažas dienas padzīvot arī Londonā vai nu turpbraucienā uz Safolku.vai atpakaļbraucienā — kā man patīkot. Vārdu sakot, uz nedēļām trim vai pat uz veselu mēnesi es nu biju pilnīgi brīvs cilvēks un varēju darīt, kas vien man patīk. Ne ar ko citu mana brīvība nebija ierobežota kā vienīgi ar to, ko jau minēju, — ka jātur acis vaļā un jādomā, un trīsreiz nedēļā jāraksta tantei vēstule, vaļsirdīgi pastāstot visu par sevi.

Vispirms es devos uz Kenterberiju, lai atvadītos no

Agneses un mistera Vikfilda (savu istabu tur es nebiju vēl atteicis) un arī no labā doktora.

Agnese bija ļoti priecīga, mani ieraugot, un sacīja, ka viņu māja kļuvusi pav.isam citāda, kopš es to atstājis.

—   Arī es esmu kļuvis pavisam citāds, kopš esmu projām, — es viņai atbildēju. — Man rādās, ka man trūkst labās rokas, kad nejūtu tevi savā tuvumā. Nē, man trūkst vēl vairāk, jo rokai taču nav ne galvas, ne sirds. Ikviens, kas tevi pazīst, nespēj iztikt bez tava padoma un tavas vadības, Agnese.

—   Ikviens, kas mani pazīst, lutina mani — tā man šķiet, — viņa smaidīdama atbildēja.

—   Nē. Tas tāpēc, ka tu esi tāda, kāda nav neviena cita. Tu esi tik laba, tik skaidra. Tev ir tik maiga daba, bet vienmēr tev ir taisnība.

—  Tu tā mani slavini, it kā es būtu agrākā mis Lārkinsal — Agnese sacīja, draiski iesmiedamās pie sava rokdarbu galdiņa.

—   Liecies nu mierā! Nevajag vilkt mani uz zoba manas vaļsirdības dēļ, — es atteicu un nosarku, atcerēdamies savu gaišzilo valdzinātāju. — Un tomēr es ar tevi būšu arī turpmāk tikpat vaļsirdīgs, Agnese. Es nespēšu no tā vairs atradināties. Kad vien man uzbruks bēdas vai mīlestība — ja atļausi, es vienmēr savu sirdi izkratīšu tev, pat tad, kad reiz iemīlēšos nopietni.

—   Kā tad tā? Man šķita, ka tu vienmēr iemīlies nopietni! — Agnese teica, atkal smiedamās.

—   Nieki! Kas tad es biju? Bērns, skolaspuika! — es smēju pretī, bet jutu, ka vaigi tomēr mazliet silst. — Nav vairs tie laiki, un var nolikt, ka vienā jaukā dienā es ar šausmām konstatēju, ka esmu iemīlējies pavisam nopietni. Bet tad man jāvaicā tev, Agnese, — vai tu līdz šim vēl savu sirdi nevienam neesi atdevusi?

Agnese atkal smējās un purināja galvu.

—   Ak, es zinu gan, ka neesi, jo citādi jau tu man to būtu pateikusi. Vai vismaz būtu ļāvusi man pašam to nojaust, — sacīju, redzēdams, ka viņa pietvīkst. — Bet starp tiem, kurus es pazīstu, nav neviena, kas būtu tavas mīlas cienīgs, Agnese. Daudz cēlākam, daudz pārākam par tiem, kurus esmu te redzējis, jābūt tam, kuram es dotu savu svētību. Tikmēr es vērīgi uzmanīšu visus tavus pielūdzējus, un vari būt droša — pret to, kurš iekaros tavu sirdi, manas prasības būs stingras.

Tā labu laiku mēs apšaudījāmies pusjokiem, pusnopietnībām, kā bijām paraduši, kopš bērnu dienām draudzēdamies. Te pēkšņi Agnese pacēla acis uz mani un savādā, satrauktā balsī sacīja:

—   Trotvud, man gribētos tev ko vaicāt… un diezin vai uz izdevīgāku brīdi drīzumā var cerēt… ko es nevienam citam negribētu vaicāt. Vai tev neliekas, ka mans tētis pēdējā laikā arvien vairāk un vairāk pārvēršas?

Es biju to ievērojis un bieži domājis, vai arī viņa to nomana. Manā sejā viņa laikam lasīja atbildi, jo tūdaļ nolaida acis — tajās es pamanīju asaras.

—  Saki — kas tas ir? — viņa vaicāja nospiestā balsī.

—  Man liekas… vai es drīkstu būt pilnīgi atklāts, Agnese? Tu zini, man taču viņš ļoti tuvs.,.

—  Jā, — viņa atbildēja.

—  Man liekas, ka nelaime slēpjas viņa paradumā, kuram tagad pār viņu ir vēl lielāka vara nekā tad, kad es ierados šeit. Viņš bieži ir ļoti nervozs — jeb vai tās ir tikai manas iedomas?

—  Nav iedomas, — Agnese noteica, galvu pakratīdama.

—   Rokas viņam trīc, runa ir neskaidra un acu skatiens izklaidīgs. Un es esmu ievērojis, ka tieši tādās reizēs, kad viņš nevalda pār sevi, viņu visbiežāk aicina kārtot kādus darījumus.

—  Orija … — Agnese noteica.

—  Jā, un tas, ka tavs tēvs tajā brīdī jūtas pilnīgi nespējīgs ko izlemt, nespējīgs iedziļināties kādā jautājumā, un vēl tas, ka tādā stāvoklī viņam jārādās svešiem cilvēkiem, — tas, šķiet, viņu tik ļoti nomāc, ka otrā dienā viņš jūtas vēl ļaunāk, nākamajā — vēl ļaunāk, un tā viņš nomokās un galīgi savārgst. Neņem to pārāk pie sirds, ko es saku, Agnese, bet vēl viņvakar es tavu tēvu redzēju pilnīgi izmisušu — noliecis galvu uz rakstāmgalda, viņš raudāja kā bērns.

Vēl es runāju, kad viņas roka viegli paslīdēja man gar lūpām; tajā pašā brīdī jau vērās durvis, Agnese metās tēvam pretī un pieglaudās tam pie pleca. Viņas sejas izteiksme, kad tie abi tagad stāvēja manā priekšā, bija tiešām aizkustinoša. Maigais skatiens, ar kādu viņa uzlūkoja tēvu, bija tik dziļi sirsnīgs, tik pilns pateicības par viņa mīlestību un gādību, bet pret mani tas vērsās ar karstu lūgumu — pat manās visapslēptākajās domās izturēties saudzīgi un iecietīgi pret nelaimīgo tēvu, netiesāt un nenosodīt viņu pārāk bargi; viņa tik ļoti lepojās ar tēvu, tik ļoti mīlēja viņu, kaut ari stipri cieta un skuma viņa dēļ, un tik ļoti uzticējās man; nē, nekādiem vārdiem viņa nebūtu spējusi pateikt vairāk vai dziļāk aizkustināt manu sirdi kā ar šo skatienu.

Mēs bijām ielūgti uz tēju pie doktora. Parastajā laikā devāmies turp. Mūs ieveda kabinetā, kur doktors, viņa jaunā sieva un sievasmāte, sasēduši ap kamīnu, jau mūs gaidīja. Doktors, kam mana aizbraukšana likās tik svarīgs notikums, it kā es dotos vai uz pašu Ķīnu, uzņēma mani kā godaviesi un lika pat iemest kamīnā vēl krietnu malkas šķilu, lai liesmu atblāzmā labāk varētu saredzēt sava bijušā audzēkņa seju.

—   Daudz jaunu seju, Vikfīld, es neceru vairs sastapt Trotvuda vietā, — doktors sacīja, sildīdams rokas pie uguns. — Slinkums mācas virsū, gribas atpūsties. Vēl pusgadiņu — tad teikšu ardievas saviem jaunekļiem un tālāk dzīvošu klusu, mierīgu dzīvīti.

—  Tā, doktor, jūs runājat jau visus šos desmit gadus, — misters Vikfīlds atbildēja.

—   Bet šoreiz es tā arī domāju, — doktors atteica. — Skolu pārņems mans vecākais palīgs — beidzot es to domāju nopietni —, tātad, Vikfīld, jums drīz vien būs jāķeras pie līguma sastādīšanas un jāparedz tur tik stingri punkti, it kā būtu darīšana ar diviem blēžiem.

—   Un jāparūpējas, lai jūs neapved ap stūri, ko? — piebilda misters Vikfīlds. — Kas, bez šaubām, notiktu, ja jūs pats iedomātos kādu līgumu sastādīt. Labi! Esmu ar mieru. Manā darbā gadās arī nepatīkamākas lietas.

—   Par to tad nu es vairs nedomāšu, domāšu tikai par savu vārdnīcu, — doktors atteica un smaidīja, — un vēl par kāda cita līguma saistībām — par Anniju.

Mistera Vikfīlda skatiens tagad aizslīdēja pie misis Slrongas, kas sēdēja pie tējas galda blakus Agnesei, un man likās, ka viņa tik mulsi un bikli vairījās no šā skatiena, ka misters Vikfīlds sāka viņu vērot uzmanīgāk, it kā tam būtu uzaususi kāda jauna doma.

—   Nesen esot pienācis pasts no Indijas, — viņš sacīja, kad bridi visi bija klusējuši. ,1

—   Ak jā… Saņēmām vēstules ari no mistera Džeka Meldona, — doktors atbildēja.

—   Tiešām?

, — Nabaga mīļais Džeks! — misis Mārklema izsaucās, galvu grozīdama. — To nepanesamo klimatu! Tur jau, kā stāsta, smiltis zem kājām esot kā degošas ogles un virs galvas nokaitēts stikla kupols. Akl Viņš izskatījās spēcīgs, bet tāds viņš nebija. Mīļo doktor, tik drosmīgi izšķirdamies par šo riskanto soli, viņš gan vairāk paļāvās uz sava gara, nevis miesas izturību. Annij, meitiņ, tev, man šķiet, gan vajag vislabāk atcerēties, ka tavs brālēns nekad nav bijis nekāds stiprais, nekāds spēkavīrs, — misis Mārklema sacīja, pārlaizdama izteiksmīgu skatienu mums visiem, — atcerēties vēl no tiem laikiem, kad mana meita un viņš bija vēl bērni un ik mīļu dienu kopā rotaļājās.

Annija klusēja, it kā to nedzirdējusi.

—  Vai no jūsu vārdiem, kundze, būtu secināms, ka viņš ir slims? — misters Vikfīlds ievaicājās.

—   Slims! — Vecais Zaldāts atkārtoja. — Dārgo ser, viņš ir visāds — kāds tikai var būt!

—  Tikai ne vesels? — misters Vikfīlds piebilda.

—  Jā, tiešām, tikai ne vesels! — Vecais Zaldāts apstiprināja. — Viņš ir cietis no saulesdūrieniem, viņu ir mocījis tropu drudzis un malārija, vārdu sakot, viss, ko vien tikai var iedomāties. Un, ja runā par viņa aknām, — viņa teica ar nopūtu, — tām viņš laikam atmeta ar roku, tiklīdz spēra pirmo soli uz šās zemes.

— Vai viņš par visu to jums raksta? — misters Vikfīlds painteresējās.

—   Raksta? Dārgo ser, — misis Mārklema attrauca, kratīdama galvu un vēdekli, — jūs slikti pazīstat nabaga Džeku, ja varat tā jautāt. Raksta! Viņš tev ies rakstīt! Drīzāk viņš ļaus sevi četriem trakiem zirgiem saraustīt gabalos nekā žēlosies!

—  Mārniņ! — misis Stronga iesaucās.

: — Annij, mīļā, — viņas māte attrauca, — es tev saku reizi par visām reizēm — nejaucies manā runā! To tu vari darīt tikai tad, ja vēlies apstiprināt manus vārdus. Tu pati zini tikpat labi kā es, ka tavs brālēns drīzāk ļaus, lai viņu sarausta nezin cik zirgu — kāpēc es minēju taisni četrus? manis pēc lai to būtu astoņi, sešpadsmit, trīsdesmit divi! — nekā pretosies doktora plāniem!

—  Vikfīlda plāniem, — piebilda doktors, braucīdams sev vaigus un uzmezdams nožēlas pilnu skatienu savam padomdevējam. — Patiesību sakot — mūsu abu plāniem. Es jau pats teicu: vai nu ārzemēs, vai tepat dzimtenē.

—   Bet es sacīju: ārzemēs, — misters Vikfīlds svarīgi noteica. — Tas bija mans nodoms — sūtīt viņu uz ārzemēm. Visa atbildība gulstas uz mani.

—   Ko nu atbildība! — Vecais Zaldāts iesaucās. — Viss jau tika darīts ar vislabākajiem nodomiem, dārgo mister Vikfild, viss tika darīts viscēlākajā nolūkā — vai tad nu mēs nezinām? Bet, ja nu mīļais zēns tur nevar dzīvot, tad viņš nevar. Bet, ja arī viņš nevar tur dzīvot, tad viņš drīzāk tur nomirs nekā pretosies doktora plāniem. Es viņu pazīstu, — Vecais Zaldāts pravietoja klusās sāpēs, apvēdinādamies ar vēdekli, — un zinu, ka drīzāk viņš tur nomirs nekā pretosies doktora plāniem.

