# Dievišķais un pasaulīgais

Deivids Veiss

Deivids Veiss

Dievišķais un pasaulīgais

Romāns par Mocarta dzīvi un viņa laiku

Amerikāņu rakstnieka Deivida Velsa romāns veltīts Ievērojamam mūziķim Volfgangam Amadejam Mocartam (1756—I791). Autors centies maksimāli patiesi atainot laikposmu XVIII gs. otrajā pusē, kad veidojās un uzplauka komponista ģēnijs. Lasītājs izseko Mocarta vētrainajai un trauksmainajai dzīvei, kas tik agri un traģiski aprāvās. D. Veiss attēlojis komponistu intensīvā darbā un attiecībās ar draugiem, parādījis viņa jaunrades degsmi un talantu, atainojis viņu kā interesantu un asprātīgu sarunu biedru. Mocarta operu sižeti romānā prasmīgi sasaistīti ar autora dzīvi, viņa uzskatiem un pārliecību.

2. Izdevums

Rīga Zvaigzne 1982

A (A met) 84.37 Amei Ve 247

David Weiss

Sacred And Profane A novel of the life and times of Mozart London 1963

No angļu valodas tulkojušas ilga Meinharde un Zane Rozenberga

Mākslinieks Māris Ozoliņš

© Tulkojums latviešu valodā, «Zvaigzne», 1980

Veltīju Džonam Villijam

Deivids Veiss

Dievišķais un pasaulīgais

Romāns par Macarta dzīvi un viņa laiku

## No autora priekšvārda Londonas izdevumam

Un tomēr Mocarta biogrāfijā ir neaizpildītas vietas — tas attiecas arī uz viņa domām un jūtām; un, vēlēdamies šos baltos laukumus pēc iespējas aizpildīt, autors nolēmis,　ka Mocarta dzīves apraksta labākā forma ir vēsturisks romāns. Ar iztēles spēka palīdzību vajadzēja reproducēt dažādas situācijas un izteikumus. Mocarta mūžs bija vētrains; tajā atrodams viss: riskanti piedzīvojumi, neatlaidīga cīņa, pacelšanās augstās virsotnēs un kritieni — tas ir mūžs, kas it kā radīts romānam. Bet pat tajos gadījumos, kad notikums veidojies autora iztēlē un viņš to iztulkojis pēc sava prāta, tas allaž atbilst varoņa tēlam un ir vēsturiski ticams, citiem vārdiem, ja kāds notikums arī nav risinājies īstenībā, kaut kas līdzīgs pilnīgi varēja notikt.

No Volfganga un Leopolda Mocartu plašās sarakstes mēs zinām, kā viņi mēdza izteikt savas domas; autors pēc iespējas centies saglabāt šo izteiksmes veidu, izvairīdamies tomēr no arhaismiem. Turklāt Volfgangu, kam bija visai asa mēle, nereti citējuši viņa laikabiedri, tāpēc, kur vien iespējams, lietoti tieši tie vārdi, ko viņš teicis. Un, kaut gan būtu lieka pašpaļāvība uzskatīt sevi par spējīgu atsegt visu patiesību par Mocartu, autors tomēr domā, ka viņa darbs sniegs jaunus priekšstatus par komponista dzīvi, raksturu, domām un jūtām.

Šī grāmata ir vesels mūža darbs. Autors centies rakstīt par Mocartu tā, kā pats Mocarts rakstīja savus sacerējumus — maksimāli skaidri un vienkārši; centies attēlot viņu bez aizspriedumiem, droši un neglaimojot — attēlot viņu tādu, kāds viņš bija. Tieši Mocarta mūzika bija tā, kas visus šos gadus iedvesmoja autoru, rakstot grāmatu. Un, ja visas cilvēku cilts aukainā, bet nīcīgā eksistence var atrast sev attaisnojumu viena cilvēka radošajā darbā, tad tāds cilvēks neapšaubāmi bija Mocarts.

DEIVIDS VEISS

Ņujorkā, 1967. gada novembrī

## EPITĀFIJA V. A. MOCARTAM

Te Mocarts mīt.

Viņš ticēja Kaut kam,

Ko nosaukt neprotam.

Lai izskaidrotu, trūkst mums vārdu. Viņš prata mūzikā to paust.

Kad gāja aizmūžā,

Tik viņa ķermeniskā čaula zuda.

Tie teica: nezināms, —

Un līķi kopu kapā apraka.

Mēs gribam ticēt:

Nav viņš apbedīts,

Jo miris nav.

Kam ausis ir, lai dzird.

Staimins Kārlens

## PIRMĀ DAĻA. Piedzimis

I

— Šis ir citāds.

Patiesībā Leopoldam Mocartam, kas aplūkoja savu jaunpiedzimušo dēlu, gribējās sacīt: «Būs katrā ziņā būs citāds,» bet viņš baidījās, ka tādu pašapzinību varētu uzskatīt par nepakļāvību dieva gribai. Tomēr viņš atkārtoja drīzāk pats sev nekā citiem: «Šis ir citāds.» Itin kā pārliecināt vajadzētu vienīgi sevi. Divreiz atkārtotie vārdi viņu uzmundrināja. Nu viņš gandrīz spēja samierināties ar šauro, zemo, nabadzīgo guļamistabu Labības ielas devītā nama trešajā stāvā.

Brīdī, kad mazulis ieradās pasaulē, Anna Marija Mocarte gribēja zināt tikai vienu: vai bērniņš dzīvos. Tik daudzi taču miruši — pieci no sešiem, viņa nodomāja ar bailēm: no tām viņu neglāba nekāda ticība tā kunga ceļiem.

Vecmāte, kas pirms mirkļa bija saņēmusi jaundzimušo, vilcinādamās turēja mazuli rokā, it kā nezinātu, ko darīt tālāk. Šī nenoteiktība varēja maldināt, bet patiesībā viņa bija vislabākā sava amata pratēja Zalcburgā, tieši tāpēc Leopolds bija viņu nolīdzis. Šai pilsētā vecmātes vien var būt drošas par rītdienu, viņš ironiski nodomāja; tās pelna vairāk par mūziķiem.

Mazulis nekustējās, un Leopoldu pārņēma bailes. Vai tad jaunpiedzimušie kādreiz klusē? Visi veseli zīdainīši raud, viņš sev sacīja. Pats Leopolds Mocarts lepojās ar savu stipro veselību. Viņš bija trīsdesmit sešus gadus vecs, un viņam, tāpat kā visiem Zalcburgas arhibīskapa

Šratenbaha galma mūziķiem, darba pietika atliku likām. Būdams kapelmeistara palīgs, Leopolds pasniedza vijoļ stundas, mācīja kora zēnus, spēlēja vijoli galma orķestrī un bija galma komponists, bet tagad pēkšņās šausmās nodomāja: ja mazais nomirs, dzīve zaudēs jebkuru jēgu. Annas Marijas veselībai jau tā kaitējušas biežās dzemdības, par vēl vienām nav ko domāt. Tiesa, Nannerle, kurai nav vēl piecu gadu, mācās spēlēt klavesīnu, bet viņa taču ir meitene.

^ Vecmāte, pēkšņi atjēgusies, ka mazais joprojām elpo, skaļi iepliķēja viņu, un bērns ieraudājās.

Nekad vēl Leopolds nebija dzirdējis tik ilgotu kliedzienu. Lai slavēts dievs, šī dzīvības zīme skanēja kā mūzika.

— Sakiet, ko gribat, viņš tak ir gatavais neglītenis, vai ne? — mēļoja vecmāte, lampas gaismā aplūkodama puisēnu.

Mazais patiešām ir krunkains, un āda viņam sarkana un plankumaina, Leopolds nodomāja, bet nosaukt viņa dēlu par neglīteni — nē, tas nu ir par traku.

—Un tomēr jums veicies. Kropļojumu nekādu. Pat galviņa nav saspiesta.

— Dodiet viņu man, Albrehta kundze.

Leopolds drebošām rokām paņēma dēlu. It kā tēva glāstu sasildīts, zīdainis pārstāja kliegt. Mīļi kļaudams dēlu sev klāt, Leopolds nomierinājās.

Viņš izskatās tik trausls, — teica Anna Marija.

— Maziņš gan, bet trausls ne. Albrehta kundzei taisnība. Sis dzīvos.

—. Jā, — vecmāte piebalsoja. — Paldies dievam, dzemdības ir galā.

Atviegloti nopūzdamās, Anna Marija atslīga spilvenos. Ilgajās dzemdību sāpju stundās viņai ne reizi vien bija licies, ka viņa neizturēs mokas un nomirs. Viss augums bija mircis vienos sviedros, kaut zemi klāja sniegs un ārā sprēgāja janvāra sals. Taču šobrīd gulta vairs nebija moku sols. No Leopolda sejas pagaisa rūpes, un Anna Marija arī aprimās. Viņa padabūja no spilvena apakšas mazu rokas spogulīti. Kā viņa izskatās pēc septītajām dzemdībām — izmocīta un novecojusi vai atjaunota un daiļāka? Papētījusi spogulī seju, viņa nolēma, ka nav noticis ne viens, ne otrs, seja tāda pati, un tas viņai sagādāja vilšanos. Ja viņa būtu kļuvusi daiļāka, tad varētu priecāties par dārgi pelnītu guvumu, pretējā gadījumā vaidu sevi no sirds pažēlot. Anna Marija jutās apkrāpta ii ii pabāza .spogulīti atpakaļ zem spilvena. Toreiz, kad viņi ar Leopoldu bija apprecējušies, viņus cildināja par vienu no skaistākajiem pāriem Zalcburgā^ taču tas šķita noticis tik sen, kopš tā laika ik gads nozīmējis grūtniecību un kārtējo neveiksmi, vienīgi Nannerle aug, un varbūt arī šis mazulis dzīvos. Turpretī Leopolds gandrīz nav pārmainījies, nodomāja Anna Marija. Tie paši pareizie sejas vaibsti, smails, uz^ priekšu padevies zods un tumši pelēkas acis — možas un caururbīgas. Nu gan Leopolds droši vien lepojas, ka viņam piedzimis dēls, — godkāre viņam nav sveša!

— Tādam gadījumam par godu es sacerēšu mesu, — Leopolds sacīja.

— Bet vai arhibīskaps atļaus? — Anna Marija šaubījās.