—   Nu, nu, nu, kundze! — doktors ieteicās jautrā balsī. — Es taču nemaz neesmu tāds fanātiķis, galu galā es jau pats vēl varu grozīt savus plānus. Es taču varu izdomāt citus plānus. Ja misters Džeks Meldons slimības dēļ pārbrauks mājās, mēs viņu projām vairs nelaidīsim, raudzīsim sameklēt viņam tepat kādu labāku, piemērotāku darbu.

Misis Mārklemu tik ļoti pārsteidza un sajūsmināja doktora augstsirdīgie vārdi, kādus viņa, starp citu, nebija cerējusi dzirdēt, ne arī bija kaut kā centusies doktoru pamudināt uz šādu augstsirdību, — ka viņa spēja vairs tikai atkārtot: — Tas izklausās pēc jums, doktor! — Pēc katra šā teikuma viņa noskūpstīja sava vēdekļa spieķīšu galiņus un papliķēja ar tiem doktoram pa roku, tad vēl maigi sarāja savu Anniju par to, ka tā nav izrādījusi lielāku sajūsmu — doktors taču tikai viņas dēļ tik plaši atvēris savu sirdi viņas bērnības rotaļu biedram —, un pakavēja mums laiku, pastāstīdama šo to arī par citiem godājamiem radiniekiem, kurus viņa tāpat būtu vēlējusies nostādīt pašus uz savām godājamām kājām.

Visu šo laiku viņas meita Annija ne vārda nesacīja, ne acu nepacēla uz augšu; misters Vikfīlds visu šo laiku vēroja misis Strongu blakus savai paša meitai Agnesei. Likās, viņam ne bridi prātā neienāca, ka arī viņu kāds varētu novērot, jo visa viņa uzmanība bija pievērsta Annijai un paša domām, kas bija saistītas ar Anniju. Pēdīgi viņš ievaicājās, ko tad īsti misters Džeks Meldons esot rakstījis par sevi un kam viņš rakstījis.

—   Re, tepat jau ir, — misis Mārklema sacīja, sniegdamās pār doktora galvu, lai paņemtu vēstuli no kamīna dzegas. — Nabaga zēns raksta pašam doktoram… pag, kur tas ir? Ā-ā! — «Diemžēl man jāziņo Jums, ka mana veselība ir stipri iedragāta. Šķiet, ka būšu spiests uz 'kādu iaiku atgriezties mājās, jo tā ir vienīgā cerība vēl kaut kā atlabt.» — Nabaga zēns! Tas taču ir tik saprotami. Viņa vienīgā cerība uz atlabšanu! Annijas vēstulē tas vēl skaidrāk pateikts. Annij, parādi man vēlreiz to vēstuli!

—  Tagad ne, māmiņ, — Annija klusā balsī lūdzās.

—  Vai zini, mīļā, dažā ziņā tu esi visdīvainākais cilvēks pasaulē, — māte atteica, — un, ja runa ir par mūsu radiem, tu kļūsti pilnīgi neciešama. Vai kāds jel maz būtu ko zinājis par to vēstuli, ja es pati nebūtu uzprasījusies! Vai to tu, mīlulīt, sauc par uzticēšanos doktoram? Man tiešām jābrīnās. Nē, meit, tev jākļūst prātīgākai.

Vēstule tika negribīgi sameklēta, un, kad es to sniedzu tālāk misis Mārklemai, redzēju, kā nodrebēja roka, no kuras to saņēmu.

—   Tūliņ paskatīsimies, kur tas ir, — sacīja misis Mārklema, paceldama pie acīm lorneti. — «Atcerēdamies bijušos laikus, manu vismīļo Annij…» — un tā tālāk… Tā nav tā vieta… «Lādzīgais vecais skolmeistars…» — kas tas tāds varētu būt?… Vai die\ Annij, skribelē gan tavs brālēns nesalasāmi… Ak. es neattapša! «Doktors», protams, un «mīlīgais» — kas jau nu ir, tas ir. — Te viņa uz mirkli pārtrauca lasīšanu, lai ar sava vēdekļa maliņu atkal nosūtītu skūpstus doktoram, kas ar rāmu, apmierinātu smaidu noraudzījās uz mums. — Nu ir rokā tā vieta. «Tu, Annij, nebrīnīsies…» — protams, ne, zina taču, ka Džeks nekad nav bijis nekāds stiprais. Kur tad es paliku? «…nebrīnīsies, uzzinādama, ka pēc visām tām mokām, ko es šajā tālajā pasaules malā esmu pārcietis, gribu tikt atpakaļ dzimtenē, lai vai kādā ceļā. Mēģināšu dabūt slimības atvaļinājumu, bet, ja tas neizdosies, izstāšos no dienesta pavisam. Ko esmu cietis un ko vel ciešu, tas nav panesams.» — Ak, ja šis cēlākais cilvēks pasaulē nebūtu jau pastiepis savu glābēja roku, — misis Mārklcma turpināja, telegrafēdama doktoram kā pirmāk un salocīdama vēstuli, — manas sāpes, domājot par nabaga jaunekli, ari nebūtu panesamas!

Misters Vikfīlds nebilda ne vārda, kaut gan vccā lēdija ar savu skatienu it kā skubināja, lai arī viņš izteiktu savas domas par dzirdēto; acīm urbdamies grīdā, viņš drūmi klusēja. Sen jau šis temats bija nolikts pie malas un uzņemtas citas valodas, bet viņš sēdēja, kā sēdējis, retumis tikai paceldams acis un drūmu, dompilnu skatienu pakavēdamies vai nu pie doktora, vai viņa sievas, vai reizē pie abiem.

Doktors ļoti mīlēja mūziku. Brīnum jauki un izteiksmīgi dziedāja Agnese, tāpat ari misis Stronga. Viņas

dziedāja ari duetus, spēlēja četrrocīgi, un tā mēs dabūjām noklausīties veselu koncertu.

Šajā vakarā es novēroju divas lietas. Pirmkārt: kaut gan Annija diezgan drīz nomierinājās un saņēmās, tomēr bija nomanāms, ka starp viņu un misteru Vikfīldu ir plaisa, kas traucē abiem saprasties; otrkārt: likās, ka misteram Vikfīldam nav pa prātam, ka Agnese draudzējas ar Anniju, jo viņš tās vēroja nemierpilnām acīm.

Jāatzīstas, atsaukdams atmiņā mistera Meldona aizbraukšanas vakaru, es visu to, ko toreiz novēroju, šajā vakarā pirmoreiz redzēju pavisam citādā gaismā un sāku uztraukties. Annijas skaistā, nevainīgā seja nelikās man vairs tik nevainīga; viņas dabiskā grācija un brīvā, nemākslotā izturēšanās tagad radīja manī aizdomas, un, redzot Agnesi viņai blakus un iedomājoties, cik laba un patiesa ir Agnese, arī man viņu draudzība šķita nevēlama.

Tomēr viņas abas, kā viena, tā otra, šajā draudzībā smēlās prieku un līksmi, un viņām abām jāpateicas, ka šis vakars mums aizritēja kā viena stunda. Tas beidzās ar incidentu, ko es vēl tagad labi atceros. Viņas atvadījās, un, kad Agnese patlaban dzīrās apkampt un noskūpstīt Anniju, starp viņām it kā nejauši pagadījās misters Vikfīlds un steidzīgi aizvilka Agnesi sev līdzi. Un tad, it kā starplaiks būtu izzudis un es joprojām stāvētu uz durvju sliekšņa mistera Meldona atvadu vakarā, es pamanīju misis Strongas sejā, kad tā pievērsās misteram Vikfīldam, to pašu izteiksmi, ko tovakar.

Nevaru pateikt, ko tieši izjutu, uztverdams šo skatienu, vai kāpēc vēlāk, domājot par misis Strongu, šis skatiens viņas sejā neizzuda un tā nekad vairs neuzplauka manā acu priekšā savā agrākajā nevainīgajā daiļumā. Sis skatiens vajāja mani vēl tad, kad biju pārgājis jau mājās. Šķita, ka, mums aizejot, pār doktora mājas jumtu būtu nolaidies tumšs mākonis. Es cienīju viņa sirmo galvu, un manu sirdi pildīja nožēla par viņa aklo uzticēšanos ļaudīm, kas viņu krāpa, un īgnums pret tiem, kuri viņam darīja pāri. Lielu ciešanu un liela negoda draudīgā ēna,, gan pagaidām vēl neskaidri manāma, nogūla kā kauna'" traips pār citkārt kluso, mierīgo namu, kur es biju mācījies un rotaļājies savos zēna gados, un, likās, nodarīja tfim lielu pārestību. Nejutu vairs prieka, atcerēdamies 'smagnējās, platlapainās alojes, kas ziedēja reizi simt gados, glīto, gludo zālienu, akmens urnas, «doktora aleju» un jaukos katedrāles zvanus, kas skanēja tam visam pāri.

Šķita, ka zēna gadu klusā svētnīca izlaupīta manu acu priekšā un tās miers un gods palaists visos vējos.

Tomēr pienāca rīts — rīts, kad man bija jāšķiras no vecās mājas, kur palika Agnese, šās mājas gaisma un dzīvība, — un citam nu vairs nebija vietas manās domās. Biju pārliecināts, ka vēl atnākšu šurp un, cerams, drīz, bija iespējams, ka vēl daudzreiz pārgulēšu savā vecajā istabiņā — bet tā vairs nebūs mana pastāvīgā mītne, tas laiks nu bija pagājis. Iad saiņoju savas grāmatas un drēbes — tās pagaidām palika šeit, lai vēlāk tiktu nosūtītas uz Duvru, — man bija pārāk smagi ap sirdi, un man nepatika, ka Ūrija to redz, bet tas ņēmās tik iztapīgi man palīdzēt, ka es savā nepateicīgajā prātā nodomāju: šis gan priecājas par manu aizbraukšanu.

Atvadījos no Agneses un viņas tēva — taisnību sakot, ārēji visai vīrišķīgi — un ieņēmu savu vietu uz bukas Londonas diližansā. Biju tik aizkustināts un tā vēlējos aizmirst visu ļaunu, ka, braucot caur pilsētu, gandrīz jau gribēju pamāt ar galvu miesniekam, savam vecajam ienaidniekam, un pasviest piecus šiliņus, lai iedzer kādu mēriņu uz manām veselībām. Tomēr viņš izskatījās tik nepieejams, šis miesnieks, kad, garām braukdams, redzēju to skārnī skrāpējam kādu bluķi, turklāt viņa izskats arī nebija neko daudz ieguvis ar to tukšo vietu zobu rindā, par kuru viņš varēja pateikties man, — ka pēdīgi tomēr atmetu savu nodomu.

Kad laimīgi bijām izkļuvuši uz lielā ceļa, atceros, man pār visām lietām rūpēja, lai kučiera priekšā varētu izlikties cik iespējams vecāks, tāpēc es visu laiku runāju pārspīlēti zemā balsī. Tas man nenācās nemaz tik viegli, bet es pūlējos', cik varēju, jo, manuprāt, bass bija pirmā pazīme, ka cilvēks pieaudzis.

—   Vai jūs līdz gailam braucat, ser? — kučieris ievaicājās.

.— Jā, Viljarn, — es atteicu augstprātīgi vēlīgā balsī (kučieri es pazinu), — es braucu uz Londonu. No turienes tālāk uz Safolku.

—  Medībās, ser? — kučieris prašņāja.

Viņš zināja ne sliktāk kā es, ka šajā gadalaikā jautāt par medībām ir tikpat kā jautāt, vai es nebraucu vaļus ķert, bet man viņa jautājums tomēr glaimoja.

—   Labi vēl nezinu, varbūt iznāks ari pašaudīt, — atbildēju viņam tā, it kā tiešām vēl labi nezinātu.

—      Stāsta — putni esot kļuvuši gaužām tramīgi, — Viljams sacīja.

—   Tā jau stāsta, — es atteicu.

—  Vai Safolka ir jūsu dzimtā puse, ser?

—      Jā, es esmu safolkietis, — atbildēju ar zināmu lepnumu.

—      Esmu dzirdējis, ka tur gatavojot varen garšīgus ķiļķenus, — Viljams noteica.

Es gan to nezināju, bet nolēmu — ja jau mana dzimtene ar kaut ko izdaudzināta, lai tāda tā arī paliek, tāpēc piekrizdams pamāju ar galvu.

—      Un darba zirgi! — Viljams jūsmoja. — Tie tik ir lopiņi! Safolkas darba zirgs, ja tas labi uzturēts, nav ar zeltu atsverams. Vai jūs pats, ser, esat audzējis Safolkas darba zirgus?

—   N-nē, — atsacīju, — nav bijis izdevības.

—      Bet, eku, man aiz muguras sēž džentlmenis, kas, varu saderēt, pieaudzējis pilnus aplokus to zirgu, — Viljams stāstīja.

Pieminētais džentlmenis bija visai neizskatīgs šķielacis ar varenu zodu; galvu tam sedza balta gardibene ar šaurām, līdzenām malām, pelēkās vadmalas bikses bija tik apspīlētas, ka izskatījās nopogātas no kurpēm līdz pat gurniem. Viņa zods liecās pār važoņa piecu tik tuvu man, ka viņa elpa kutināja man kaklu. Pagriezies atpakaļ, redzēju, ka viņš pašlaik, kā daždien lietpratējs, blenž uz mūsu zirgiem ar veselo aci.

—   Vai nav taisnība? — Viljams sacīja.

—   Kāda taisnība? — džentlmenis aizmugurē atvaicāja.

—   Nu, ka jūs esat liels Safolkas darba zirgu audzētājs.

—      Kā ne, kā ne, — džentlmenis atteica. — Tāda zirga un tāda suņa nemaz nav, ko es nav audzējs. Zirgs un suns ir dažiem kā sērga. Priekš manis, tie ir ēdiens un dzēriens, māja, sieva un bērns… lasīšana, rakstīšana un aritmētika… šņaucamtabaks, pīpes tabaks un gulēšana.

—      Vai tādam vīram pieklājas sēdēt aizmugurē, kā jūs domājat? — Viljams čukstēja man ausī, saraudams grožus.

Es to sapratu kā mājienu apmainīties ar šo džentlmeni vietām un tāpēc, nosarkdams līdz ausīm, piedāvāju tam savējo.

—      Ja jums, ser, nav nekas pretī, — Viljams sacīja, — tā jau nu gan būtu pareizāk.

So piekāpšanos es vienmēr esmu uzskatījis par savu

pirmo klupienu dzīvē. Kad diližansu kantorī pierakstījos braucējos, pret savu vārdu atzīmēju «Vieta blakus važonim» un iedevu vēl kasierim puskronu. Par godu šai izcilajai vietai es arī uzcirlos pa godarn: uzvilku jauno mēteli, apliku jaunu šalli un nevarēju pats par sevi nopriecāties vien; es domāju, ka esmu diližansa lepnums un rota. Un še tev nu bija — jau pirmajā ceļa posmā mani ņem un izceļ no vietas nezin kāds nevīžīgs šķielacis, kurš ne ar ko citu nevar lepoties kā vien ar staļļa smaku un veiklību — zirgiem rikšojot, pārkāpt man pāri, it kā viņš būtu kāda muša, nevis cilvēciska būtne.

Mazvērtības izjūtu, kas mani bieži pārņēma, šis mazais atgadījums Kenterberijas diližansā nostiprināja vēl vairāk. Veltīga bija mana pārliecīgā cenšanās runāt basā. Visā pārējā ceļa gabalā es spiedu savu balsi vai no paša vēdera ārā, tomēr jutu, ka esmu izgāzies un šausmīgi jauniņš.

Ar visu to šis brauciens tomēr bija uzjautrinošs un interesants: diližansam četri zirgi priekšā, uz imperiāla sēž izglītots, labi ģērbies jauneklis ar biezu naudasmaku kabatā un braukdams noskatās uz tām vietām, kur citkārt pārlaidis naktis sētmalē.

Viss, kam uzmetu acis, uzbūra man kādu ainu no pagātnes. Noraudzījos lejup uz pretī nākošajiem klaidoņiem, un, ja kāds no tiem pacēla acis uz mani, man tā vien likās, ka skārdnieka netīrā roka atkal sagrābusi mani aiz krekla krūtīm. Kad, ratiem dārdot, braucām pa Cetemas šaurajām ieliņām, nejauši ievēroju mazo šķērsieliņu, kurā dzīvoja tas sumpurnis, kas bija nopircis manus svārkus, un es snaicīju kaklu, cenzdamies ieraudzīt to vietu, kur toreiz biju sēdējis brīžiem saulē, brīžiem pakrēsli, gaidīdams savu naudu. Kad mēs, jau tuvodamies Londonai, braucām garām Salemai, kur reiz bija valdījusi mistera Krīkla smagā dūre, es būtu atdevis visu, kas man bija, ja tikai man būtu likumīga atļauja nolēkt no imperiāla, iet piekaut šo nelieti un palaist brīvē visus zēnus kā zvirbuļus no būra.

Alēs apstājāmies Londonas pievārtē, Ceringkrosā, kādā apsūbējušā viesnīcā ar nosaukumu «Zelta krustceles»*. Viesmīlis mani ieveda brokastu zālē, pēc tam istabene aizvadīja uz mazu istabiņu, kas oda pēc staļļa un bija tik smacīga un šaura kā ģimenes kapliča. Vēl joprojām mana jauniba man sagādāja sāpīgus brīžus, jo neviens pret mani neizturējās ar pienācīgo cieņu: istabene izrādīja vislielāko vienaldzību, lai runāju ko runādams, viesmīlis bija neciešami familiārs un. uzskatīdams mani vēl par zaļu zeņķi, apveltīja ar visādiem padomiem. _— Nu, ko tad liksiet atnest pusdienās? — viņš jautāja.-— Jauniem džentlmeņiem parasti garšo putni — varbūt vistiņu?

Atbildēju viņam, cik vien majestātiski prazdams, ka neveļos vistu.

—   Ak tad negaršo? — viesmīlis brīnījās. — Parasti gan jauni džentlmeņi vērša un jēra gaļu neēd. Varbūt teļa kotletīti?

Es padevos, jo patlaban nebiju spējīgs neko citu izdomāt.

—   Un karpeļus arī gribēsiet klāt? — viesmīlis noprasīja, piešķiebis galvu un pieglaimīgi smaidīdams,

—   Parasti gan jaunie džentlmeņi karpeļu ir atēdušies.

Visrupjākajā balsī pavēlēju, lai man pasniedz teļa kotleti ar kartupeļiem un visām vajadzīgajām piedevām, un tad vēl lūdzu apjautāties bufetē, vai uz Trotvuda-Koperfīlda, eskvaira, vārda nav pienākusi kāda vēstule, kaut gan labi zināju, ka tādas tur nav un nevar būt; tomēr domāju, ka mani turēs par gados vecāku, ja izlikšos gaidām vēstules.

Viesmīlis drīz atgriezās ar ziņu, ka vēstuļu neesot (par to biju ļoti izbrīnījies), un sāka klāt galdu pie kamīna. Rīkodamies viņš vēl apvaicājās, ko no dzērieniem man pasniegt pie pusdienām, un, izdzirdis manu atbildi:

—   Puspinti heresa, — laikam gan nodomāja, ka nu ir izdevība piepildīt šo mēru ar lāsītēm, kas palikušas vairākām citām karafītēm dibenā. Lasīdams avīzi, vēroju, kā viņš turpat aiz pazema dēļu nožogojuma — savos privātapartamentos — cilāja vienu karafi pēc otras, liedams to saturu manā karafē, vārdu sakot, rīkojās kā īsts ķīmiķis vai aptiekārs, kas pagatavo zāles. Kad beidzot mikstūra parādījās galdā, man tā šķita stipri novadējusies, turklāt tajā bija krietni vairāk angļu maizes drupatu, nekā ārzemju vīnā drīkstētu būt, bet es biju pār|k kautrīgs, lai no tās atteiktos.

Juzdamies pēc pusdienām īsti pacilātā garastāvokli (no tā mēs varam secināt, ka inde zināmā iedarbības 'pakā'pē ne vienmēr ir kaitīga), nolēmu aiziet uz kādu teātra izrādi. Izvēlējos Koventgārdenas teātri; tur no centra ložas pēdējās rindas noskatījos «Jūliju Cēzaru» un kādu jaunu pantomīmu.* Šī izrāde, kur atdzīvojušies senās Romas augstmaņi gan uznāca uz skatuves, gan nogāja no tās, vienīgi lai pakavētu man laiku, nevis kā vēsturiskas personības, par kurām skolā bija jālauza galva, sniedza man jaunu, patīkamu baudu. Luga, kur fantāzija mijās ar īstenību, dzejas skandējums, mūzika, gaismas efekti, aktieri, krāšņo, spilgto dekorāciju ātrā, nemanāmā nomaiņa — viss mani tā apžilbināja, pavēra manai sajūsmai tik bezgalīgus apvāršņus, ka, pulksten divpadsmitos naktī izgājis slapjajā ielā, jutos tā, it kā gadu simtus būtu pavadījis romantikas mākoņos un nu pēkšņi no turienes nokritis uz dubļainās, nožēlojamās zemes, kur mūžīga kņada un troksnis, kur ielās deg blāvi lukturi, drūzmējas ormaņu rati, klab gājēju koka zoles*, šļakst dubļi un pastāvīgi saduras lietussargi.

Biju izgājis ārā pa citām durvīm un nu apmulsis labu laiciņu stāvēju uz ielas, it kā es tiešām būtu svešinieks zemes virsū, tomēr, gājēju nekautrīgi grūstīts un stumdīts, drīz vien attapos un sāku soļot uz savu viesnīcu. Visu ceļu man gar acīm vēl slīdēja lieliskie skati, un, kad pēc austerēm un pāris glāzēm portera ap pusvieniem apsēdos zālē pie kamīna, biju atkal tālu projām no reālās pasaules.

Būdams vēl arvien izrādes varā, es nez kā biju aizdomājies ari savā pagātnē; iztēlē kā aiz caurspīdīga priekškara skatīju savu agrāko dzīvi, ainu pēc ainas, tādēļ nevaru pateikt, tieši kurā brīdī pamanīju, ka bez manis zālē vēl sēž skaists, stalts jauneklis, ģērbies eleganti, ar mākslotu nevērību; to man vēlāk būs iemesls atcerēties! Atminos — viņa klātbūtni es sajutu, vēl sapņodams pie kamīna, kaut arī nebiju ievērojis viņu ienākam.

Pēdīgi piecēlos, lai dotos pie miera, — par to gan laikam sevišķi nopriecājās miegainais viesmīlis, kuram, savā nodalījumā kaujoties ar snaudienu, kājās bija iemeties raustītājs: viņš tās gan cilāja, gan meta krustām, gan staipīja un locīja kā vien prazdams. Ceļā uz durvīm es pagāju garām jaunajam džentlmenim un nu tikai . viņu skaidri saskatīju. Pagriezos tūliņ atpakaļ un paraudzījos vēlreiz. Viņš mani nepazina, bet es gan viņu tūliņ pazinu.

Citā reizē man, iespējams, būtu pietrūcis drosmes un apņēmības viņu uzrunāt, es to būtu atlicis uz rītdienu un tā varbūt viņu atkal pazaudējis, bet tovakar, teātra izrādes saviļņots, es nespēju apvaldīties; pēkšņi man šķita, ka esmu viņam bezgalīgu pateicību parādā par kādreizējo draudzību un aizbildnību, vecā mīlestība pret viņu uzliesmoja ar jaunu spēku, un trīsošu sirdi es gāju klāt un viņu uzrunāju:

—  Stīrfort! Vai negribi mani vairs pazīt?

Viņš paskatījās uz mani — gluži tā, kā viņš dažreiz mēdza skatīties, — bet es redzēju, ka viņš mani tomēr nepazīst.

—  Tu laikam mani vairs neatceries, — es piebildu.

—  Mans dievs! — viņš pēkšņi iesaucās. — Tas taču mazais Koperfīlds!

Es saķēru viņu aiz abām rokām un nelaidu vairs vaļā. Man gribējās mesties viņam ap kaklu un raudāt aiz prieka, vienīgi kauns un bailes, ka viņam tas varētu nepatikt, mani atturēja.

—  Nekad, nekad neesmu bijis tik priecīgs! Ai, mīļo Stīrfort, kāda neizsakāma laime tevi atkal redzēt!

—  Arī man ir patīkami tevi sastapt, — viņš sacīja, sirsnīgi man rokas spiezdams. — Ak dievs, Koperfīld, veco zēn, neņem to uzreiz tik traki pie sirds! — Tomēr man likās — viņš priecājas, ka sastapšanās mani tā aizkustinājusi.

Noraušu asaras — lai kā gribēdams, nebiju varējis tās aizturēt — un, kaunīgi pasmaidījis par savu vājību, apsēdos Stīrfortam cieši blakus.

—   Nu saki, draugs, — kā tu šeit radies? — viņš sacīja, uzsizdams man uz pleca.

—   Atbraucu šodien ar Kenterberijas diližansu. Mani adoptēja tante — viņa dzīvo tajā apvidū. Tur es arī gāju skolā un turpat to pabeidzu. Un kā tu šeit gadījies, Stīrfort?

—   Redzi, es, tā sacīt, izglītojos Oksfordā, — viņš atteica, — jeb, citiem vārdiem, mani tur periodiski pārņem tāda garlaicība, ka mirsti vai nost, un patlaban esmu ceļā pie mātes. Bet tev gan ir velnišķīgi glīts purniņš, Koperfīld! Kad tagad skatos tevī — nu uz mata tāds pats, kāds biji toreiz. Ne mazākās pārmaiņas!

—  Es arī tevi pazinu no pirmā acu uzmetiena. Nu jā, tevi jau gan vieglāk atcerēties.

Viņš iesmējās, izbraukdams ar pirkstiem caur savu cirtaino matu cekulu, un jautri turpināja: . — "ļfātad, kā redzi, es dodos izpildīt savu dēla pienākumu. Mana māte dzīvo ārpus pilsētas, gan ne visai tālu, bet, tā kā ceļš patlaban šausmīgs un mājās gaida tā pati garlaicība, nolēmu tālāk nebraukt un palikt šonakt

Londonā. Esmu pilsētā ne vairāk kā piecas sešas stundas un tās pašas nosnauduļoju un nonīku teātri.

_— Es arī biju teātri, — ieminējos. — Koventgārdenā. Kāda aizgrābjoša, lieliska izrāde, Stīrfort!

Stīrforts smējās kā kutināts.