— Par godu paša dēlam? Nu, protams! Un pēc tam es komponēšu mesu par godu viņa gaišībai.

— Vai tu padotu man bērnu, Leopold?

Viņš saudzīgi ielika zīdaini sievas rokās, maigi noskūpstīja dzīvesbiedri un pagriezās pret logu, pa kuru bija redzams šaurs pagalmiņš. Ikreiz, skatīdamies uz šo debesu stūrīti, kas zilgmoja aiz loga, viņš jutās kā gūsteknis un sirdījās. Viņš bija mācīts būt mierā ar pasauli, kāda tā nu reiz ir, taču ar šo to viņam bija grūti samierināties. Ja atceras, ka viņa tēvs bijis Augsburgā vienkāršs grāmatsējējs un ka Leopolds ģimenē ir pirmais mūziķis, tad jāatzīst, ka viņš kāpis neparasti augstu, tomēr atgadījās brīži, kad Leopolds Mocarts šaubījās, vai jelkad tiks iecelts par kapelmeistaru — Zalcburgā pārāk uzkundzējušies itālieši. Guļamistaba viņam pēkšņi šķita pārlieku nabadzīga. Čīkstošā dēļu grīda un skopā dienasgaisma likās neciešami.

Ievērojusi, ka vīrs negaidīti sadrūmis, Anna Marija dziļi noskuma.

— Leopold, vai tu neesi dusmīgs par to, ko es teicu? — viņa čukstot pavaicāja.

— Kā tā?

— Tu esi pelnījis, lai kādu dienu kļūtu par kapelmeistaru. Arhibīskaps Šratenbahs tevi ciena. Savu darbu tu veic teicami.

Anna Marija ir pārāk labsirdīga, Leopolds ar rūgtumu nodomāja, viņa gaida no visiem cilvēkiem tikai labu, pat no augstmaņiem arhibīskapiem, taču viņš pats, Leopolds, tik naivs vis nav. Dažam labam ir lunkana mugura, turpretī viņam klanīšanās sagādā īstas mocības. Leopolds bija dedzīgs katolis, viņš mīlēja pašu ticību, taču vairumu garīgo amatpersonu g$n ne; viņš bija patiess arhibīskapa Sratenbaha un ķeizarienes Marijas Terēzijas piekritējs, bet viņu kaitināja, ka tie dod priekšroku itāliešu mūziķiem; viņš dzīvoja mūzikai, tikai šie itālieši arī apgalvo, ka mīlot mūziku — bet vai gan no tā kāds labums viņa dēlam? Vari būt nez cik spējīgs, pasaule tik un tā radīta vienīgi aristokrātiem un garīdzniekiem. Muižnieku un augsto garīdznieku nami bija sabūvēti ap arhibīskapa Rezidenci, katedrāli, kur kalpoja Leopolds, un citām baznīcām, kas ielenca katedrāli.

Leopolds zināja tās visas no galvas: sv. Miķe|a, sv. Pētera, sv. Kaetāna, sv. Erharda, franciskāņu un, visbeidzot, Universitātes baznīcu aiz viņu mājas. Augstmaņi saprata, kam ir spēks un vara. Viņi dēvēja šo ciešo pulciņu ēku par «Suverēnā valdnieka pilsētu» un uzskatīja parnepiederīgu ikvienu, kas mita aiz tās robežām. Pat tā Zalcburgas daļa, kur dzīvoja Mocarti kaut arī tā pletās tanī pašā Zalcahas pusē, — tika nievīgi saukāta par «Birģeru pilsētu», un neviens aristokrāts vai augsts garīdznieks nebūtu_ atļāvies krist tik zemu, ka apmestos kādā no tās šaurajām, līkumotajām, tumšajām ieliņām.

Arī dzīvoklis, ko viņš īrēja, nebija ērts, lai ko par to sacītu namīpašnieks Lorencs Hāgenauers. Hāgenauers, kas apdzīvoja pirmo un otro stāvu, bieži vien atgādināja Leopoldam, ka nevienam mūziķim Zalcburgā neesot tik laba dzīvokļa. Taču kāpt trešajā stāvā nebija viegli — vienkārši apmestās kāpņu telpas akmens trepes bija aukstas un tumšas un virtuve ar vaļējo pavardu tik senlaicīga un primitīva, ka Leopolds Mocarts dažkārt jutās gluži kā viduslaikos.

Leopolds iegāja viesistabā. Viņš bija lūdzis savu draugu doktoru Barizani būt klāt dzemdībās, taču ārsts tā arī nebija ieradies, un Leopolds šaubījās, vai viņš vispār atnāks, jo uz tādiem pakalpojumiem varēja cerēt vienīgi aristokrāti. Vērdamies pa logu uz Lohela laukumu, kur no ārsta nebija ne miņas, Leopolds kļuva arvien īgnāks. Mazais laukums bija tumšs kā kaps. Bērniņš bija tik kluss, ka Leopoldam nemierā sažņaudzās sirds. Būs brīnums, ja zīdainītis izdzīvos. Pēkšņi atskanēja soļi.

Silvestrs Barizani nāca pie Mocartiem nelabprāt. Leopolds bija viņa draugs, taču laba kamermūzika Zalcburgā bija tik liels retums un arī arhibīskaps varētu apvainoties, ja viņš būtu aizgājis, nenoklausījies koncertu līdz beigām. Viņš jau tā izdara Leopoldam pakalpojumu, piekrizdams nākt, — visus Zalcburgas bērnus taču saņem vecmātes, vienīgi pie augstmaņiem iet ārsti. Turklāt, pēc doktora Barizani domām, ārsts var pūlēties cik gribēdams, bērna dzīvība vai nāve ir tīrās nejaušības varā. Tomēr, kad Barizani apsveica laulātos draugus — jo vairāk tāpēc, ka piedzimušais bija dēls, — ārsta garajā, nīgrajā sejā atplauka kaut kas līdzīgs smaidam.

— Vai viņš izdzīvos? — iesaucās Leopolds. —Vai .viņam ir kādas izredzes?

— Tādas pašas kā visiem. —Ārsts pataustīja sešu pēļu augsto podiņu krāsni guļamistabā — vai tā ir pietiekami silta, pameta skatienu uz logu, lai pārliecinātos, vai istabu labi vēdina. Un tikai Leopolda neatlaidība piespieda viņu pievērsties mazajam.

— Kā tad īsti ir? — jaunu raižu pārņemts, jautāja Leopolds: ārsts izskatījās tik nopietns.

— Es jau sacīju, ka viņam ir tādas pašas izredzes kā citiem.

— Vai jūs uzskatāt, ka viņš tomēr var nomirt?

— Mēs visi varam nomirt — kuru katru brīdi.

— Protams. Bet bērni pie mums mirst drausmīgi bieži.

— Bērns nav liels, varbūt arī drusku pavārgs, tomēr citādi, kā jau teicu …

— Vai koncerts bija labs? — Leopolds sāka runāt par ko citu.

— Jūsu prombūtne bija jūtama. Arhibīskaps uzskata, ka Bruneti spēlē slikti.

— Jūs, doktora kungs, acīm redzot, gribat teikt, ka šoreiz viņa gaišība nevarēja žēloties par pārāk vācisku, tātad barbarisku izpildījumu, — sarkastiski piezīmēja Leopolds.

— Viņa gaišība sacīja, ka izpildījums bijis zalcburdzisks un pat sliktāks par zalcburdzisku.

— Vai viņš neizrādīja neapmierinātību par manu prombūtni?

— Tā šķita gan. Jūs jau zināt: viņam gribas, lai mūziku izpildītu, kā pienākas.

Redzēdama, ka pamazām viss nokārtojas, Anna Marija atplauka.

— Doktor, jums jānogaršo, kādus brīnišķīgus aknu pīrādziņus cep mūsu Terēze, — viņa sacīja.

Kamēr Mocartu pavecā kalpone Terēze klāja galdu, Leopolds norādīja ārstam, ka mazajam esot mūziķa pirksti.

— Viņam ir gluži parasti pirksteļi, — iebilda ārsts, taču Leopolds neatrāva skatienu no bērniņa pirkstiem, it kā tie paustu savu, īpašu dzīvi.

Nākamajā dienā Leopolds bērnu katedrālē nokristīja. Sai katedrālei — Zalcburgas mūzikas dzīves centram — viņš bija komponējis vairākus nozīmīgus darbus, ko izpildīja liturģijas laikā. Katedrāle ar saviem majestātiskajiem dvīņu torņiem, baroka stila krāšņumu un slavenajām ērģelēm viņam bija otras mājas. Arā sīvi sala, bet draugu klātbūtne sniedza Leopoldam siltumu. Kristību ceremonija noritēja gludi, un tēva drūmās nojautas pamazām gaisa.

Viņš ar lepnumu ierakstīja baznīcas grāmatā: «Johanness Hrizostomus Volfgangus Teofilus Mocarts, dzimis 1756. gada 27. janvārī.

Tēvs: Johans Georgs Leopolds Mocarts, dzimis 1719. gada 14. novembrī Augsburgā.

Māte: Anna Marija Pertla Mocarte, dzimusi 1720. gada 25. decembrī SanktGilgenā.

Māsa: Marija Anna Valburga Mocarte, dzimusi 1751. gada 30. jūlijā Zalcburgā.»

Taču, tīdams bērnu siltā vilnas segā, lai aizsargātu no janvāra spelgoņas, tēvs izjuta nemieru. Kad viņš pavēstīja, ka dēlam jākļūst par mūziķi, abats Bulingers iebilda:

— Tādas runas ir zaimi. Viņš ies tādu ceļu, kādu dievs viņam nolēmis.

— Protams, — Leopolds piekrita. Kurš gan runās pretī svarīgai baznīcas amatpersonai, kaut arī tas būtu paša draugs. Tomēr viņš nodomāja, ka šis druknais pavecais jezuīts nav taisnīgs. Un, kad Bulingers teica: — Zēnam laimējies, ka viņš piedzimis Zalcburgā — tā ir tik brīnišķīga pilsēta, — Leopolds nosprieda: viss atkarīgs no tā, ko Volferts te spēs gūt no mūzikas.