—  Manu mīļo, mazo Deivij, — viņš sacīja, atkal uzsizdams man uz pleca, — tu taču esi īsta rozite! Mežrozīte vai margrietiņa pļavā ap saules lēktu nebūs svaigāka un tīrāka par tevi. Es jau arī biju tajā pašā Koventgārdenā. Kaut ko tik nožēlojamu savu mūžu nebiju redzējis. Klausieties, jūs tur, seri

Uzsauciens bija domāts viesmīlim, kas notālēm ar lielu interesi bija vērojis mūsu sastapšanos un nu godbijīgi pienāca tuvāk.

—   Kur jūs novietojāt manu draugu misteru Koperfīldu? — Stīrforts vaicāja.

—  Piedodiet, ser …

—   Kur viņš gulēs? Kādā numurā? It kā jūs nesaprastu, ko es domāju! — Stīrforts viņu tincināja.

—  Saprotu, ser, — viesmīlis atbildēja vainīgā balsī,

—   misteram Koperflldam pašlaik ierādīts četrdesmit ceturtais numurs, ser.

—  Velns parāvis, ko gan jūs domājat, iebāzdami viņu tajā skabūzī virs staļļa? — Stīrforts noprasīja.

—   Redziet, ser, — viesmīlis sacīja tajā pašā vainīgajā balsī, — mēs nezinājām, ka misters Koperfīlds ir kāda izcila persona. Mēs varam dot misteram Koperfildam septiņdesmit otro, ja tas būtu vēlams. Blakus jūsējam, ser.

—   Skaidrs, ka tas ir vēlams, — Stīrforts apstiprināja.

—  Tūliņ izdariet to!

Viesmīlis uz karstām pēdām izgāja, lai pārnestu manas lietas uz jauno istabu. Stīrforts krietni izsmējās par to, ka esmu bijis iebāzts četrdesmit ceturtajā numurā, atkal uzsita man pa plecu un pēdīgi uzaicināja mani uz kopīgām brokastīm pulksten desmitos nākamajā rītā. Tas bija uzaicinājums, ko varēju tikai ar prieku un Iepinu m u pieņemt. Bija jau krietni vēls, tāpēc mēs paņēmām savas sveces un kāpām augšup, kur pie Stīrforta dtiTvīm. sirsnīgi šķīrāmies. Mana jaunā istaba bija nesalīdzināmi labāka par iepriekšējo, gaiss šeit nepavisam nebija piesmacis, un šeit bija arī milzīga gulta ar baldahīnu, kas balstījās uz četriem stabiem, — vesela pils. Svētlaimīgi atlaidies spilvenos, kuru pietiktu sešiem gulētajiem, es drīz aizmigu; sapņoju par seno Romu, par Stīrfortu, par mūsu draudzību, līdz pret rītu, agrajiem pasta ratiem aizrībot un aizdārdot pa viesnīcas vārtiem, sāku sapņot par dieviem un pērkoniem.

XX NODAĻA Stirforla mājās.

Kad istabene pulksten astoņos pieklauvēja pie manām durvīm un paziņoja, ka ūdens bārdas skūšanai nolikts ārpusē, jutos gaužām neomulīgi, jo zināju, ka man tas pilnīgi nevajadzīgs, un, gultā gulēdams, nosarku. Visu laiku, kamēr ģērbos, mani mocīja aizdomas, ka istabene, to sacīdama, smējusies par mani, tāpēc, iedams lejā uz brokastīm un redzēdams viņu kāpņu telpā, gāju kā slēpdamies, kā vainīgs juzdamies. Bija tiešām mokoši apzināties, ka esi jaunāks, nekā gribētos būt; šādā tik apkaunojošā stāvoklī es pat nevarēju saņemties paiet šai meičai garām. Dzirdēdams, kā viņa rīkojas ar slotu, es apstājos pie loga un raudzījos uz karali Čārlzu, kas sēdēja zirgam mugurā un patlaban brūnganajā miglā starp ormaņu pajūgiem nebūt neizskatījās karalisks, un aizgāju tikai tad, kad viesmīlis paziņoja, ka džentlmenis jau gaidot mani.

Stlrforts mani gaidīja nevis bufetes zālē, bet mājīgā atsevišķā kabinetā ar sarkanām portjerām un turku paklāju; kamīns gaiši sprēgāja, uz balti klāta galda kūpēja siltas brokastis, un mazajā, apa|ajā spogulī virs bufetes tas viss atspoguļojās — gan mājīgā telpa, gan kamīns, gan brokastu galds, gan Stlrforts. Sākumā jutos mazliet nebrīvi, redzēdams Stīrfortu tik pašapzinīgu, tik elegantu, visādi tik daudz pārāku par mani (ari vecuma ziņā), bet viņa vēlīgā laipnība drīz vien izgaisināja šo nevienlīdzību — un es sāku justies pilnīgi nepiespiesti. Es nevarēju vien nobrīnīties par to, kā līdz ar viņa ierašanos «Zelta krustcelēs» viss pēkšņi bija pārmainījies: kā gan lai salīdzina manu vakardienas skumjo pamestības sajūtu ar šārīta omulību, šārīta labsajūtu drauga sabiedrībā! No viesmīļa familiaritātes vairs ne vēsts — it kā tāds viņš nekad nebūtu bijis. Viņš apkalpoja mūs, ja tā varētu izteikties, maisa drēbē tērpies un kaisīdams pelnus sev uz galvas.

—   Bet nu, Koperfīld, — Stīrforts sacīja, kad bijām palikuši istabā divi vien, — es gribētu dzirdēt, ko tu labu dari, kurp tavi ceļi ved, vispār visu par tavu dzīvi. Vai zini, man ir tāda sajūta, it kā tu piederētu man.

Redzēdams, ka viņš vēl arvien par mani interesējas, es, priekā starodams, pastāstīju viņam, kāpēc tante man ieteikusi šo mazo ceļojumu, uīl iepazīstināju viņu ari ar savu maršrutu,

—   Tā kā teV nekur nav jāsteidzas, brauc man līdzi uz Halgetu* un paciemojies pāris dienu pie manis, — Stīrforts sacīja. — Mana māte tev patiks viņa ir gan iedomīga uz mani, un tas ir mazliet apnicīgi, bet to jau tu viņai vari piedot —, un tu arī patiksi viņai.

—   Lai nu tā būtu, kā tu tik laipni apgalvo! — es smaidīdams atteicu.

—  Nu ko tu! — Stīrforts iesaucās. — Katrs, kas mīl mani, var būt drošs arī par viņas mīlestību.

—  Ja tā, tad nešaubos, ka es kļūšu viņas mīlulis.

—   Lieliski! — Stīrforts nopriecājās. — Brauc un pierādi to! Pāris stundu vēl varam ziedot pilsētas apskatīšanai. Man tā būs tīrā bauda — parādīt šo to ievērības cienīgu tādam nezinim kā tev, Koperfīld, un tad pasta ratos iekšā un projām uz Haigetu!

Vairāk likās, ka tas notiek sapnī, nevis nomodā; likās, ka atmodīšos atkal četrdesmit ceturtajā numurā un bufetes zāles kaktā ieraudzīšu atkal to pašu familiāro viesmīli.

Kad biju aizrakstījis tantei, pastāstīdams viņai par nejaušo sastapšanos ar savu dievināto skolasbiedru, kā arī par nodomu pasērst pie viņa pāris dienu, mēs noīrējām važoni un uzsākām ekskursiju pa pilsētu: apskatījām Panorāmu'" un citas Ievērojamas vietas, izstaigājām ari Britu muzeju, kur atkal man bija izdevība novērot Stīrforta plašās, vispusīgās zināšanas, kā ari to, ka viņš nepavisam ar tām neplātās.

—   Tu jau gan koledžā iegūsi augstu grādu, Slīrfort, — es ieteicos, — ja vien tagad jau neesi kādu ieguvis. Viņi tur varēs lepoties ar tevi.

—   Es —* un zinātnisks grāds! — Stīrforts iesaucās. — Nē, tas nesaderas, mīļo Deizij, — tu neļaunojies, ka saucu,tevi par Deiziju?*

. ' — Ne prātā nenāk! — es atbildēju.

—  Varens puika! Aliļo Deizij, — Stīrforts turpināja smiedamies, — man nav ne mazākās vēlēšanās, ne ari nodoma dzīties pēc grādiem. Diezgan esmu mācījies, manai dzīvei pilnīgi pietiks. Jau tāds, kāds esmu, es pats sev brīžam kļūstu nepanesams.

—   Bet slava… — es iesāku.

—   Ak tu, manu romantisko rozīt! — Stīrforts sacīja un smējās vēl sirsnīgāk. — Liela vajadzība man sevi mocīt tikai tādēļ, lai vesels bars stulbeņu varētu, mutes atplētuši, man aplaudēt! Lai tas, kuram patīk, dzenas pēc slavas — es viņam to novēlu!

Nošāvis tik greizi, jutos pavisam apmulsis un labprāt vēlējos mainīt sarunu tematu. Par laimi, tas nebija grūti izdarāms, jo Stīrforts ar viņam raksturīgo bezrūpīgo, vieglo pieeju allaž mācēja viegli pārlēkt no viena temata uz otru.

Apskatījuši pilsētu, ieturējām vēl launagu; īsā ziemas diena dzisa tik ātri, ka bija jau krēsla, kad pasta rati apstājās Ilaigetā pie kādas senatnīgas mūra ēkas pašā kalna galā. Durvīs mūs sagaidīja pusmūža lēdija — ne pārāk veca — ar iznesīgu stāju un skaistu seju; apsveicinādamās ar Stīrfortu, viņa iesaucās: — Manu mīļo Džeims! — un slēdza viņu savos apkampienos. Stīrforts iepazīstināja mani ar savu māti, un viņa ar cieņu apsveica mani.

Tā bija smalka, veclaicīga māja, ļoti klusa un kārtīga. No manas istabas logiem skatienam pavērās visa Londona — tā gulēja tālumā kā liels miglas blāķis, vietvietām mirdzinādama gaišas uguntiņas. Pārģērbdamies paspēju tikai aci uzmest solīdajām mēbelēm, ierāmētajiem rokdarbu izstrādājumiem (manuprāt, tie bija misis Stīrfortas jaunības gadu darinājumi), dažām pasteļgleznām ar pūderētu, ņieburos tērptu lēdiju attēliem, kas te parādījās uz sienas, te pazuda no tās, nule iekurtajam kamīnam sprēgājot un vēl tikai retumis uzsitot pa gaišākai liesmu šaltij, — un tad jau ari mani aicināja pusdienās.

Ēdamistabā bija vēl arī otra lēdija, maza, trausla tumšmate ar ne visai patīkamu, tomēr savā ziņā pievilcīgu seju; viņai nu pievērsās mana uzmanība — varbūt tāpēc, ka necerēju tādu šeit ieraudzīt, varbūt tāpēc, ka viņa sēdēja man taisni pretī, varbūt arī tāpēc, ka viņā tiešām bija kaut kas īpatnējs. Melniem matiem, melnām, dedzīgām acīm, kalsnu augumu, ar rētu uz lūpas — tāda bija šī lēdija. Rēta bija veca, jau gluži bāla un sen aiz« dzijuši; kādreiz brūce bija šķēlusi muti līdz pat zodam, bet tagad es no savas vietas pār galdu tikko varēju saskatīt bālo līniju uz virslūpas, kuras veidojums arī bija mazliet cietis. Lēdijai varēja būt ap gadiem trīsdesmit; nodomāju sevi, ka viņa laikam gan tīko apprecēties. Viņa izskatījās mazliet panīkusi, kā māja, kas ilgāku laiku velti nogaidījušies īrnieku, bet, kā jau teicu, tomēr pievilcīga. Viņas kalsnuma cēlonis laikam gan bija kāda postoša uguns, kas dega viņas dvēselē un atspīdēja viņas drūmajās acīs.

Mūs iepazīstināja — viņas vārds bija mis Dārtla, bet Stīrforts un tā māte sauca viņu par Rozu. Nopratu, ka viņa šeit dzīvo jau ilgi, kalpodama misis Stīrfortai par laika kavētāju. Man likās, ka mis Dārtla nekad nerunā skaidri un atklāti, bet vienmēr kaut kā aplinkiem; kad misis Stīrforta drīzāk joka pēc nekā nopietni izteica bažas, vai tikai viņas dēls koledžā nedzīvojot pārāk trakulīgu dzīvi, mis Dārtla iejaucās sarunā šādiem vārdiem:

—   Vai tiešām? Jūs jau zināt, cik liela nesapraša es esmu, jautāju vienkārši tāpat, lai ko uzzinātu. Vai tad tas tā vienmēr nemēdz būt? Es domāju, ka tā jau studenti parasti mēdz dzīvot, vai tad ne?

—   Studenti parasti mācās, gatavodamies nopietnai proiesijai, Roza, — pavēsi atteica misis Stīrforta.

—  Ak jā, tiešām! Tas gan pareizi, — mis Dārtla turpināja. — Bet vai tomēr tā nav?… Es gribētu, lai mani pārliecina, ja es maldos… vai patiesi tā nav?

—   Kas patiesi nav? — misis Stīrforta jautāja.

—  Ak jūs sakāt, ka tā nav! Labi, ka >nu es zinu. Ļoti priecājos, to dzirdot. Vienmēr der kaut ko pajautāt. Tagad es vairs nepieļaušu, ka manā klātbūtnē runā par studentu izšķērdību, uzdzīvi un tamlīdzīgām lietām.