Volferta pirmās atmiņas bija ērģeļu skaņas. Tas notika pēc diviem gadiem dievkalpojuma laikā. Atskanēja pērkon;im līdzīgas apdullinoša^ skanas, no kuram puisēnam iesāpējās ausis. Viņš nobāla un sāka raudat.

Māte samulsa, bet tēvs aizspieda bērnam austiņas, un knēvelltis nomierinājās.

— Viņam taisnība, Anna Marija, ērģeles grand pārāk skaļi, — tēvs nočukstēja.

— Vai tu nedusmojies uz Volfertu?

— Es lepojos ar viņu.

Māte piekļāva Volfertu sev. klāt, un arī tas puisēnam palika atmiņā.

Drīz zēns sāka atšķirt daudzas skaņas. Divu gadu vecajam knīpām bija liela galva, zilas acis, gaiši mati un baita, maiga āda. Bērns bija pilnīgi vesels, kaut arī savam vecumam pamazs. Viņš vēl sevišķi droši nestaigāja — turējās vai nu pie kāda cilvēka, vai priekšmeta — īsti viņu interesēja tikai skaņas. Istaba atradās galds, pie kura viņu baroja, un ēdājs viņš bija labs, bija arī logi, pa kuriem varēja aplūkot garāmgājējus, un mazajam tas patika; varēja rotaļāties ar Nannerli, kad tēvs meitenei nemācīja klavieru spēli, taču visjaukākie bija brīži, kad Voiferls dzirdēja jaunas skaņas. Pa rūtīm bungoja lietus, un tas mazo sajūsmināja. Viņš ieklausījās vējā, lai gan bieži tas gaudoja skaļi, kā biedēdams. Pulksteņa tikšķi ar savu ritmiskumu zēnu valdzināja. Pēc trauku šķindas varēja noteikt, kas tos mazgā. Terēze to darīja gandrīz nedzirdami; māte, kā Volfertam likās, dažreiz skandināja tos vairāk, nekā vajadzīgs; Nannerle vienmēr trokšņoja, reizēm kaut ko nomezdama zemē, un no negaidītā tinkšķa puisēnam acīs ieriesās asaras. Kādu vakaru, kad Nannerle ar apdullinošu blīkšķi saplēsa paplāti, Volferts raudāja, it kā sirds plīstu pušu.

Reiz Leopolds paņēma viņu līdzi uz kalnu, kam virsotnē slējās Hoenzalcburgas cietoksnis, no kura bija redzama visa pilsēta. Augšupceļš bija garš un grūts, bet vienīgi arhibīskaps drīkstēja doties uz seno pili jāšus, un Leopoldam gandrīz visu ceļu vajadzēja nest Volfertu rokās. Bet, kad viņi stāvēja augstu pār Zalcburgu un viņiem pavērās pazīstamā, Leopolda sirdij tik tuvā ainava — Untersberga, Bavārijas līdzenums, Zalcahas upe, — viņš saprata, ka nav pūlējies velti. Grūti būtu bijis atrast Zalcburgai labāku vietu, Leopolds nodomāja. Viņš rādīja Volfertam lēzenos jumtus, baznīcu un klostera kupolus, «Birģeru pilsētiņas» šaurās, tumšās ieliņas, «Suverēnā valdnieka pilsētas» plašos laukumus, katedrāles graciozās līnijas un masīvo Rezidenci. Tas bija lielisks skats, un nevarēja būt, ka dēlam tas nepatiktu.

Taču Volfertu interesēja kaš cits. Virs galvas dūca bites, un viņš pūlējās saprast, ko tās saka. Sisināja sienāži, un puisēnam gribējās tos atdarināt. Viņš izdzirda sarkankrūtīša balsi un sajūsmināts klausījās tā svilpošanā. Bet, kad kalnos atbalsojās zvanu skaņas, Volferts aizmirsa visu pasauli. Viņš sāka šūpoties taktī uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ.

— Ko tu dzirdi? — tēvs viņam maigi noprasīja.

Zvani — cik brīnišķas ir to skaņas! Dingdong, dingdong: gluži kā māmiņas miega dziesma, no kuras tik saldi sažņaudzas sirds.

— Vai tev patīk?

Puisēns palocīja galvu.

— Tā ir mūzika.

Volferts nezināja, kas tā mūzika tāda ir, taču tētis izskatījās ļoti apmierināts, un zēns atkal pamāja ar galvu. Viņa attapība tika tūdaļ atalgota: tētis viņu apskāva un dedzīgi noskūpstīja, Volfertam no tā kļuva pavisam līksmi ap sirdi. Viņš arī mīl mūziku — tikpat stipri kā tēti — tikai pagaidām vēl nezina, kas tā tāda ir.

Kopš tā laika mūzika Volfertam pildīja visas dienas. Tēvs, kad vien varēja, strādāja mājās. Mājās viņš privāti mācīja vijoļspēli, komponēja, kopā ar draugiem izpildīja trio un kvartetus un katru dienu nodarbojās ar Nannerli.

Tā kā Volferts bija iemācījies patstāvīgi staigāt, viņš tagad klunkuroja uz mūzikas istabu un stundām ilgi klausījās, reizēm apsēzdamies tieši uz grīdas zem klavesīna.

Tēvs centās sevi pārliecināt, ka nav nekā neparasta, ja bērnu vilina klavesīna skaņas, daudzi mazuļi izturētos gluži tāpat, — un tomēr tas sniedza Leopoldam Mocartam gandarījumu. Viņš bija pieradis, ka puisēns sēž turpat kaktiņā vai zem klavesīna un uzmanīgi klausās. Volferta klātbūtne mudināja tēvu spēlēt sevišķi rūpīgi, viņam gribējās, lai dēls klausās mūziku vislabākajā izpildījumā. Taču, kad viņš mēģināja iemācīt bērnam vārdu «klavesīns», Volferts neizrādīja ne mazāko interesi. Viņš nemācēja pateikt tēvam, ka, klausīdamies, kā tētis uz šīs kasies spēlē, viņš ikreiz izjūt brīnum patīkamu satraukumu.

Reiz vakarā tētis spēlēja tik skaistu mūziku, ka Volferts neizturēja. Viņš nedrīkst ļaut šīm skaņām aizlidot. Kad tētis pabeidza spēli, Volferts sāka klusi dungot nupat dzirdēto melodiju. Cik jaukas skaņas! Viņam negribējās iet gulēt. Gultiņā bija tik garlaicīgi. Viņš nespēja aizmigt, neatcerējies visu melodiju līdz beigām, un tikai tad, domās joprojām dziedādams, apmierināts iegrima snaudā. No rīta, atminējies naktī dūkto melodiju, zēns juta neizsakāmu prieku. Viņam šķita, it kā šī mūzika spētu viņu aizvest, kur vien tīk.

Klusa dungošana un visvisādu skaņu atdarināšana kļuva par viņa iemīļotāko rotaļu. Viņš atdarināja mājas šuneļa rejas, kaķa ņaudēšanu, kanārijputniņa vīterošanu, ūdens čalu Lohela laukuma strūklakā. Volferts lepojās, ka spēj veidot skaņas, un viņš to bieži darīja.

Un vēl viņam patika smieties. Tā bija pati vienkāršākā rotaļa. Kad Viņš bija paklausīgs puisītis, māmiņa smējās un tētis arī, un Volferts smējās viņiem līdzi. Reizēm viņiem piebiedrojās Nannerle, taču māsas smiekli zēnam nepatika; māmiņas smiekli izklausījās maigi un mīlīgi, tēva — dobji un skanīgi, turpretī Nannerle smējās spalgi un spiedzīgi. Un tomēr, kad viņi smējās visi kopā, bija tik patīkami, ka puisēna sirds pildījās ar mīlestību.

Neilgi pirms savas trešās dzimšanas dienas Volferts, nolikts gulēt, pamodās no glāstošām sonātes skaņām: tētis spēlēja klavesīnu. Zēns sajūsmots, nespēdams turēties pretī mūzikas burvībai, izrāpās no gultiņas un aiztipināja uz mūzikas istabu. Tas nozīmēja bīstamu ceļojumu — necik drošs uz kājām viņš vēl nebija un skrienot tās reizēm pinās — taču vajadzēja labāk dzirdēt mūziku. Māmiņa un tētis nebija" pamanījuši, kā puika pielīdis pie instrumenta. Mazais pastiepās, gribēdams aizsniegt taustiņus, taču tie atradās pārāk augstu.

Māmiņu bērna iegriba sasmīdināja, turpretī tētis sadusmojās. Viņš jau pats bija grasījies sākt Volfertam mācīt klavesīna spēli, taču lūkojis sev iestāstīt, ka puisēns vēl ir pārāk mazs un nesaprātīgs. Tagad turpretī Volferts bijis nepaklausīgs, un to Leopolds, kārtīgs vācu ģimenes tēvs, vis nevar pieļaut.

Viņš lika mātei nekavējoties aiznest bērnu uz gultu, un, kad Anna Marija to darīja, tēvs aizcirta aiz viņiem durvis. Kādu brīdi tēvs vairs Volfertam nepatika. Taču viņš neraudāja, kaut arī durvju aizsišana sāpīgi atsaucās sirdī.

Kad viss apklusa, mazais piesardzīgi izkāpa no gultiņas, piezagās pie durvīm, piespieda pie tām ausi un sāka klausīties. Sapratis, ka tā ir iepriekš dzirdētā mūzika, viņš klausījās sevišķi uzmanīgi.

Kad māmiņa pēc stundas klusu pavēra durvis, lai pamestu skatienu uz Volfertu, viņa ieraudzīja zēnu sēžam, piekļāvušos pie durvīm, un saldi guļam. Viņa pacēla inazo, lai noliktu gultā, un šai mirklī istabā ienāca tēvs. Viņš vairs nedusmojās. Bērna lūpās rotājās liegs smaids, it kā viņš redzētu kādu brīnum jauku sapni. Tēvs pēkšņi atskārta — šajā guļošajā bērnā slēpjas visas viņa cerības. Leopolds mīļi nomutēja puisēnu, bet Volferts pat nepakustējās.

Nākamajā rītā zēns neatcerējās neko citu kā vienīgi mūriku. Un, kad izrādījās,.ka viņš prot izdziedāt melodiju, priekam nebija gala. Viņš atkārtoja to vēl un vēlreiz, bet pēc tam sāka dziedāt to gan augstāk, gan zemāk — arī tasšķita ārkārtīgi jautri.