—   Un pareizi darīsi, — misis Stīrforta noteica. — Mana dēla audzinātājs ir godavīrs. Ja es arī pilnīgi neuzticētos savam dēlam, es paļautos uz šo cilvēku.

—  Jūs paļautos? — mis Dārtla pārvaicāja. — Ak dievs! Godavīrs, jūs sakāt? Tātad patiešām godavīrs?

—  Jā, tā ir mana svētākā pārliecība, — misis Stīrforta apstiprināja.

—   Vai, kur jauki! — mis Dārtla izsaucās. — Kāds atvieglojums! Tiešām godavīrs? Tad viņš nav… nu, protams'," viņš nevar tāds būt, ja jau patiešām ir īsts godavīrs. Man prieks, ka varēšu kopš šā brīža par viņu domāt citādi. Jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti viņš ir cēlies manās acīs, kopš redzu viņu īstajā gaismā…

Sāds bija viņas runas veids, ar kuru viņa gan izteica pati savus uzskatus ikvienā jautājumā, gan apšaubīja citu izteikumus, kuriem nepiekrita. Dažreiz, es nevaru noliegt, tas viņai izdevās diezgan iespaidīgi, pat disputējot ar Stīrfortu. Vēl turpat pie pusdienu galda man radās izdevība to novērot. Runādams ar misis Stīrfortu par savu Safolkas braucienu, uz labu laimi ieminējos, cik gan es būtu priecīgs, ja Stīrforts man brauktu līdzi; pastāstīju viņam, ka gribu apmeklēt savu veco aukli uri mistera Pegotija ģimeni, atgādinādams, ka tas ir tas pats zvejnieks, ar kuru viņu skolā tiku iepazīstinājis.

—  A! Tas lāga vecis! — Stīrforts iesaucās. — Viņam, šķiet, bija arī dēls līdzi, ko?

—   Nē, tas bija viņa brāļadēls, — es atteicu. — Viņš to ir adoptējis, tā ka patiesībā dēls jau vien ir. Vēl viņam ir maza, jauka meitenīte — māsasbērns —, to arī viņš adoptējis. Vārdu sakot, viņa māja (pareizāk gan — kuģis, jo misters Pegotijs dzīvo kuģī uz sauszemes) ir pilna ļaužu, kuriem par visu jāpateicas viņa labsirdībai un devībai. Es zinu, tu būsi sajūsmināts par šo ģimeni.

—   Tu domā? — Stīrforts prātoja. — Kas zina, varbūt arī būšu. Jāpadomā, kā mēs to varētu iekārtot. Man tiešām derētu mazliet izklaidēties — un kur vēl tas prieks ceļot ar tevi kopā, Deizij! Interesanti galu galā arī tas būtu — iepazīties ar šo īpatnējo ļaužu sugu un mēģināt tai pielāgoties.

Sirds man strauji sita jauna prieka gaidās. Mis Dārtla, kas visu laiku nenovērsa no mums savas dzirkstīgās acis, izdzirdusi, kā Stīrforts izrunā vārdus «šo ļaužu sugu»L atkal iejaucās sarunā:

—   Ā, vai tas tiesa? Pastāstiet man! Vai tiešām viņi ir tādi?

—  Kādi? IJn kas tie «viņi»? — Stīrforts apjautājās.

—  Tā īpatnējā ļaužu suga. Laikam tie ir tīrie lopiņi, stulbeņi, pavisam citādi, īpatnēji radījumi. Man tik ļoti gribētos zināt.

Skaidrs, ka starpība starp mums un viņiem ir liela, — vienaldzīgi atteica Stīrforts. — Nav domājams, ka tie būtu tikpat jūtīgi kā mēs. Tie nav tik smalkjūtīgi, tos nevar tik drīz aizvainot. Tiesa gan, viņi esot ļoti tikumīgi ļaudis — vismaz tā daži apgalvo, un man nav ne iemesla, ne vēlēšanās to apstrīdēt —, bet pēc dabas viņi ir nejūtīgi, un tas viņiem nāk tikai par labu, jo viņu sirdis tikpat grūti ievainot kā viņu cieto, raupjo ādu,

—   Ko jūs sakāt! — rnis Dārtla atkal izsaucās. — Sen tā neesmu priecājusies kā tagad, to dzirdot. Kāds mierinājums! Cik patīkami zināt — ja viņi arī cieš, viņi nejūt sāpes! Dažu labu reizi es vēl skumu par šo ļaužu sugu, bet tagad es par tiem pat nedomāšu vairs! Mūžu dzīvo — mūžu mācies. Jāatzīstas, es vēl šaubījos, bet nu manas šaubas ir izkliedētas. Es nezināju, bet nu zinu; vienmēr vajag apvaicāties, ja kaut kas nav skaidrs, — vai ne tā?

Man likās, ka Stīrforts visu to, ko viņš sacījis, nemaz nav domājis tik nopietni, bet runājis vairāk ar nolūku paķircināt mis Dārtlu, un, kad mis Dārtla bija aizgājusi un mēs divi vien sēdējām vēl pie kamīna, es gaidīju, ka draugs man par to ieminēsies, bet viņš tikai apvaicājās, ko es domājot par mis Dārtlu.

—  Viņa laikam ļoti gudra, vai ne? — es pajautāju.

—  Gudra! Katru vārdu viņa liek uz tecīlas un tad slīpē un asina to no yisām pusēm, un pēdējos gados, mūžīgi griežot šo tecīlu, pašai arī sadilis gan augums, gan seja. No viņas pāri palicis tikai noslīpēts asmens.

—   Kāda savāda rēta viņai uz lūpas! — es ieminējos.

Stīrforts sadrūma un uz brīdi apklusa.

—   Nu, ko tur slēpt, — viņš beidzot sacīja, — tur es esmu vainīgs.

—  Nelaimes gadījums?

—   Nē. Es biju jauns zeņķis, viņa mani sakaitināja, un es metu viņai ar veseri. Esmu gan bijis īsts eņģelītis, no kura var visu ko sagaidīt!

Es ļoti nožēloju, ka biju pieskāries šādam vārīgam tematam, bet līdzēt vairs neko nevarēju.

—   Kopš tā laika viņai šī rēta, kā pats redzi, — Stīrforts stāstīja tālāk, — un ar to viņa nostaigās līdz kapa malai, ja reiz viņai būs lemts tur atrast mieru, kaut gan grūti iedomāties, ka viņa jebkur spētu rimties. Roza ir manam tēvam nez kāda attālāka radinieka meita, uzaugusi bez mātes. Kad arī viņas tēvs nomira, mana māte, kas tolaik jau bija atraitne, pieņēma viņu pie sevis. Viņai ir pašai savs kapitāls — divi vai trīs tūkstoši mārciņu. Procentus viņa netērē, un tā ar katru gadu kapitāls pieaug. Tā, nu tu zini mis Dārtlas dzīvesgājumu.

, — ,?Viņa gan laikam tevi mīl kā pašas brāli? — es ieminējos.

—   Hm! — atņurdēja Stīrforts, raudzīdamies kamīnā. — Dažus brāļus nemaz tik ļoti nemīl, un dažreiz šāda

3i8 mīlestība… bet ielej labāk, KopcrfīldI Uzdzersim visām lauku margrietiņām un rozītēm par godu tev un visām lilijām, kas ne sēj, ne pļauj, — par godu man… par lielu kaunu man!

To viņš pateica itin jautri, drūmais smīns, kas bija iegūlis viņa sejā, pazuda, un viņš bija atkal vaļsirdīgais, apburošais Stīrforts kā arvien.

Kad sanācām kopā uz tēju, manas acis gluži negribot ar savādu interesi atkal pievērsās šai rētai. Drīz es pārliecinājos, ka tā ir visjūtīgākā vieta mis Dārtlas sejā, jo, tiklīdz viņa nobāla, rēta mirklī pārvērtās par tumšu svina krāsas svītru, spilgti izceldamās bālajā sejā kā simpatētiskās tintes raksts uz papīra, kad to tur pret uguni. Triktraku spēlējot, viņai ar Stīrfortu iznāca mazas domstarpības kauliņu mešanā; vienu bridi man likās, ka mis Dārtla ir iedegusies trakās dusmās, jo rēta bija sarkana kā leģendārie ugunsraksti uz sienas.

Manuprāt, tur nebija par ko brīnīties, ja misis Stīrforta dievināja savu dēlu. Likās, ka viņa neapnikdama un nepiekusdama varētu domāt un runāt tikai par savu mīluli. Viņa parādīja man medaljonu ar dēla ģīmetni un matu sprodziņu no tiem laikiem, kad viņš vēl gulējis šūpulī, otru ģīmetni, kurā Stīrforts bija tāds, kādu viņu iepazinu, un pie sirds viņa glabāja trešo — tādu, kāds viņš bija patlaban. Visas dēla vēstules viņa glabāja kastītē, kas stāvēja uz kamīna dzegas blakus viņas krēslam. Dažas no tām misis Stīrforta dzīrās man nolasīt priekšā, un es ar prieku būtu paklausījies, bet Stīrforts iejaucās mūsu sarunā un laipni atrunāja māti no šā nodoma.

—   Dēls man stāstīja, ka jūs iepazinušies mistera Krīkla skolā, — misis Stīrforta sacīja, sarunādamās ar mani pie viena galda, kamēr Stīrforts ar Rozu spēlēja triktraku pie otra. — Tiešām, atceros gan — viņš tolaik man stāstīja par kādu mazu zēnu, kas viņam ļoti iepaticies, bet, kā pats sapratīsiet, jūsu vārds man bija pagaisis no atmiņas.

—  Viņš pret mani izturējās tiešām augstsirdīgi un cēli — to varu jums apliecināt, kundze, — un man toreiz bija tik ļoti nepieciešams šāds draugs, — es sacīju. — Es laikam būtu galīgi aizgājis postā, ja nebijis viņa.

—  Viņš vienmēr ir cēls un augstsirdīgs, — misis Stīrforta apliecināja ar mātes lepnumu.

Dievs mans liecinieks — mana sirds teica to pašu. Viņa to nojauta, jo vairs tik lepni nesaslējās, tērzēdama ar mani, bet, protams, tiklīdz sākās dēla slavināšana, viņas augstprātība atkal sakāpa debešos.

—   Tā jau patiesībā nebija nekāda skola manam dēlam, las tiesa, bet tolaik mums bija īpatnēji apstākļi, kas šķita svarīgāki pat par labas skolas izvēli. Bija jāņem vērā mana dēla neatkarīgais raksturs, viņš bija jānodod skolā pie tāda cilvēka, kas izjustu viņa pārākumu un pats liektu galvu viņa priekšā, — nu, un tur mēs šādu cilvēku atradām.

Es tam ticēju, jo pazinu šo cilvēku. Un tomēr, to zinādams, es nespēju viņu nicināt vēl vairāk, tieši otrādi — es domāju, ka par vienu mīkstinošu apstākli — ja vispār viņš kādu žēlastību drīkstētu izpelnīties — varētu pieņemt tieši to, ka viņš nebija spējis pretoties tik neatvairāmam puisim kā Stīrfortam.

—   Mana dēla izcilajām spējām tur palīdzēja attīstīties labprātīga sacenšanās un pašapzinīgs lepnums, — mīlošā māte turpināja. — Nekādus spaidus viņš nebūtu cietis, bet tur viņš jutās kā valdnieks un pašapzinīgi apņēmās būt sava stāvokļa cienīgs. To no viņa arī varēja gaidīt.

Es kā atbalss atkārtoju:

—  Jā, to no viņa varēja gaidīt.

—   Un tā mans dēls brīvprātīgi, neviena neskubināts, pats izvēlējās ceļu uz zinātni, kur viņš, ja tik vien gribēs, pārspēs visus sāncenšus, — viņa turpināja. — Dēls man stāstīja, mister Koperfīld, ka jūs viņu esat ļoti iemīlējis un vakar jums esot birušas prieka asaras, viņu ieraugot. Es būtu liekule, ja brīnītos par to, ka mans dēls spēj modināt tādas jūtas, bet arī es nevaru palikt vienaldzīga ne pret vienu, kas ar sirdi viņam pieķeras, tāpēc man liels prieks redzēt jūs savā mājā. Varu apgalvot, ka arī viņš pret jums ir sevišķi draudzīgi noskaņots un nekad neliegs jums savu palīdzību.

Mis Dārtla aizrāvās ar triktraka spēli tikpat dedzīgi kā ar visu citu. Ja es viņu vispirms būtu ieraudzījis pie triktraka galdiņa, es nodomātu, ka tieši šī spēle ir tā izkaltējusi viņas augumu un acis padarījusi tik lielas. Tomēr es būtu ļoti maldījies, ja domātu, ka viņai kāds vārds palika nedzirdēts vai kāds vaibsts manā sejā nepamanīts, .kad'"es ar lielu sajūsmu klausījos un, juzdamies pagodināts par misis Stīrfortas izrādīto uzticību, jutos arī krietni vecāks, nekā izbraucot no Kenterberijas.

Vēlāk, kad sēdējām pie kamīna un sulainis ienesa pa

plāti ar glāzītēm un karafēm, Stīrforts apsolījās nopietni padomāt par braukšanu man līdzi uz Jārmutu. Tomēr nevajagot steigties, viņš sacīja, mēs varot padzīvot vēl tepat kādu nedēļu, un viesmīlīgā namamāte teica to pašu. Kamēr mēs tā runājāmies, viņš vairākkārt mani nogodāja par Deiziju, un mis Dārtlai bija atkal ko jautāt.