2

Kad Leopolds pastāstīja draugiem, kā Volferts cīnījies ar miegu, lai paklausītos jaunākā Skarlati mūziku, neviens viņam neticēja.

— Viņš negulēja tikai tāpēc, ka negribēja aizmigt, — tacīja abats Bulingers. — Parastie bērna untumi.

Doktors Barizani brīdināja: ja zēns tik vēlu iešot gulēt, tas kaitēšot viņa veselībai. Leopolds iebilda, ka Volferts ne reizes neesot bijis nopietni slims.

— Ja nav bijis, tad būs, — ārsts noskaldīja.

Visskeptiskāk izteicās Sahtnera kungs.

— Varbūt jūs pat teiksit, ka bērns zināja, kāda komponista mūziku klausās, — viņš sacīja.

— To es neteicu, — Leopolds pretojās. — Bet viņš saprata, ka tā ir laba mūzika.

— Viņam patīk viss jaunais. Kā vairumam bērnu.

Leopolds klusēja. Viņš pats bija uzaicinājis galma trompetistu satikties «Muzikantā» — mazā Zalcburgas krodziņā, kur parasti pulcējās mūziķi, — taču tagad šaubījās, vai bijis vērts to darīt. Drauga skepticisms viņu pārsleidza un atņēma drosmi. Tādus vārdus Leopolds no Salitnera nebija gaidījis; Andreasam Šahtneram, slaidam, tumšmatainam, tikko divdesmit septiņus gadus vecam bavārietim, bija ass prāts. Viņi bija ātri iedraudzējušies, jo trompetists izrādījās arī labs vijolnieks, spējīgs dzejnieks un lieliski pārzināja literatūru — un šīs īpašības Leopolds cienīja. Tāpēc viņš vēlreiz pūlējās ieskaidrot, ko tieši sajūt Volfertā.

— Kad es apsēžos pie klavesīna, viņš vienmer grozās turpat līdzās un neparko negrib iet gulēt.

— Droši vien viņam apnikusi gulta. Tāpēc viņš tiecas klausīties mūziku. Starp citu, Leopold, jūs ļoti nosoda par mūsu mūzikas vērtējumu, ko jūs esat devis Berlīnes izdevējam Marpurgam.

— Kas nosoda — vai itālieši viņa gaišības galmā?

— Ne tikai itālieši vien. Varbūt jums nevajadzētu tik atklāti izrādīt, ka jūs pūlaties tikt par kapelmeistaru vienalga vai nu te, vai kur citur.

— Varbūt man jāpateicas debesīm arī par to, ka es sviedriem vaigā nopelnu četrsimt guldeņu gadā, izpildīdams kapelmeistara palīga pienākumus, un vēl dažus guldeņus, ja arhibīskapam ir pa prātam skaņdarbi, ko es komponēju katedrālei. Jūs zināt tikpat labi kā es, ka man atmet nožēlojamus grašus.

— Neviens jūs nenosoda par to, ka jūs gribat uzlabot savus apstākļus. Tikai nevajag to darīt, kaitējot citiem.

Leopoldam ļoti gribējās atbildēt nevērīgā tonī, taču Sahtners bija no tiem, kas varēja noskaņot pret viņu arhibīskapu. Viegli teikt: «Homo proponit, Deus disponit» patiesībā ikviena mūziķa liktenis Zalcburgā ir atkarīgs no viņa gaišības.

— Vai .jūs vispār esat lasījis rakstu Marpurgam? — Leopolds painteresējās.

— Nē.

1 Cilvēks domā, dievs dara (lat.).

Un tomēr Sahtneram jau radies par rakstu savs viedoklis, aizkaitināts nodomāja Leopolds, katram ir savs viedoklis par visu — pat par Volfertu.

— Bet es esmu dzirdējis, ka rakstā galvenokārt runāts pārjums, Leopold.

— Es jums to parādīšu. Atnāciet rīt uz pusdienām, pie viena izlasīsit rakstu, ko es aizsūtīju Marpurga žurnālam.

— Labi. Nešaubos, ka tas ir tikpat interesants kā jūsu «Vijoles skola».

— Vai rnanu grāmatu arī nopaļā?

— Nē, kur nu! Visi daudzina, ka tās izdošana darot Zalcburgai godu.

— Vai tāpēc, ka esmu to veltījis arhibīskapam?

— Tāpēc, ka tā sarakstīta, labi pārzinot specialitāti. Es šo grāmatu izlasīju, kolīdz tā iznāca. Mācot vijoles spēli, es pastāvīgi to izmantoju.

Leopolds tam neticēja. Izmisuma uzplūdā viņš nodomāja, ka vieglāk laikam gan būtu atmest visam ar roku, ja jau apstākļi sazvērējušies pret viņu. Bet Volferts ir citāds, Volfertam jābūt citādam; Leopolds nevienam neļaus satriekt savu sapni. Viņš sāks mācīt dēlam spēlēt, tikko tas mazliet paaugsies, varbūt pēc gadiem diviem.

— Cik Volfertam pašlaik gadu? — Sahtners vaicāja.

— Drīz būs trīs.

— Maziņš gan vēl.

— Vai tiešām?

— Jūs taču neesat uz mani saniknojies, Leopold?

— Vai tad man būtu iemesls to darīt?

— Jūs gribat labu, tomēr ne jau katrs muzikāli apdāvināts bērns noteikti ir ģēnijs.

Nākamajā dienā Leopolds lika visai ģimenei ietērpties labākajās drēbēs — vajadzēja parādīt Sahtneram, ka, kļuvis par kapelmeistaru, Leopolds kaunā nepaliktu. Viņš pats uzraudzīja gatavošanos.

Māte apģērba vienkāršu gaišzila tafta kleitu ar baltu mežģīņu rotājumu, kas labi piestāvēja viņas gaišajiem matiem un svaigajai sejas krāsai, un gaidīja, lai vīrs viņu apbrīno.

— Tu izskaties burvīgi, Anna Marija, — Leopolds uzslavēja.

— Vai es neesmu pārmainījusies, Leopold?

— Gandrīz nemaz.

— Vai patiesi?

Kopš beigušās nepārtrauktās grūtniecības, mātē atkal bija pamodusies koķetērija, un patlaban šai tērpā viņa jutās jaunāka.

— Nav iemesla šaubīties. — Tā ir tiesa, Leopolds nodomāja, kaut arī viņa vairs nav tā daiļā jaunā meitene, kuru viņš bija apprecējis. Taču zili baltajā kleitā viņa joprojām ir pievilcīga. Viņas neizsīkstošais dzīves prieks ir tūkstoš skūpstu vērts. Leopolds to pateica, un Anna Marija pietvīka.

— Man gribas izskatīties labi. Tu taču pats izskaties tik labi, — viņa iesaucās.

Leopolds pamāja ar galvu. Patiešām, viņa baltā kaklasaite un pelēkais brokāta svārks ar dzeltenām apšuvēm izskatījās ļoti eleganti — viņš jutās apmierināts, tomēr aprobežojās ar vārdiem:

— Mums visiem jābūt labi ģērbtiem. Bet kur tad bērni?

— Terēze viņus poš.

Pirmā apskati izgāja Nannerle. Meitene jutās pieaugusi un uztraucās. Pirmoreiz mūžā viņa bija ģērbusies kā liela.

— Kāda tu esi glītiņa! — izsaucās māmiņa un noskūpstīja meitu.

Leopolds nodomāja: Nannerle šķiet glīta tāpēc, ka ir maza un kautrīga — tieviņš septiņu gadu skuķēns vienkāršā balta tafta kleitiņā ar cieši pieguļošu ņieburu. Viņš nomutēja Nannerli, meita pietupās reveransā un sacīja:

— Pateicos, tēt.

— Tu nospēlēsi Sahtnera kungam sonāti. Tīri un tekoši.

— Labi, tēt! — Un te Nannerle pamanīja Volfertu, kas pūlējās saķert māsu aiz rokas. — Ai, cik viņš uzposts izskatās smieklīgs!

— Nannerl! — Tēvs kļuva bargs. — Tagad Volferts ir īsts mazs vīrietis.

Nannerle tam nepiekrita — viņa jutās krietni vairāk pieaugusi par brāli. Tomēr viņa klusēja, jo strīdēties ar tēvu bija bīstami, viņš varēja nosodīt, aizliedzot spēlēt Sahtnera kungam, bet viņai tā gribējās uzstāties un būt uzmanības degpunktā!

Volferts parasti nēsāja kleitiņu, taču šoreiz tēvs bija licis māmiņai ieģērbt mazo īsās, tumšzilās biksītēs līdz

ceļiem, baltās diegu zeķēs, zābaciņos ar neīsta sudraba sprādzēm un gaišzilā brokāta vestē. Mati viņam bija sacirtoti kā ķeizarienes Marijas Terēzijas bērniem, un māte lepni nodomāja, ka Volferts izskatās pēc maza galminieka.

— Viņu varētu kaut tūlīt stādīt priekšā galmā, vai ne? — viņa ierunājās.

Diez vai Volferts saprot, kā viņš saposts, klusībā vaicāja sev Leopolds.

— Varbūt apģērbt viņu vienkāršāk? — ieminējās māte.

Leopolds tā kā sāka šaubīties, tomēr prātā jau bija izveidojies nākotnes plāns, un viņš sacīja:

— Nevajag. Tik un tā viņam būs jāvalkā šāds ģērbs. Lai pierod pēc iespējas drīzāk.

Volferts jutās ļoti neērti. Bikses bija pārāk vaļīgas, veste — cieša, turklāt niezēja galva. Taču visi, ja neņem vērā Nannerli, neapšaubāmi lepojās ar viņu, tāpēc puisēns pūlējās izskatīties gauži svarīgs.

Kolīdz atnāca Sahtners, Leopolds ieveda viņu dzīvojamā istabā lasīt rakstu Marpurga mūzikas žurnālam. Pabeidzis lasīšanu, draugs noteica:

— Izsmeļošas ziņas — un visas par jums.

— Es rakstīju vienīgi patiesību.

— Par sevi.

— Esmu minējis visus.

— Bet te taču gandrīz nekas nav teikts ne par mūsu tagadējo kapelmeistaru Eberlinu, ne par vicekapelmeistaru : Lolli, lai gan pēc stāvokļa viņi abi ir augstāki par jums.