—   Mister Koperfīld, sakiet, lūdzu, — vai tā jums tāda iesauka? Un kāpēc viņš jums tādu devis? Vai varbūt tāpēc… hm… ka jūs viņam šķietat jauniņš un nesamaitāts? Es esmu tīrā muļķe šādās lietās.

Es nosarku, tomēr atbildēju, ka viņa laikam uzminējusi pareizi.

—  Ak, cik es esmu priecīga, ka tagad to zinu! Jautāju tāpēc, ka nezināju, un priecājos tāpēc, ka esmu kļuvusi gudrāka. Viņš jūsos redz jaunu, nesamaitātu zēnu, un tieši tāpēc jūs esat viņa draugs.* Jā, tas tiešām ir brīnišķīgi!

Drīz pēc tam viņa aizgāja gulēt, un pēc brītiņa viņai sekoja arī namamāte. Mēs ar Stīrfortu vēl kādu pusstundu pazvāļojāmies pie kamīna, kavēdamies atmiņās pie TredIsa un citiem Salemas zēniem. Tad abi reizē kāpām augšā. Stīrforta istaba bija līdzās manējai, un es brīdi vēl iegāju to apskatīt. Neredzēta omulība! Mīkstas mēbeles, spilveni un kājsoliņi, kuru pārvalkus māte pati savām rokām darinājusi, — bija padomāts par katru sīkumu, kas vien kaut kā varēja omulību vairot. No ģīmetnes pie sienas mātes skaistā seja noraudzījās uz savu mīluli; laikam gan tas viņai bija mierinājums, ja vismaz viņas attēls varēja stāvēt nomodā pie dēla gultas.

Manā istabā vēl gaiši kurējās kamīns. Nolaistie loga un gultas aizkari vērta istabu sevišķi mājīgu. Apsēdos mīkstā krēslā, lai vēl pie kamīna uguns pasapņotu par savu laimi. Pēc laba brīža manu kluso sapņošanu iztraucēja mis Dārtlas dedzīgās acis, kas vērās manī no ģīmetnes virs kamīna.

Pārsteidzoša bija lielā līdzība ar oriģinālu — un tādēļ pārsteidzošs arī viņas skatiens. Mākslinieks viņas sejā nebija ievilcis rētu, to domās ievilku es, un tur nu tā bija_— brīžam redzama, brīžam neredzama: te tā nedaudz parādījās uz virslūpas, kā biju redzējis pie pusdienu galda, te izstiepās visā vesera sitiena garumā, kā biju redzējis tobrīd, kad viņa bija ļoti uztraukusies.

321

īgni nobrīnījos, kāpēc gan viņi šo ģīmetni novietojuši tieši manā istabā, nevis kaut kur citur. Lai tā liktu mani

II-P6B

mierā, ātri noģērbos, nodzēsu sveci un likos gultā. Pat laizdamies miegā, es vēl nevarēju aizmirst, ka tā joprojām ir tepat un jautājoši mani uzlūko: «Tiešām? Vai tas varētu būt? Man gribētos zināt!» Naktī pamodies, atskārtu, ka visu laiku pa sapņiem esmu nomocījies, izvaicādams diezin kādus ļaudis, vai tas tiešām ir tā, nevis citādi, turklāt pats neapjauzdams, ko īsti esmu gribējis noskaidrot,

## XXI NODAĻA

Mazā Emija.

Sajā mājā bija vēl kāds sulainis, kuru, cik nopratu, Stīrforts bija pieņēmis savā dienestā, stādamies universitātē, un kurš visur sekoja savam kungam. Sis sulainis bija īsts respektabluma paraugs. Man šķiet, starp viņa profesijas ļaudīm otra tik respektabla vīra ar uguni nesameklētu. Viņš bija nerunīgs, staigāja klusi, vienmēr bija rāms un savaldīgs, izturējās godbijīgi, uzmanīgi, allaž turējās pa saucienam, kad bija vajadzīgs, un nekad nebija tuvumā, ja viņu nevēlējās, tomēr galvenais, kas viņu darīja ievērojamu, bija viņa respektablums. Viņš nebija no lunkanajiem, kakls viņam drīzāk bija pastīvs, un uz tā stingri balstījās stūraina galva ar īsi apgrieztiem, deniņos pieglaustiem matiem; viņš runāja klusā, rāmā balsī, turklāt bija ieņēmies paradumu burtu «s» izšvīkstināt sevišķi asi, tāpēc radās iespaids, ka viņš šo skaņu valodā lieto biežāk nekā citi, bet, lai viņš darīja ko darīdams, viss iznāca respektabli. Ja viņa deguns būtu apgriezts ar nāsīm uz augšu, arī to viņš padarītu par sava respektabluma zīmi. Viņš izplatīja ap sevi respektabluma atmosfēru un jutās tajā droši un omulīgi. Turēt viņu aizdomās par kādu nekrietnību bija tikpat kā neiespējami, jo viņš no galvas līdz papēžiem bPja respektabls. Nevienam ne prātā nevarēja ienākt, ka šis vīrs varētu staigāt sulaiņa livrejā, jo viņš bija augstākajā mērā respektabls. Likt viņam darīt kādu nepatīkamu darbu būtu bijis tas pats, kas nekaunīgā kārtā apvainot visrespektablākā cilvēka gada jūtas. Kalpones to intuitīvi saprata un parasti visus tādus darbus padarīja pašas, bet respektablais sulainis sēdēja pie kamīna un lasīja avīzi.

Nekad nebiju redzējis tik pašapzinīgu cilvēku, un tomēr šī īpašība, tāpat kā visas citas, tikai cēla viņa re-

spektablumu. Pat tas, ka neviens nezināja viņa priekšvārdu, šķita viena no viņa respektabluma pazīmēm. Nevarēja jau arī būt nekādu iebildumu pret viņa uzvārdu — Litimers —, un tā viņu visi sauca. Kāds Pīters varētu tikt pakārts, kāds Toms izsūtīts katorgā, bet Litimers — tas bija nevainojami respektabls.

Šķiet, ka tieši cieņa pret šā vīra respektablumu bija tas, kas man viņa klātbūtnē lika justies sevišķi jauniņam. Cik vecs viņš pats bija, nevarēju atminēt, un tas viņa respektablumam atkal nāca par labu, jo viņa mierīgais, respektablais izskats atbilda tiklab piecdesmit, kā trīsdesmit gadiem.

Litimers ienāca no rīta, kad biju vēl gultā, — atkal ar to sasodīto karsto ūdeni bārdas skūšanai — un nolika pa rokai visu, kas man ģērbjams mugurā. Pavēris gultas aizkarus, vēroju, ka viņa respektabluma klimatu nav varējis iespaidot pat janvāra austrenis, jo elpa viņam nemaz nekūpēja, kad viņš nostādīja manas kurpes vienu otrai blakus pirmajā dejas pozīcijā un nopūta kādu puteklīti no mana uzvalka, ko pēc tam uzmanīgi kā zīdaini noguldīja uz krēsla.

Es padevu labrītu un apvaicājos, cik pulkstenis. Viņš izvilka no kabatas visrespektablāko medniekpulksteni, kādu jebkad biju redzējis, un, nospiedis atsperi, pieturēja ar īkšķi vāciņu, lai tas līdz galam neatlec vaļā, tad kā orākuls, kas pareģo pēc atvērtas austeres gliemežnīcas, ielūkojās ciparnīcā un, aizsitis atkal pulksteni ciet, pavēstīja — ja atļauts teikt, esot tieši pusdeviņi.

—  Misters Stīrforts vēlēsies uzzināt, kā jūs esat atpūties, ser.

—   Pateicos, — es atbildēju, — ļoti labi. Un kā jūtas misters Stīrforts?

—   Pateicos, ser, misters Stīrforts jūtas visai labi.

Vēl viena viņam raksturīga pazīme — izvairīties no su-

perlatīviem. Visur un vienmēr vēss, mērens vidusceļš.

—  Vai man būtu gods vēl ar ko jums pakalpot? Brīdinājuma zvans būs pulksten deviņos. Ģimene ēd brokastis pusdesmitos.

—   Pateicos, neko vairāk.

M

323

—   Pateicos jums, ser, ja atļauts, — Litimers atbildēja un, iedams gar manu gultu, viegli pielieca galvu, kā atvainodamies, ka iedrošinājies mani pārlabot; tad viņš klusi izslīdēja no istabas un tik uzmanīgi aizvēra durvis,

it kā es nule būtu iegrimis saldā miegā, no kura atkarīga mana dzīvība.

Katru rītu atkārtojās tieši tā pati saruna, ne par vārdu vairāk, ne par vārdu mazāk, un, kaut ari iepriekšējā vakarā es, Stlrforta draudzības, misis Stīrfortas uzticēšanās un mis Dārtlas uzmanības pagodināts, biju sevī juties lepns un gandrīz jau pieaudzis, šā respektablā vīra klātbūtnē es «kļuvu atkal zēns», kā mēdz izteikties mūsu dzejnieku saimes mazākie gari.

Viņš pagādāja mums zirgus — un Stīrforts, kas prata visu ko, mācīja mani jāt. Viņš pagādāja rapierus — un Stīrforts mācīja mani paukot; sadabūja boksa cimdus — un es pie tā paša skolotāja sāku vingrināties boksā. Mani nebūt nekremta, ka Stīrforts redz, kāds es vēl nepraša, bet rādīties neveiklam respektablā Litimcra priekšā bija neizturami. Man nebija iemesla domāt, ka Litimers pa!s būtu diez kāds lietpratējs šajās mākslās — neviena respektablo skropstu iedrebēšanās nelika man to noprast —, un tomēr, ja viņš noskatījās, kā mēs vingrināmies, es jutos kā pienapuika, kā pēdīgais nemākulis.

Sevišķu uzmanību šim vīram veltīju tāpēc, ka tolaik viņš uz mani atstāja sevišķu iespaidu, un tāpēc, ka turpmāk ar viņu vēl būs darīšana.

Nedēļa aizritēja gaiši un jautri. Varat iedomāties, ka tādam jūsmīgam jauneklim kā man laiks skrēja vēja spārniem, — un tomēr šī nedēļa deva man tik daudz jaunu novērojumu, kas ļāva vēl dziļāk iepazīt Stīrforlu un vēl vairāk apbrīnot viņa spējas un izmaņu simt dažādos veidos, ka likās — es būtu pavadījis ar viņu kopā krietni ilgāku laiku. Stīrforta rotaļīgā, pārgalvīgā apiešanās ar mani kā ar kādu paijiņu man bija ļoti pa prātam, es nebūtu vēlējies, lai viņš pret mani izturas citādi. Sāda izturēšanās atgādināja mūsu seno pazīšanos un šķila tās dabisks turpinājums; tā liecināja, ka viņš nav pārvērties, tā nelika man justies neveikli viņa pārākuma priekšā un, ja ņem vērā, ka es pretendēju uz Stīrforta draudzību, nelika mērīt mūsu nopelnus ar vienādu olekti, bet pats galvenais — tik brīvi, nepiespiesti un sirsnīgi viņš neizturējās ne pret vienu citu. Un mani priecināja ,pārliecība, ka starp viņa draugiem man ierādīta izcila vieta, tāpat kā tas bijis skolā. Es ticēju, ka viņa sirdij stāvu tuvāk nekā tie citi, bet mana paša sirds — tā pukstēja tikai viņam.

Stīrforts bija galīgi izšķīries, ka dosies man līdzi uz

Jārmutu, un aizbraukšanas diena arī jau bija klāt. Sākumā viņš šaubījās, vai Litimeru ņemt līdzi vai ne, pēdīgi nolēma atstāt mājās. Respektablais sulainis, kam bija viena alga — braukt vai palikt, tik rūpīgi novietoja mūsu ceļasomas mazajos divričos, ar kuriem braucām tikai līdz Londonai, it kā šīm somām vajadzētu izturēt ratu kratīšanos vai veselu mūžību, un pieņēma manu kautri piedāvāto nelielo dzeramnaudu, ne aci nepamirkšķinādams.

Mēs atvadījāmies no misis Stīrfortas un mis Dārtlas — es ar daudziem pateicības apliecinājumiem un mīlošā māte ar daudziem sirsnīgiem ceļa novēlējumiem. Pēdējais, ko redzēju, bija Litimera vienaldzīgais skatiens — tas šķila paužam klusu pārliecību, ka es tomēr esmu zaļš zeņķis.

Ko es izjutu, tik laimīgos apstākļos atkal atgriezdamies vecajā, mīļajā apkaimē, to neņemos aprakstīt. No Londonas tālāk ceļojām pasta ratos. Atceros, ka es trīcēju pat par Jārmutas godu un slavu, un, kad, braucot pa tās tumšajām ieliņām uz viesnīcu, Stīrforts ieminējās, ka, spriežot pēc tā, ko viņš paspējis novērot, šī esot jauka, īpatnēja pilsētele, es jutos bezgala iepriecināts. Apmetušies viesnīcā, mēs tūdaļ gājām gulēt (iedams garām sava vecā drauga «Delfīna» durvīm, pamanīju pie tām dubļainu kurpju pāri un getras) un otrā rītā ēdām brokastis vēlu. Stīrforts bija ļoti .pacilātā garastāvoklī un stāstīja, ka viņš, kamēr es vēl gulējis, jau esot izmetis krietnu līkumu pa krastmalu un iepazinies gandrīz vai ar visiem šejienes zvejniekiem. Viņš nešaubījās, ka iztālēm redzējis arī dīvaino mistera Pegotija mājiņu — tās dūmenis jau kūpējis; viņam bijis liels kārdinājums aiziet turp un zvērēt, ka šis esot Koperfīlds, tikai tā izaudzis, ka vairs nevar pazīt.

—   Kad tad tu, Deizij, domā mani turp vest? — viņš apvaicājās. — Esmu pilnīgi tavā rīcībā. Saki tikai, kā esi nodomājis.

—  Man bija prātā iet šodien pievakarē, Stīrfort, kad viņi visi mājās un atpūšas pie pavarda. Tad tur ir tik omulīgi, tik mājīgi — tieši tādā brīdī man patiktos tevi tur ievest. Tu redzēsi, kas tā par īpatnēju, jauku mītni!

—  Lai notiek! — Stīrforts atsaucās. — Tātad šovakar.

—  Zini, es viņus nemaz nebrīdināšu, ka esam šeit ieradušies, — es turpināju ielīksmots. — Mēs viņus pārsteigsim.

—     Tikai bez brīdināšanas! — Stīrforts piekrita. — Citādi jau mums pašiem nebūs nekāda prieka. Iedzimtie jāredz viņu dabiskajos apstākļos.

—   Pat ja tie ir tās sugas ļaudis, par kuriem tu toreiz stāstīji? — es ieminējos.

—   Ahā! Tu atceries manu saraušanos ar Rozu, vai ne? — viņš izsaucās, uzmezdams man ašu skatienu. — Pie joda to meiču! Man pat brīžam bail no viņas. Kā nelabais tā mani apsēdusi. Bet liksim nu viņu mierā. Ko tu tagad darīsi? Droši vien vispirms dosies pie savas vecās aukles?

—   Skaidrs kā diena, — es attraucu, — vispirms man jāapciemo Pegotija!

—  Jauki, — Stīrforts atteica, raudzīdamies savā pulkstenī. — Domāju — dosim tev divas stundas laika, lai nobirdinātu prieka asaras. Vai būs diezgan?

Smiedamies atteicu, ka divās stundās mēs paspēsim gana izraudāties, bet viņam arī jāapsolās atnākt, lai pārliecinātos, ka slava viņam aizsteigusies priekšā un ka Pegotijas mājā viņš tiek uzskatīts gandrīz par tikpat izcilu personu kā es pats.

—   Iešu, kurp vien tu vēlies, un darīšu, ko vien tu vēlies, — Stīrforts atbildēja. — Pasaki tikai, kurp man jāiet, un pēc divām stundām ieradīšos, noskaņots tādai lomai, kāda tev patīk, — sentimentālai vai komiskai.

Es viņam sīki aprakstīju, kā atrodama Blanderstonas važoņa mistera Bārkisa dzīvesvieta, un pēc tam pats devos ceļā. Gaiss bija dzedrs, spirdzinošs; zeme bija uzsalusi, jūra ņirbēja dzidri zila; saule gan nesildīja, tomēr lēja spožu gaismu; viss dvesa spirgtumu un dzīvīgumu. Es pats, atkal atrazdamies šeit, jutos tik mundrs, dzīvības un prieka pilns, ka būtu varējis apstādināt ikkatru pretimnācēju un paspiest tam roku.

Tiesa, ielas gan man tagad izskatījās šauras. Tā jau tas laikam allaž mēdz būt, ja atgriežamies ielās, pa kurām staigāts tikai bērnībā, tomēr aizmirsis es nebiju neko, un nekas arī nelikās pārmainījies, līdz nonācu pie mistera Omera veikala. Agrākā «Omera» vietā tagad stāvēja rakstīts:

OMERS UN D20REMS, bet iem tā viss bija palicis pa vecam:

MANUFAKTŪRAS UN GALANTĒRIJAS PRECU TIRGOTAVA, DRĒBNIEKA DARBNĪCA, APBEDISANAS KANTORIS ult.

Kad, ielas pretējā pusē stāvēdams, izlasīju šo izkārtni, kājas pašas no sevis it kā tiecās uz veikala durvīm. Šķērsoju ielu un iegāju iekšā. Tur pie dibensienas sēdēja glīta sieviete un ucināja bērnu klēpī, bet otrs mazs knēvelis stāvēja, ieķēries mātei priekšautā. Nebija grūti uzminēt, ka glītā sieviete ir Minnija un mazie — viņas bērni. Stikla durvis uz blakusistabu bija ciet, bet es skaidri sadzirdēju atskanam pazīstamo troksni no darbnīcas, kas atradās pāri pretī sētā, — likās, ka es no šejienes nemaz nebūtu gājis projām.

—  Vai misters Omers mājās? — es vaicāju. — Es labprāt brīdi ar viņu parunātos, ja viņš būtu šepat tuvumā.

—  Mājās, mājās, ser, — Minnija atsaucās. — Sādā laikā viņš ar savu aizdusu ne soli nevar ārā spert. Džo, pasauc vectētiņu!

Mazais knēvelis, arvien vēl turēdamies priekšautā, tik skaļi iebļāvās, ka pats satrūkās un, paslēpdams seju mātes svārku krokās, lika viņai laimīgi pasmaidīt. Dzirdēju tūlīt kādu elšam un pūšam, un drīz vien misters Omers stāvēja manā priekšā, neko daudz vecāks, tikai elpa tam bija kļuvusi vēl ašāka.

—  Jūsu rīcībā, ser, — misters Omers sacīja. — Ar ko varu pakalpot?

—   Es priecātos, ja jūs paspiestu man roku, mister Omer, — es teicu, sniegdams viņam savējo. — Kādreiz jūs bijāt ļoti labs pret mani, un, jādomā, es toreiz neprātos pat paldies pateikt.

—  Es? — brīnījās vecais vīrs. — Patīkami jau to dzirdēt, bet nevaru gan atcerēties tādu gadījumu. Vai tik jūs neesat sajaucis mani ar kādu citu?

—  Neesmu vis.

—  Atmiņa, kā rādās, man kļuvusi tikpat īsa kā elpa, — sacīja misters Omers, uzlūkodams mani un šaubās kratīdams galvu. — Kā nevaru, tā nevaru jūs atcerēties.

—   Vai neatceraties, kā jūs atnācāt man pretī uz i11 žansu piestātni, kā pacienājāt mani šepat ar brokastīm, kā pēc tam visi kopā braucām uz Blanderstonu — ūs, es un misis Džorema, ari misters Džorems, kurš to aik nebija vēl viņas vīrs?.

—  Ak tu tētīt žēlīgais! — misters Omers izsaucās, atguvies no klepus, kas viņam uznāca aiz liela pārsteiguma. — Kas to būtu domājis! Minnij, ineitiņ, vai atminies? Bija jāapbedī kāda lēdija, vai ne?

— Māna māte, — es piebildu.

—  Nu kā tad… kā tad… — misters Omers runāja, piedurdamies ar rādāmo pirkstu manai vestei. — Bērniņš ar vēl bija… divus glabāja… maziņo tajā pašā zārkā… kā tad, kā tad, Blanderstonā… Dieniņ manu!… Nu, un kā tad jums visu šo laiku gājis?

—  Pateicos, ļoti labi. Un kā jums?

—  Nu, nav par ko gausties, kā pats redzat, — misters Omers atteica. — Tiesa, elpot tā pagrūtāk, bet vai nu kādreiz tā bijis, ka gadu nasta kļūst smagāka un elpa — vieglāka? Es nekurnu, bet ņemu no dzīves visu iespējamo, ko nu tā dod. Tas ir prātīgākais, ko var darīt, — vai ne?

Misteram Omeram atkal uznāca klepus lēkme, šoreiz tās cēlonis bija smiekli, un meita, kas tagad stāvēja viņam blakus un lecināja mazo pa letes virsu, viegli uzsita tēvam pa muguru.

—  Dieniņ manu! — misters Omers turpināja. — Nu kā tad… divi apbedāmie! Un — ticiet vai neticiet — tajā pašā braucienā tika nolikta manas Minnijas kāzu diena. «Nolieciet dienu!» saka Džorems. «Noliec gan, tētiņ!» piebalso Minnija. Un tagad Džorems ir mans kompanjons. Un rau šu! Mūsu jaunākais!

Viņš iebāza savu resno pirkstu mazajam plaukstā, bet Minnija, bērneli dancinādama un sev matus pieglauzdama, smaidīja vien.

—   Divi apbedāmie, tā, tā… — misters Omers teica un nolieca galvu, aizklīzdams atmiņās. — Nu man tas skaidri priekš acīm. Džorems pašlaik taisa pelēku zārciņu ar sudraba nagliņām — mazais ir collas divas īsāks nekā šis te lēkātājs uz letes. Vai nevēlaties ko iebaudīt?

Es pateikdamies atsacījos.

—  Paga, paga — kā tas tur bija?… — misters Omers prātoja tālāk. — Važoņa Bārkisa sieva… zvejnieka Pegotija māsa… vai tai arī nebija kāda darīšana ar jūsu ģimeni? Viņa laikam toreiz strādāja pie jums par kalponi?

Iad sacīto apstiprināju, viņš jutās varen iepriecināts.

—   Re nu! Ja jau man atmiņa sāk tā uzlaboties, kas fina',-uzlabosies ari elpa, — misters Omers smējās. — Redziet, ser, pie mums pašlaik strādā kāda meitene, viņas radu bērns, par mācekli. Bija jums redzēt, kas tai par ķērienu šūšanā! Tik smalka gaume, ka visas Anglijas hercogienes lai iet pie malas!

—   Vai mazā Emija? — neviļus ievaicājos.

—   Par Emiju viņu sauc, un maza ari viņa ir. Bet ģTmītis nu tācls — ticiet man, lielākā daļa sieviešu šajā pilsētiņā vai trakas aiz skaudības.

—  Nemels nu niekus, tēvs! — Minnija iesaucās.

—   Mana mīļā, vai tad es saku, ka arī tu būtu to starpā? — misters Omers atbildēja un pamirkšķināja man ar aci. — Es tikai saku, ka lielākā daļa sieviešu Jārmutā — dzirdi? — un vēl piecu jūdžu apkaimē nevar šo meiteni ieredzēt.

—  Nu, lai tad viņa uzvedas, kā piedien viņas kārtai, — Minnija noteica, — un nedod ieganstu valodām, tad ari ļaunas mēles apklusīs.

—   Apklusīs, tu saki? — atkārtoja misters Omers. — Ļaunas mēles apklusīs! Vai tāda ir tava dzīves gudrība? Ai, miļā, pasaki man — ko gan viens sievišķis nevar izdarīt un ko viņš nedarīs, ja viņu atstāj ēnā otra sievišķa skaistums?

Es tiešām jau sāku domāt, ka nupat, nupat būs beigas ar misteru Omeru: kad viņš bija izteicis šo kodīgo glaimu, viņu sagrāba negants klepus, un vecais vīrs tik briesmīgi mocījās, kampdams pēc elpas, ka es to vien vairs gaidīju — tūlīt viņa galva nespēkā noslīgs uz letes un īsās, melnās biksēs ģērbtās kājas ar noplukušajiem lentīšu pušķiem pacelēs sāks raustīties pirmsnāves krampjos. Tomēr beidzot viņam kļuva labāk, kaut gan viņš joprojām vēl smagi dvesa un gluži bez spēka atslīga krēslā pie letes.

—   Redziet, — viņš atsāka, slaucīdams pieri un ar lielām grūtībām vilkdams elpu, — viņa šeit nemēģina ne ar vienu sadraudzēties, un vispār viņai nav ne draugu, ne draudzeņu — par sirdsāķišiem jau nav nemaz ko runāt. Un tāpēc nu ļaudis savā nenovīdībā tenko, ka Emija cerot uz lēdijas godu. Ka šādas valodas paklīdušas, tur gan, pēc manām domām, vainojama ir viņas pašas izrunāšanās kādreiz skolā: viņa teikusi — ja šī būtu lēdija, tad gan savam tēvocim sagādātu to un to — vai saprotat? — sapirktu šādas un tādas smalkas lietas.

—   Zināt, mister Omer, arī man viņa to pašu teica, kad vēl abi bijām bērni! — es ieinteresēts iesaucos.

Misters Omers pamāja ar galvu un paberzēja sev zodu.

—   Nu, redziet nu. Un tad vēl, zināt, no tīrā nieka viņa tev tā uzcirtīsies, kā to cita ar visu savu bagātību nepratīs, un tas, redziet, atkal kož kaulā. Bez tam viņa… kā to varētu teikt,,, ir mazliet untumaina.,, teikšu vēl vairāk — arī es pats domāju, ka viņa ir untumaina, pati dažbrīd nezina, ko grib, ko ne… drusciņ palutināta, neprot uzreiz sevi apvaldit. Tas būtu viss, ko pret viņu varētu iebilst, — vai ne, Minnij?

—  Jā, tēvs, tās ir viņas sliktākās īpašības, arī man tā liekas.