— Jūs pārspīlējat.

Sahtners nolasīja dažus vārdus no raksta:

— «Leopolds Mocarta kungs, pirmais vijolnieks un galma kapellas vadītājs.» Jā, Eberlins un Lolli droši vien par to būs sajūsmā.

— Es rakstīju: kapelmeistars Eberlins ir lielisks mūziķis, un tā tiešām arī ir.

Un Lolli?

Leopolds paraustīja plecus. Viņš zināja, ka Lolli pēc taisnības jāmanto Eberlina vieta, bet notiek taču arī brīnumi, un viņš tikai mēģina palīdzēt, lai tie notiktu.

— Skaisti! — Sahtners pavīpsnāja. — Vai esat kādreiz lasījis Makiavelli?

— Esmu lasījis krietni daudz dažādu darbu.

— Un, spriežot pēc tā, ko jūs rakstāt Marpurga žurnālam, komponējis jūs esat vēl vairāk — vairāk par jebkuru zalcburdzieti. — Nepievērsdams uzmanību Leopolda iebildumiem, Sahtners nolasīja: «No Mocarta kunga skaņdarbiem, kas iemantojuši popularitāti, jāatzīmē krietns skaits simfoniju, trīsdesmit serenādes, daudz koncertu, divpadsmit oratorijas un mūzika neskaitāmām teātra izrādēm …»

— Es jūs lūdzu, nevajag! Jūsu mutē mans raksts izklausās pēc tīrajiem murgiem!

— Kad Eberlins nomirs vai aizies pensijā, ienaidnieki, kurus jūs esat ieguvis, aizšķērsos jums ceļu uz kapelmeistara vietu.

— Ienaidnieki? — Leopolds asi atcirta. — Iegūt ienaidniekus mūziķu vidū nav nekāda māksla. Viņi pastāv no sākta gala, jo pastāvam mēs paši, viņi dzenas pēc tās pašas labvēlības, pēc kuras dzenamies mēs, apskauž mūs par mūziku, ko mēs saceram un ko viņi sacerēt nespēj. Un daudzu citu iemeslu dēļ. Rakstā es tikai uzskaitīju dažus savus nopelnus.

Sahtners skeptiski pasmīnēja.

— Un ko par to sacīja viņa gaišība? — Leopolds pajautāja.

— Patlaban viņš domā galvenokārt, kā aizkavēt mūsu iesaistīšanos karā starp Mariju Terēziju un prūšu Fridrihu.

— Mēs tur iekšā nejauksimies. Kāda viņiem par mums interese! Tā ir mūsu galvenā priekšrocība.

— Jums te ir droša vieta, bet jūs meklējat vēl ko citu.

— Es esmu viņa gaišības padevīgs kalps.

— Paklausieties, Leopold, Marpurga žurnālu lasa visa Vācijā. Jūs esat piedāvājis interesentiem savus pakalpojumus, turklāt tik veikli, ka jums nevar piesieties.

— Tā nav tiesa, — Leopolds stūrgalvīgi pretojās. — Es ceru, ka pēc Eberlina nāves viņa gaišība izvēlēsies mani. Bet kāpēc tas jums dara raizes?

— Es esmu jūsu draugs. Es nevēlētos, lai jūs sabojātu savu karjeru.

— Un kāds ir īstais iemesls?

Pirms Sahtners paspēja atbildēt, viesistabā ienāca Anna Marija. Vai viņi neesot manījuši Volfertu? Viņa bija uztraukusies: Nannerle palīdzot Terēzei virtuvē, bet puisēns nekur neesot redzams.

— Vai tu nemeklēji viņu mūzikas istabā? — jautāja Leopolds.

— Viņam aizliegts tur iet, ja tu tur neesi.

Uz mirkli iestājās nomācošs klusums, taču pēkšņi no mūzikas istabas atlidoja tikko dzirdamas klavesīna skaņas. Tās pieņēmās spēkā, uz brītiņu pārtrūka, tad atsākās no jauna, tagad jau drošas un labskanīgas. Leopolds mēmi paaicināja sev līdzi Annu Mariju un Sahtneru, un visi uz pirkstgaliem tuvojās mūzikas istabai.

Volferts stāvēja pie klavesīna, meklēdams tercas. Kopš viņš bija dzirdējis harmoniskās, viegli plūstošās skaņas, ko no šīs brīnumainās kastes izvilināja tēvs, viņš loloja cerības pamēģināt pats. Šodien viņš pirmo reizi bija varējis aizsniegt taustiņus. Viņu pārņēma bezgalīga līksme. Viņš atcerējās katru savu kustību: kā viņš stiepjas arvien augstāk un augstāk, kā pirksti pēkšņi skar taustiņus, kā viņš nospiež vienu — gaisā notrīs tīkama skaņa. Taču nākamās tonis nesader ar pirmo. Pirksti slīd pa klaviatūru, līdz viņš atrod taustiņu, ar kura toni jūtas apmierināts, un nu tik mēģina — vienu, pēc tam otru. Viņš atklāj sev tercas intervālu, un jaukā saskaņa pilda viņu ar neizsa^ kārnu prieku. Taustiņi kļūst viņam par labiem, uzticamiem draugiem. Un, iemīlējis šos brīnumdarus, viņš nospiež tos ar maigumu.

Volferts nemanīja nevienu, iekāms tēvs nepacēla viņu augšā. Sākumā puisēnam likās, ka tēvs piktojas, tik cieši Mocarts saņēma dēlu skavās. Tad viņš nosēdināja zēnu uz soliņa un lika turpināt. Soliņš bija pārāk zems, sēdot mazais nevarēja aizsniegt taustiņus.

Tēvs uzlika uz soliņa spilvenus, un nu Volfertam bija viegli pastiepties līdz klaviatūrai. Viņš tūdaļ sāka atkal meklēt tercas, nepievērsdams nekam uzmanību. Šī nodarbība viņu tā aizrāva, ka mātei vajadzēja uzsaukt vairākas reizes, līdz viņš aptvēra, ka viņu aicina pie galda. Un, kaut gan pusdienās bija cepts tītars —Volferta iemīļotais ēdiens, — viņš neparko negribēja iet, bet tēvs viņu nomierināja, teikdams, ka šo rotaļu varēšot atkārtot arī rīt.

Pie galda Sahtners iesaucās:

— Viņš spēlē tercas! Bet pats tak viņš to nevarēja izdomāt! Leopold, jūs to droši vien viņam esat iemācījis.

— Neko es neesmu viņam mācījis.

— Un kāpēc jūs esat viņu tā uzposuši? Viņš izskatās pēc maza, livrejā tērpta sulaiņa.

— Sulainis viņš nebūs. Par to jūs varat nešaubīties.

— Tātad jūs grasāties iztaisīt no viņa brīnumbērnu?

— Es gribu iztaisīt viņu par mūziķi.

— Ceru, ka nesāksit to pārāk agri. Man lika mācīties mūziku jau piecu gadu vecumā, kad man gribējās darīt pavisam ko citu. Es mūziku ienīdu. Ilgu laiku mani vingrināties spieda ar varu. Pagāja gadi, līdz es iemācījos mīlēt mūziku.

Leopolds vairs neklausījās. Viņš domāja: galu galā viņa dēls ir Volferts, nevis nez kāds Sahtners.

3

Mācības sākās nākamajā dienā mūzikas istabā. Kamēr Anna Marija ģērba Volfertu, Leopolds pārbaudīja, vai viss gatavs. Terēze bija iekūrusi lielo podiņu krāsni, un Leopolds apmierināts juta, ka tā izstaro pietiekamu siltumu, lai pirksti saglabātu lokanību. Kalpone bija nospodrinājusi arī klavesīnu spožu jo spožu. Leopolds uzsita dažus akordus, lai pārliecinātos, vai instruments labi uzskaņots, un bija ar skaņu apmierināts. Viņš izmēģināja arī mazo klavihordu; skaņa tāpat bija tīra. Vijoļu pultis atradās istabas otrā galā, lai stundu laikā Leopolds varētu staigāt pa visu telpu. Bet, kad Anna Marija atveda Volfertu, zēns skatījās vienīgi uz lielo klavesīnu.

Apsēdies pie instrumenta, Volferts aizmirsa visu pasauli. Tikai par nelaimi izrādījās, ka viņš nevar aizsniegt taustiņus. Tēvs uzlika uz soliņa spilvenus, taču sēdeklis grīļojās. Volfertam sāka sāpēt mugura. Viņš nevarēja nosēdēt taisni. Kad tēvs uzlika mazuļa pirkstiņus uz taustiņiem, tas sāka raudāt.

Tēvs dzīrās Volfertu nosodīt, bet māte viņu atturēja, teikdama:

— Volferts nav vainīgs. Viņam nav ērti. Tu arī nevari spēlēt, ja tev ir neērti. — Viņa noņēma no soliņa nejaukos spilvenus, izvilka no skapja ģimenes bībeli un nosēdināja Volfertu uz tās. Tā bija pati lielākā un svarīgākā grāmata visā mājā, plata, bieza un lieliskā iesējumā — iesējums bija Leopolda tēva darbs.

Volferta dibentiņš ērti novietojās uz grāmatas. Puisēns pārstāja raudāt. Un, kad tēvs sāka spēlēt, viņš spēlēja tam līdz. Māmiņa smaidīja — tātad bija apmierināta ar viņu. Tētis, arī nomierinājies, sēdēja cieši līdzās dēlam un cītīgi rādīja, kas jādara. Atdarināt nebija grūti, Volfertam patika atdarināt, un viņš priecīgi atkārtoja visu, ko spēlēja tēvs.

Leopolds ievēroja, ka Volferts rauc pieri, kad piesit disonansi. Viņš pārgāja no vienas nots uz otru apbrīnojami precīzi. Annas Marijas sejas izteiksme ļāva Leopoldam noprast, ka sieva joprojām uzskata Volfertu par mazu bērniņu, turpretī viņš pats dēlu par tādu vairs neturēja. Volfertam savukārt gribējās vienīgi spēlēt.

Taču, kad pēc īsa brīža Anna Marija paņēma mazo uz rokām un, piekļāvusi lūpas maigajam vaidziņam, sāka puisēnu aijāt un dziedāt glāsainu šūpuļdziesmiņu, viņš aizmiga kā jebkurš parasts bērns.