—   Vispirms viņai bija izgādāta vieta pie kādas vecas, īdzīgas lēdijas par laika kavētāju, bet viņām abām nemaz nesakrita, un tad Emija tur nepalika. Pēdīgi viņa iestājās pie mums uz trim gadiem par mācekli. Nu jau drīz divi no tiem būs aptecējuši, un ej tu vēl otru tādu meitēnu pameklē! Viņa viena pali atsver sešas! Minnij, vai viņa nav sešu meiču vērta?

—   Ir jau, ir, tēvs, — Minnija atteica. — Tikai nesaki, ka es viņas nopelnus esmu gribējusi mazināt!

—  Tas ir labi. Tā ir pareizi, — misters Omers atbildēja. — Un nu, jauno džentlmeni, — viņš pēc brīža piebilda, atkal paberzēdams zodu, — lai jūs nenodomātu, ka es tikpat gari pļāpāju, cik īsi elpoju, es domāju — diezgan par to runāts.

Tā kā, sarunām novirzoties uz Emiju, viņi bija runājuši pusbalsī, es nešaubījos, ka viņai jābūt tepat tuvumā. Kad pajautāju, vai tā ir, misters Omers apstiprinādams pamāja ar galvu uz blakusistabas durvīm. Es degu nepacietībā iemest tur aci; saņēmis atļauju, piegāju pie stikla durvīm — Emija sēdēja, strādādama savu darbu. Es redzēju viņu, šo brīnišķo, mazo dailuli ar zilajām, dzidrajām acīm, kuru mirdzums kādreiz bija iespiedies manā bērna sirdī, pašlaik uzsmaidām Minnijas vecākajam bērnam, kas turpat tuvumā draiskojās. Viņas gaišā, atklātā seja pauda pietiekami daudz apņēmības, lai es noticētu tam, ko par viņu biju dzirdējis; tajā pavīdēja ari vēl senā kaprīzā šķelmība, tomēr katrs tās daiļais vaibsts likās radīts mīļumam un laimei, un šķita, ka viņas ceļš ievirzījies uz labu un laimīgu dzīvi.

Klaudzieni sētā, kas, šķiet, nebija rimuši, kopš es pirino reizi mūžā biju šeit iegriezies, — ak dievs, tie nekad arī nerims! — vēl arvien klusi dunēja.

—   Varbūt jūs vēlaties ieiet un parunāties ar viņu? — rbisters Omers apvaicājās. — Ejiet tik iekšāl Jūtieties kā mājās!

Nevarēju saņemties to izdarīt tūlīt — baidījos Emiju samulsināt, bet ne mazāk baidījos apmulst pats. Apvaicājos tikai, ap cikiein viņa vakarā iet mājās, lai mēs varētu pieskaņot sava apmeklējuma laiku.

Atvadījies no mistera Omera, no viņa jaukās meitas un mazajiem, devos pie savas mīļās vecās Pegotijas.

Tur jau viņa rosījās savā virtuvītē ar akmens plātņu grīdu, gatavodama pusdienas! Tiklīdz pieklauvēju pie durvīm, Pegotija tās atvēra un vaicāja, ko es vēloties. Skatijos uz viņu un smaidīju, bet viņa man nesmaidīja pretī. Nekad es viņai nebiju pārstājis rakstīt, tomēr septiņus gadus mēs nebijām redzējušies.

—   Vai misters Bārkiss mājās, kundze? — es vaicāju, tīši runādams vienaldzīgā, parupjā balsī.

—  Mājās jau ir, ser, — Pegotija atteica, — bet pašlaik guļ gultā slims, mokās ar reimatismu.

—   Vai viņš uz Blanderstonu ari vēl brauc? — es vaicāju tālāk.

—   Brauc jau gan, kad vesels, — viņa atbildēja.

—. Un vai jūs, misis Bārkisa, arī vēl kādreiz turp aizbraucat?

Viņa ieskatījās manī ciešāk, un es pamanīju ašu roku kustību — tās it kā tiecās viena otru saķert.

—  Gribēju jums apvaicāties par vienām mājām — kā nu tās sauca? — jā, gribēju uzzināt kaut ko par Krauķiem.

Viņa atkāpās soli, tad — it kā izbijusies, kā mani atvairīdama — pastiepa rokas uz priekšu.

—   Pegotij! — es iesaucos.

Viņa iekliedzās: — Manu mīlulīt, manu puisīt! — un mēs abi izplūdām asarās, ieslīgdami viens otra apkampienos.

Viņas sajūsmai nebija ne mēra, ne valda: kā viņa smējās, kā raudāja; viņa nezināja, kā ar mani lepoties, viņa izplūda priekā un krita dziļās bēdās, iedomādamās, ka tā, kurai es varēju kļūt augstākais prieks un lepnums, nekad nevarēs mani mīļi pieglaust pie sirds, — es nespēju to visu nemaz attēlot. Tobrīd man ne prātā nenāca, ka šī aizraušanās viņai līdzi varētu būt vēl viens manas jaunības apliecinājums. Savu mūžu nebiju tā no visas sirds smējies un raudājis — pat ne ar viņu pašu — kā šajā rītā.

—   Bārkisam gan būs prieks, — Pegotija sacīja, slaucīdama acis priekšautā, — tas viņam darīs vairāk laba nekā visas smēru bundžas. Vai es varu iet un pateikt viņam, ka tu esi šeit? Tu tak, mīlulīt, uziesi pie viņa ar?

Protams, es solījos uziet. Bet Pegotija nevarēja vis tik viegli tikt ārā no virtuves, kā bija domājusi. Cik pagājās līdz durvīm, tik atskatījās atpakaļ un metās atkal man ap kaklu, te smiedama, te no jauna apraudādamās uz mana pleca. Pēdīgi, lai atvieglotu viņai šo soli, gāju tūliņ līdzi un, brītiņu uzgaidījis pie durvīm, kamēr viņa misteram Bārkisam pieteic apmeklētāju, iegāju pie slimnieka.

Misters Bārkiss patiesi priecājās par mani, Viņa locekļi bija tā reimatisma pārņemti, ka viņš nespēja man pat roku pasniegt. Viņš lūdza, lai rokas vietā es paspiežot viņa naktsmices pušķi; to es itin sirsnīgi arī izdarīju. Kad nosēdos turpat uz gultas malas, slimais sacīja, ka šim nu esot tāda sajūta, it kā šis atkal mani vestu uz Blanderstonu, un tas šim darot lielu prieku. Redzot viņu tā augšpēdu guļam, apsegtu līdz pat zodam, man radās iespaids, it kā no visa mistera Bārkisa vairāk nekā nebūtu kā vien šī seja, līdzīga parastajām ķerubu sejām ar augšup vērstu skatienu. Tā man šķita dīvainākā aina, kādu es jebkad biju skatījis.

—  Kas tas bija par vārdu, ko es toreiz ierakstīju savos ratos, ser? — misters Bārkiss ieminējās, par spīti sāpēm, mazliet pasmaidīdams.

—  Ak jā! Un kādas nopietnas pārrunas mums bija pēc tam! Vai atceraties, mister Bārkis?

—  Es biju ņēmājs, bet ilgi gan nācās gaidīt, ser, — misters Bārkiss atteica.

—   Ilgi gan, — es piebalsoju.

—  Bet es to nenožēloju, — sacīja misters Bārkiss, — Vai jums vēl prātā, ko reiz teicāt par viņu — ka viņa cepot garšīgas ābolkūkas un visu ko citu protot pagatavot?

—   Kā ne, atceros labi, — es apstiprināju.

—  Tā ir tikpat liela patiesība kā tas, ka runkuļi aug dārzā, — misters Bārkiss apliecināja, pakratīdams savu naktsmici, jo patlaban viņš citādi savas jūtas nespēja izrādīt. — Tikpat liela patiesība kā tas, ka pasaulē ir nodokļi. Nekas nav īstāks par nodokļiem.

Misters Bārkiss pagrieza acis pret mani, it kā gaidīdams, lai es piekrītu šīm slimības gultā rastajām atziņām; es, protams, piekritu.

—  Nekas nav īstāks par nodokļiem, — misters Bārkiss atkārtoja. — Tāds tukšinieks kā es, kad tas reiz nolicies garšļauku, gribot negribot nāks pie tādas atzīšanas. Es esmu nabadzīgs cilvēks, ser.

—  Man skumji to dzirdēt, mister Bārkis.

—  Jānudie', gluži nabags, — misters Bārkiss apliecināja vēlreiz.

Te nu viņš lēni un uzmanīgi izvilka labo roku no segas apakšas; pāris reižu veltīgi notvarstījies, sataustīja turpat pie gultas malas garā auklā piesietu nūjiņu. Ar šo riku nu viņš sāka urķēties gar pagulti mulsdams un uztraukdamies, līdz beidzot nūjiņas gals laimīgi uzbakstīja kasti — tās gals man visu laiku bija redzams —, un satraukums viņa sejā tūdaļ nozuda.

—  Vecas skrandas, — misters Bārkiss noteica.

—  Ak tā? — es pabrīnījos.

—  Es gan vēlētos, lai tur būtu nauda, ser.

—  Es arī priecātos, ja tā būtu, tiešām, — es apliecināju.

—   Bet nav vis, — misters Bārkiss ar uzsvaru sacīja, ieplezdams abas acis platas jo platas.

Es atteicu, ka nemaz nedomāju to apšaubīt, un, pavērdamies sievā jau maigākām acīm, misters Bārkiss turpināja:

—   Sī nu ir vērtīgākā un krietnākā no visām sievām —Klāra Pegotija-Bārkisa! Nemaz jau nevar spēt Klāru Pegotiju-Bārkisu tā cildināt, kā viņa pelnījusi! Šodien tu, mīļā, par godu viesim varētu gan paraudzīt lepnākas pusdienas, kaut ko garšīgu ēdamu un dzeramu, vai ne, ko?

Gribēju iebilst pret šādu nevajadzīgu izšķērdību manis dēļ, bet tad ieraudzīju, ka Pegotija otrā gultas malā ar visādām zīmēm rāda, lai neatsakos, un tā es neko neteicu.

—  Man te kaut kur vēl vajadzētu būt kādam naudas grasim, — misters Bārkiss sacīja. — Esmu tikai pašlaik maķenīt saguris. Ja jūs ar misteru Deividu atstātu mani brīsniņu nosnausties, tad pamodies es to sameklētu.

Izgājām ārā, kā viņš vēlējās. Kad bijām aiz durvīm, Pegotija pažēlojās, ka misters Bārkiss esot kļuvis «stipri sīksts», vēl sīkstāks nekā līdz šim, un tagad katrreiz, pirms izvelkot kaut vai vienu naudas gabalu no savas glabātavas, ķeroties pie šās viltības, turklāt, rāpdamies viens pats no gultas ārā un rakņādamies tai sasodītajā kastē, nomokoties pēc nabaga un ciešot neizsakāmas sāpes. Kā apstiprinājums sacītajam tajā pašā mirklī kļuva dzirdami šausmīgi, apslāpēti vaidi, likās, ka šī mēģināšanās zaglīgas žagatas amatā vecajam lauza visas locītavas, bet Pegotija, kaut arī viņas acīs varēja lasīt dziļu līdzjūtību, sacīja, ka droši vien šis augstsirdības jūtu uzliesmojums nākšot viņam par labu, tāpēc labāk būšot viņu netraucēt. Tā viņš, nabaga moceklis, stenēja un vaidēja, kamēr nokļuva atpakaļ gultā, tad pasauca mūs iekšā un, izlikdamies, ka tikko pamodies no spirdzinoša miega, izvilka no spilvena apakšas gineju. Prieks par to, ka veikli apvedis mūs ap stūri un kastes noslēpums palicis neizdibināts, likās, bija viņam pietiekami liels gandarījums par pārciestajām mokām.

Es brīdināju Pegotiju, ka ieradīsies Stīrforls, un drīz viņš arī bija klāt. Biju pārliecināts, ka Pegotijai būs vienalga, vai Stīrforls ir mans draugs vai viņas pašas lielākais labdaris, un tā uzņems viņu ar vislielāko laipnību un sirsnību. Bet notika tā, ka Stīrforta nepiespiestā izturēšanās, jautrība, labā oma, cēlā iznesība, skaistā āriene, viņa dabiskās spējas pielāgoties ikvienam, kam gribēja patikt, un aizkustināt ikviena sirdī tieši visjūtīgāko stīgu, ja vien to vēlējās, — tas viss piecās minūtēs pilnīgi apbūra manu veco aukli. Jau ar to vien, kā viņš izturējās pret mani, Pegotijai būtu pieticis, bet tagad, redzēdama Stīrfortu visā viņa spožumā, viņa jau tajā pašā vakarā sāka to dievināt.

Viņš palika kopā ar mani uz pusdienām — ja es teiktu, ka labprāt, es nebūtu pateicis vēl ne pusi no tās labprātības un sajūsmas, ar kādu viņš to darīja. Stīrforts iegāja arī pie mistera Bārkisa, un likās, ka istabā būtu ieplūdusi gaisma un spirgta vēsma, it kā te būtu ienākusi pati. dzīvinošā, saulainā diena. Visu, ko viņš darīja, viņš darīja bez lieka skaļuma, bez piespiešanās, šķietami bez nodoma, ar tādu neizsakāmu vieglumu, it kā tajā brīdī nemaz nebūtu iespējams darīt ko citu vai ko labāku, un tas iznāca tik apburoši, tik dabiski, tik skaisti, ka vēl