Tagad Leopolds mācīja Volfertam mūziku tā, kā citam bērnam būtu mācījis runāt. Volferts mācījās gammas, kā citi mazuji mācās alfabētu. Taču īpašu prieku Leopoldam darīja zēna mīlestība pret klavesīnu. Volfertu nevajadzēja spiest vingrināties: viņā šķita iemājojam dabiska tieksme pēc šī darba — vingrināšanās viņam bija tikpat nepieciešama kā gaiss elpošanai. Arī pats Leopolds ar pūlēm apvaldīja sajūsmu, gribējās nodarboties ar dēlu vairāk nekā pa stundai trīs reizes nedē|ā, tomēr Volferts bija vēl pavisam maziņš, un māte baidijās, vai zēns nepārpūlēsies, tāpēc Leopolds bija apņēmies ievērot noteikto kārtību, kaut arī tas nebija viegli. Ja viņš izlaboja kādu Volferta kļūdu, puisēns tūlīt iegaumēja un kļūdu nekad vairs neatkārtoja. Tikpat viegli viņš iemācījās spēlēt arī klavihordu. Viņš sāka lasīt notis un vairumu skaņu varēja noteikt pēc dzirdes.

Volfertam atklājās negaidītu brīnumu pilna pasaule. Klaviatūra pievilka viņu kā magnēts. Viņš nebija gaidījis, ka pasaulē varētu būt tik daudz prieka — ka viņš pats var radīt mūziku, ka nez kāda burvju vara [auj izvilināt brīnišķi liegas skaņas. Un tētis vairs nekliedz uz viņu. Tētis tagad visu laiku izskatās apmierināts. Un cik daudz taustiņu, un katrs skan savādāk! Volfertam gribējās klavesīnu apkampt, un, kad istabā neviena nebija, viņš tā arī darīja.

Četru gadu vecumā Volfcrls jau spēlēja menuetus. Leopolds katedrālē nemitīgi lūdza dievu par dēlu un pierak lija ik Skaņdarbu, ko mazais iemācījās.Viņš jau bija piemirsis, ka nolēmis ar mācīšanu nesteigties, un Volfcrls nekad nepretojās. Lai bērns iemanītos lasīt ar roku raksi itas partitūras un apgūtu kompozīcijas likumus, Leopolds rādīja viņam savus sacerējumus. Reiz viņš uzdeva Volfertam iemācīties skerco, taču zēns bez kādām grūtībām nospēlēja to no lapas.

Anna Marija raizējās. Vajadzēja tikai mājās atskanēt mūzikai, kad Volfcrls aizmirsa visu pasauli. Māte pulējas panākt, lai viņš ik dienas kopā ar Nannerli pastaigātos svaigā gaisā, taču mazulim tuvāk pie sirds bija klavesīns.

Nannerle īga: Volfertam pievērsa lielāku uzmanību nekā viņai. Viņa joprojām nespēja aizmirst, kā spēlējusi Sahtnera kungam, bet tas vēlāk runājis vienīgi par Volfertu. Meitene centās vairīties no pastaigām ar brāli, taču tas bija pārāk mazs, lai pastaigātos viens. Arī spēlētar Volfertu četrrocīgi Nannerlei negribējās.

Tēvs pavēlēja to darīt, bet Nannerle atcirta: — Viņš tak ir tīrais knēvelis. Nannerle pati brīnījās par savu pārdrošību, tomēr tēvs viņu šoreiz nesodīja.

Viņš nez kāpēc iegrima domās un tad noteica: — Viņš taču ir tavs brālis.

— Tik un tā es spēlēju labāk. Es jau pirms mēneša iemācījos skerco.

Spēlēt viņi spēlē vienādi. Leopolds nodomāja, starpība tikai tāda, ka Nannerle ir divreiz vecāka par Volfertu.

— Es māku spēlēt maršus, tēmas, variācijas. Viņš nemāk.

— Tu tos spēlē ļoti labi.

Nannerle atplauka, un Leopolds piebilda: — Vai palīdzēsi man iemācīt tos Volfertam?

Meitenei iešāvās prātā: re, kāds viltīgs. Taču tēvs viņu noskūpstīja, it kā viņa būtu jau devusi piekrišanu, un ieveda mūzikas istabā, kur Volfcrls mācījās jauno skerco. Tēvs lika bērniem spēlēt četrrocīgi.

— Tēti, bet jūs teicāt, ka es palīdzēšot jums viņu mācīt.

— Nujāl Jūs spēlēsit duetus. Tu spēlēsi pirmo partiju, viņš — otro.

Nannerle palūrēja uz Volfertu, kas sēdēja pie klavesīna. Brālis bija uz pusi mazāks par viņu. Ja viņš nospēlēs labāk, viņa to nepārcietīs.

Tētis nolika viņai priekšā notis un apsēdināja viņu blakus Volfertam, kaut gan viņa joprojām nebija tikusi skaidrībā, vai piekrist vai ne. Bet, kā jau tētis bija teicis, Volferts spēlēja tikai otro balsi. Kad abi pabeidza, tēvs nomutēja meitu, un viņam piebiedrojās māmiņa, izdzirdusi, cik labi viņai padodas pirmā partija. Nannerle nespēja ne uz vienu dusmoties, pat uz Volfertu ne.

Pie pusdienu galda Nannerle no savas diženības augstumiem paziņoja Volfertam:

— Rīt es tev iemācīšu spēlēt maršu.

— Maršu? — Volferts izskatījās apjucis.

— Tādu, kādu tu spēlē uz bungām.

— Vai šo? — Viņš sāka bungot ar pirkstiem pa galdu, atdarinādams bungu rīboņu.

— Nepareizi!

— Nepareizi? — Volferts apstulbis pārstāja bungot.

— Nu, nu — vai laidīsi ģīgas vaļā?

Volfertam acīs bija saskrējušas asaras.

— Nekā nelaidīšu. — Taču asaras jau ritēja pār vaigiem.

Tagad, kad māsa bija pierādījusi savu pārākumu, viņai kļuva žēl brālīša, un viņa apsolīja:

— Rīt es tev iemācīšu.

Nākamajā dienā Leopolds sāka mācīt Volfertu lasīt, rakstīt un rēķināt. Tikai vakarā, un arī tad neilgi, viņi apsēdās pie klavesīna. Vairākus mēnešus Leopolds pievērsa galveno uzmanību parastajiem skolas priekšmetiem, un Volferts mācījās centīgi.

Kādu pēcpusdienu Sahtners, iegriezies pie Leopolda, uzdūrās Volfertam, kas, sēdēdams uz grīdas, ar krītu rakstīja uz tās skaitļus. Skaitļi bija redzami visur — uz galdiem, krēsliem, sienām, pat uz nošu lapām.

Sahtners pajautāja, ko viņš tur darot.

— Taisu ritmētiku, — Volferts paskaidroja. — Tētim.

— Vai tu visu dari tētim?

— Tētim un dieviņam. Papriekš dieviņam, tad tētim.

— Kas tev to iemācīja?

Tētis. Vai gribat, es jums parādīšu, kā taisīt ritrnētllvll?

— Kam man tā?

— Lai rakstītu notis. Tētis teica, ka tad vieglāk būšot rakstīt notis, kad es izaugšot. Tagad man ir pieci gadi.

Četri, — pārlaboja Sahtners.

— Četri—piektajā.

— Taisnība — piektajā, — Sahtners apliecināja.

— Paspēlējiet ar mani, — Volferts paņēma Sahtnera uzdāvātās rotaļu bungas un piebilda: — Nannerle māca mani spēlēt maršu. Es spēlēšu, jūs dziediet. — Viņš iemaršēja blakus istabā, bungodams un dziedādams, un Sahtners, sajūsmināts par knēveļa ritma izjūtu un smalko dzirdi, maršēja nopakaļ. Kad galma trompetistam sajuka solis, Volferts viņam aizrādīja. Abi patlaban sacerēja bungu marša variācijas, kad istabā ienāca tētis. Viņš noskūpstīja dēlēnu un iedeva viņam vienu no saviem menuetiem, lai mazais to nospēlētu no lapas. Volferts bez vārda runas apsēdās pie klavesīna un sāka spēli.

Sahtners uzmanīgi klausījās. Mazais maigi un liriski izpildīja tēva skaņdarbu. Apbrīnojami, Sahtners nodomāja, bet Leopoldam labāk neko neteikt, citādi viņš gaidīs no mazā nezin ko.

— Viņš lieliski spēlē, vai ne? — Leopolds vaicāja.

— Viņam ir laba tehnika, — Sahtners nelabprāt piekrita.

— Viņš ar katru dienu spēlē labāk. Man vēl nekad nav bijis tik spējīga skolēna.

— Būt par brīnumbērnu ir bīstami.

— Volfertam ne. — Leopolds skaidri juta, ka viņa bērns ir dieva izredzētais. Bet pasaki vien to skaļi: Sahtners, kas mēdz lasīt Voltēru, tūlīt ņemsies vilkt uz zoba.

Volferts bija pabeidzis menuetu un pavēstīja, ka gribot spēlēt koncertu.

— Koncertu? — Sahtners nespēja apslēpt izbrīnu.

— Līdz ar saviem sacerējumiem es viņam dodu spēlēt citu komponistu skaņdarbus, — Leopolds paskaidroja. — Un, tā kā viņam tik ļoti patīk klavesīns, es viņam liku mācīties dažus vienkāršus koncertus.

— Vienkāršus? Droši vien Skarlati, Ilasi vai Tēlemanu?

— Nē, tie viņam ir par grūtu.

— Tēt! — Volferts viņu pārtrauca. — Vai drīkstu nospēlēt tavu koncertu?

Leopolds neapšaubāmi jutās glaimots, taču stingri atbildēja:

— Nē. Tagad tev jāspēlē gammas. Pēdējā laikā tu esi ļ pametis tās pavisam novārtā. Paturi prātā, veselu stundu.

Volferts jutās vilies, tomēr paklausīgi ķērās pie gammām.

Leopolds aizveda Sahtneru uz dzīvojamo istabu. Draugam, acīm redzot, ir kas svarīgs sakāms.

Taču galma trompetistu patlaban nodarbināja cita doma. :

— Kāpēc jūs nosēdinājāt Volfertu pie gammām? — viņš . jautāja. — Viņam tās vairs nav vajadzīgas.

Leopolds pašapmierināts pasmaidīja un atteica:

— Disciplīna.

— Bet Volferts arī tā jums vienmēr klausa. Labāku skolnieku nemaz nevar vēlēties.

— Tātad jūs man piekrītat, ka viņš nav līdzīgs citiem?

— Es piekrītu, ka savam vecumam viņš ir ļoti muzikāls. — Sahtners ievirzīja sarunu citās sliedēs. — Vai dzirdējāt, ka Eberlins saslimis?

— Nē. Vēl pagājušā svētdienā viņš diriģēja kapellu.

— Jau labu laiku viņš jūtas slikti, tikai cenšas to visādi slēpt.

— Kāda nelaime, — Leopolds no sirds nožēloja. — Eberlins ir labs komponists, gandrīz tikpat labs kā Tēlemans un Hasc.

— Kad Eberlins nomirs, jūs varēsit stāties viņa vietā. Jūs pēc viņa esat vistalantīgākais komponists.

— Bet arī Lolli ir galma komponists.

— Jūs esat labāks par viņu.

— Kā tad ar manu rakstu Marpurga žurnālam? Jūs teicāt, ka tā dēļ .es esot iemantojis daudzus ienaidniekus.

— Protams, esat. Un tomēr dažs labs uzskata, ka jums ir izredzes kļūt par jauno kapelmeistaru. Par spīti rakstam. Jūsu «Vijoles skolu» vērtē ļoti augstu.

— Bet kā ar viņa gaišību?

— Arhibīskaps Sratenbahs gribētu paklausīties jūsu bērnus.

— Kā viņš par tiem uzzinājis?

— Viņi taču spēlēja Bulingeram, Barizani un ari man. Vai tad jums nepatīk, ka tas nonācis līdz arhibīskapa ausim?

— Jūs esat mani draugi. Es gribēju zināt jūsu uzskatus. — Un, kļuvis ļoti nopietns, Leopolds piebilda: — Vai,

ļuV jūsu domām, tas man palīdzēs dabūt kapelmeistara vllu?

.la bērnu spēle viņa gaišībai patiks, tas liecinās, ka Jfls esat teicams skolotājs. Turklāt Barizani apgalvo, ka meitenīte spēlējot pat labāk par brāli.

Par to nu Leopolds šaubījās, lai arī Nannerle spēlēja ļoti labi, it īpaši, ja ņem vērā viņas vecumu un dzimumu. Tiiēu visu izšķirs arhibīskapa domas. Apveltīdams viņa gaišību ar svēto amatu, dievs piešķīris viņam arī lielu varu. Viņa gaišības atzinība ļautu Leopoldam īstenot senI»doto plānu. Varbūt Sahtners patiešām ir īsts draugs?

— Man vajadzēs vairāku nedēļu, lai sagatavotu šim gadījumam cienīgu programmu, — Leopolds sacīja.

— Viņa gaišība vēlētos dzirdēt viņus ātrāk. Viņam jābrauc uz Vīni.

— Lai sameklētu jaunu kapelmeistaru?

— Drīzāk, lai neļautu mūs iepīt karā starp Mariju Terēziju un Fridrihu. Viņš lepojas ar to, ka nav ielaidis ne vienu, ne otru karaspēku savā arhibīskapijā un pratis saglabāt neitralitāti.

— Cik daudz laika tad ir manā rīcībā?

— Nedēļa.

— Pārāk īss sprīdis. Viņi taču vēl ir pavisam maziņi.

— Nu, tad divas nedēļas. Bet vairāk gan ne. Viņa gaišībai drīz pēc tam jābūt Vīnē.

Leopolds izklaidīgi pamāja ar galvu. Viņš saprata: izvēles nav. Taču jābūt ļoti piesardzīgam. Sis tas var viņa gaišībai nepatikt.

Klavesīna skaņas bija apklusušas, un pirmais to ievēroja Sahtners. Viņš brīnījās: mazajam taču i prātā nenāktu neklausīt tēvam.

— Droši vien Volferts pētī kādu partitūru.

Sahtneru urdīja ziņkāre. Viņi iegāja mūzikas istabā un atrada puisēnu cītīgi rakstām. Notupies ceļos uz krēsla, Volferts skripstināja spalvu. Turpat uz galda gulēja vairākas partitūras, taču mazais pat neskatījās tām virsū un tik mērcēja spalvu tintnīcā. Puisēns bija tā iegrimis nodarbībā, ka, uzšļakstījis tinti uz papīra, gluži vienkārši noslaucīja to ar plaukstu un turpināja rakstīšanu.

— Ko tu tur dari? — Leopolds noprasīja.

— Saceru koncertu klavesīnam. Tūlīt beigšu.

— Laid jel paskatīties!

— Nē, nē, tas vēl nav gatavs.

— Atjauj nu mums to izlemt, Volfert, dod šurp!

Bērns nelabprāt paklausīja. Sākumā Leopolds un Sahtnērs saskatīja vienīgi tintes traipus, taču pamazām sāka atšķirt notis un aptvert koncerta muzikālo uzbūvi un formu.

— Palūk, Andreas, iecerēts pavisam pareizil — izsaucās Leopolds.

Sahtners palocīja galvu.

— Tikai izmantot to nevarēs, tas ir tik grūts, ka neviens neņemsies spēlēt.

— Tēt, tāpēc taču tas ir koncerts, — Volferts pretojās, j — Vispirms tas jāiemācās un tikai tad jāspēlē.

— Un tu vari to nospēlēt? — jautāja Sahtners.

— Paklausieties vien, — zēns sacīja. Viņš sāka spēlēt, ; bet spēlēja nedroši un pēkšņi apstājās, pikts par to, ka neprot izteikt, ko jūt. Taču viņš noprata, ka tēvs ir priecīgs par to, ko viņš darījis: Leopolds noskūpstīja dēlu un tad aizsūtīja ēst pusdienas.

Uz dēla sacerējuma Leopolds uzrakstīja: «Volfgangs Mocarts», apzinādamies, ka glabās šo koncertu kā acuraugu, kamēr vien dzīvos. Dievs viņam sūtījis brīnumu, tagad to neviens vairs nenoliegs. Un no viņa paša ir atkarīgs, lai šī dieva dāvana nebūtu dota velti.

— Lielisks mēģinājums, — sacīja Sahtners.

— Jāpatur prātā, ka viņš vēl ir pavisam maziņš.

— Nu, vai varēsit sagatavot ar bērniem koncertu?

— Darīšu visu, kas manos spēkos.

4

Aizritēja divas nedēļas. Leopolds apzinājās, ka nav velti šķiedis laiku. Viņš bija iemācījis bērniem Eberlina duetu, jo cerēja, ka tik diplomātisks žests izpelnīsies viņa gaišības atzinību. Solo izpildījumam Nannerle bija iemācījusies Skarlati koncertu: Skarlati bija arhibīskapa iemīļotais komponists. Volfcrlam vajadzēja izpildīt Tēlemana menuetu — arī šim komponistam bija laba slava galmā. Ja bērniem lūgs piedevas, Nannerle nospēlēs maršu, bet Volferts — skerco; kā viens, tā otrs bija Leopolda kompozīcijas.

Tomēr, kad pienāca koncerta diena, Leopoldu pārņēma nemiers. Viegli ļauties sapņiem savā pieticīgajā mūzikas

istabā, taču milzīgajā, greznajā Rezidencē viņa bērniem pievērsīsies tādu cilvēku skaudīgie skatieni, kas sevi uzskata par autoritātēm mūzikā. Bet kā citādi lai riskē vest bērnus uz Vīni, ja viņš nebūs iedrošinājies parādīt tos ne vien Labības ielas devītajā namā, bet arī citur? Ja viņi šodien neuzstāsies, tad lieliskā izdevība būs palaista gar degunu. Nē, jārīkojas, Leopolds sevi skubināja, lai tur vai kas!

Viņš aizsteidzās uz dzīvojamo istabu, lai pārliecinātos, vai visi apģērbti, kā šai gadījumā pieklājas. Ceļā uz pili viņam daļēji atgriezās iepriekšējā paļāvība. Apstājies Rezidences laukumā, viņš pavēstīja:

— Sis. ir viens no lielākajiem laukumiem pasaulē. Un Rezidence ir krāšņa pils, viens no labākajiem itāliešu arhitektūras paraugiem. Tajā ir simt astoņdesmit piecas istabas, un būve vēl nav pabeigta.

— Kas ir itāliešu? — jautāja Volferts.

— Celtnes stils.

Volferts nesaprata.

— Nu, kā skaņdarbi, kurus jūs izpildāt. Skarlati stilā atšķiras noTēlemana.

~ A! — Tagad mazais saprata ļoti labi.

— Neaizmirstiet, ka sākumā jūs spēlēsit četrrocīgi.

— Es spēlēšu pirmo partiju, tu — otro, — Nannerle atgādināja Volfertam.

— Jā. Bet pēc tam tu spēlēsi Skarlati un es — Tēlemanu.

— Nekādā Ziņā nespēlējiet piedevas, kamēr to nelūdz viņa gaišība, — Leopolds brīdināja.

— Tēt, vai viņa gaišība ir gandrīz vai dieviņš?

— Viņš tak ir dieviņš, muļķīti! — dzēlīgi zobojās Nannerle. — Tas ir, Zalcburgā.

— Viņš ir dieva sūtnis, — pārlaboja Leopolds, šaubīdamies, vai bērni sapratuši. Viņš pacēla acis pret debesīm, klusībā lūgdamies, lai viss noritētu labi. Pils ziemas saules staros vizēja sudrabā. Leopoldam šķita, ka debesis tā izlej pār viņu svētību, un viņš cik necik nomierinājās. Zalcburga izskatījās brīnum daiļa.

— Kur stāv klavesīns? — Volferts apjautājās.

— Droši vien Konferenču zālē, tur, kur notiek gandrīz visi galma koncerti, — atbildēja Anna Marija. Viņa smaidīdama nodomāja, cik ļoti mīl savus dārgos. Taču nākamajā mirklī viņas sejā iegula skumjas, jo viņu pēkšņi pārņēma bailes, vai Leopolds nav pārāk uzstājīgs un neprasa no bērniem par daudz. Nannerlc ir tik vājina un Volferts savam vecumam tik mazs un trausls. Taču viņa klusēja. Anna Marija nekad neteica Leopoldam kaut ko nepatīkamu. Pat, ja tā bija patiesība. Leopoldam jābtit autoritātei. Tas viņam ir būtiski svarīgi.

Mocartiem lika uzgaidīt Karabīnieru zālē. Nannerli nomāca zāles milzīgais plašums, augstie, spriešļotie logi un apgleznotie griesti.

— Zāle ir lielākā nekā visas mūsu istabas kopā, — viņa

sacīja.

— .la, — Leopolds apstiprināja,. — zāles garums ir apmēram trīsdesmit metru. — Viņš lauzīja galvu, kāpēc viņiemjāgaida tc. Karabīnieru zāle nebija viņa gaišības apartamentu priekšistaba, te parasti uzturējās arhibīskapa rniesassardzc.

— Viņa gaišībavēl nav gatavs, — Leopoldam sacīja grafs Arko. — No rīta viņš jutās nevesels. Mums jau gandrīz vajadzēja koncertu atlikt.

Leopolds bažīgi palūkojās uz liofmeistaru. Georgs Fēlikss Arko bija viņa draugs, taču arhibīskapa klātbūtne prātīgāk izturēties pret grāfu kā pret oficiālu personu. Leopoldam netikās, ka grāfs ģērbies no galvas līdz kājām melna un pūderētās parūkas cirtas sakārtotas uz ausīm, gan atdarinot viņa gaišību, gan ari, lai it kā pagarinātu apaļo seju.

— Neraizējieties, tagad viņa gaišība jūtas pavisam labi, — grāfs Arko turpināja. Kaut šis vijoļspēles skolotājs nobīdu tik neatlaidīgs! Viņa gaišībai netīk neatlaidigi mūziķi, sevišķi tādi, kas dzenas pēc kāda mērķa.

— Vai tad bērni nespēlēs Konferenču zālē, grāfa kungs?

— Kādēļ viņiem jāspēlē tieši tur?

— Mēs taču tur spēlējam. Ls ar to domāju galma orķestri.

— Jūs taču esat profesionāli mākslinieki.

— Kur tad notiks koncerts?

— Bruņinieku zālē.

— Tā ir skaista telpa.

— Liu pilnīgi piemērota nelielam koncertam. Vai piekrītat man?

Protams. — Leopolds ar pūlēm slēpa vilšanos.

1 ivroja tērpies sulainis atdarīja Bruņinieku zāles pialas, baļļas dmvis, un Mocartu ģimene devās pie viņa

gaišības. Arhibīskaps Sratenbahs, ģērbies pelēkās drānas, kas harmonēja ar viņa panikas krasti, sēdēja atzvēlies savā valdnieka krēslā. Uz krāšņa marmora galda viņa priekšā gulēja partitūras, lai ikviens noprastu, ka viņš ir imizikas pazinējs; turpat stāvēja rožkoka pulkstenis, kas katram atgādināja, lai nespēlē pārāk ilgi. Izskatījās, ka arhibīskaps iegrimis dzijās domās, taču Leopolds sprieda, ka viņš tikai atpūšas pēc bagātīgām pusdienām un tieši tāpēc viņiem bijis jāgaida. Prātā pazibēja doma, ka viņa gaišībai ir prelātam piemērota seja: smails zods, stingra mute un brūnas acis, kas vienā mirklī var kļūt bargas.

Telpā atradās vēl cilvēku trīsdesmit, to vidū daži Leopolda draugi, taču viņš tos piemirsa, tiklīdz arhibīskaps Sratenbahs deva mājienu stādīt priekšā bērnus.

Arhibīskaps ar gandarījumu pamanīja, ka meitenes kleitiņa nav dekoltēta, tomēr nodomāja: bērni ir apģērbti pārāk lepni, tēvs taču ir tikai mūziķis. Viņš izteica šaubas, vai tik sīks un mazs zēns varēšot izpildīt programmā minētos skaņdarbus.

— Viņam ir pieci gadi, jūsu gaišība, — Leopolds teica.

— Tas ir par maz, lai spēlētu Eberlinu un Tēlemanu.

— Ticiet man, jūsu gaišība, viņš tiks galā lieliski, nešaubieties. — Klusībā Leopolds vēlējās, kaut drošības pēc varētu apsēsties bērniem blakus …

— Būs interesanti paklausīties, vai ir tiesa, ka viņš tik labi spēlē.

Uzzinājis, ka bērnu uzstāšanās būs tikai daļa koncerta, turklāt nenozīmīga, Leopolds ļāvās izmisumam.

Votferls bija pilns gaidu. Viņu priecēja viss: gan milzīgā telpa, gan lieliskais klavesīns, gan Sahtnera kunga uzmundrinošais smaids, gan mūziķi, kas skaņoja instrumentus. Koncerts sākās, un puisēns paliecās uz priekšu, pūlēdamies nepalaist garām nevienu skaņu. Bet, kad orķestris sāka spēlēt Vivaldi, diriģents Lolli vēzēja roku pārak ātrā, mūzikai neatbilstošā tempā. Volfcrls jutās aizskarts — kā mūziķis var tā kļūdīties. Nākamajā, Lulli skaņdarbā, bija tik daudz bungu rīboņas, ka zēnam iesāpējās galva. Viņš neizturēja un sāka raudāt.

Tēvu atkal pārņēma izmisums, bet viņa gaišība tikai piezīmēja:

— Zēns prot vērtēt.

Māte noslaucīja Volfcrlam asaras, bungas drīz norima, un mazais atviegloti nopūtās.

Tad sāka spēlēt trio, un puisēns skaidri dzirdēja, ka pirmā vijole spēlē ceturtdaļtoni zemāk, taču neviens nepievērsa tam uzmanību. Viņš noskuma: tētis bija teicis, ka viņa gaišība esot pirmais pēc dieviņa, bet, ja tā, tad viņa klātbūtnē jāspēlē bez kļūdām. Vai tiešām neviens neko nemana? Kad mūzika beidzās, visi skaļi aplaudēja. Voiferlam šķita, ka viņš nodots: lai nu kur, bet mūzikā jābūt pavisam godīgam. Tad pienāca kārta viņam un Nannerlei. Māsa paņēma viņu pie rokas un pieveda pie klavesīna, čukstēdama:

— Nebaidies, es sākšu, un tu spēlē līdzi.

Kas viņam ko baidīties — cik reižu jau nav spēlēts.

Kad bērni apsēdās pie klavesīna, Leopolds ievēroja, ka Nannerle kļuvusi bāla, bet Volferts ir mierīgs. Spēlējot duetu, Nannerle sāka šūpoties mūzikas taktī, turpretī Volferts sēdēja uz soliņa taisns, ar nopietnu un domīgu sejas izteiksmi. Leopolds juta, ka bērni spēlē labi, tieši tā, kā viņš mācījis. Viss ritēja gludi, ja Jheņem vērā kādu mazu starpgadījumu. Voiferlam izpildot solo, zālē ienāca kaķis, arhibīskapa mīlulis, un ņurrādams tipināja klāt Voiferlam. Zēns pārstāja spēlēt, pasmaidīja, noglaudīja kaķi, apsēdināja sev blakus uz soliņa un sāka spēli tieši no tās vietas, kur bija apstājies.

Bērni pabeidza savu programmu, un visi gaidot pievērsa skatienus arhibīskapam. Viņš sāka aplaudēt, un viesi sekoja viņa piemēram, taču piedevas viņa gaišība nelūdza.

Anna Marija par algu noskūpstīja Volfertu. Nannerle purpināja: — Viņš bija nerātns, nevajadzēja rotaļāties ar kaķi.

Eberlins uzslavēja bērnus, kas tik labi izpildījuši viņa duetu, taču Leopolds nenolaida acis no arhibīskapa. Sratenbahu bija ielencis skaļi jūsmīgu lišķu pūlis: tur bija galminieki spalvām rotātām cepurēm galvā un zobeniem pie sāniem, garīdznieki samta tērpos, mūziķi un citi, vienkāršāk ģērbti ļaudis.

Sahtners izskatījās apmierināts, Bulingers — neizdibināms, gluži kā viņa gaišība; Barizani zobgalīgi vīpsnāja, Lolli vai plīsa no lepnības.

Beidzot Leopoldam izdevās izspraukties pie arhibīskapa.

— Jūs parādījāt mums lielu godu, jūsu gaišība, atļaudams spēlēt, — viņš sacīja.

Nu vairs Sratenbahs nevarēja viņu atstāt neievērotu.

— Brīnums, ka zēns vispār var spēlēt, — viņš sacīja, — viņam ir tik mazas roķeles.

— Viņš ir visspējīgākais skolnieks, kāds man jebkad bijis, jūsu gaišība.

— Jābūt burvim, lai zēnu tik agri iemācītu spēlēt.

— Tāda ir dieva griba, jūsu gaišība.

— Kurai jūs, bez šaubām, palīdzat piepildīties.

— Es esmu viņa pazemīgs kalps, jūšu gaišība. Tomēr reizēm man liekas, it kā ar šī bērna starpniecību m^ni uzrunātu dievs.

Arhibīskapam Sratcnbaham labāk būtu gribējies, lai vijoļspēlcs skolotājs nerunātu tik dievbijīgā tonī, bet viņš vairāk aiz ziņkāres nekā aiz patiesas intereses Mocartu nepārtrauca.

— Vai drīkstu prasīt jūsu gaišības atļauju aizvest bērnus uz Vīni, lai parādītu turieniešiem, cik augsts ir Zalcburgas mūzikas līmenis?

— Es domāju, ka jūs gatavojat savu dēlu manam galmam?

Sahtners, kas bija uzmanīgi klausījies sarunā, lēnīgi ieteicās:

— Piedodiet, jūsu gaišība, bet varbūt šie bērni darīs Zalcburgu slavenu?

— Vīnē?

— Jūsu gaišība, jums labpatika sacīt, ka programma labi sastādīta, jūs bijāt apmierināts, ka bērni to sāka ar mūsu kapelmeistara Eberlina darbu.

— Jā, spēlēt bērni spēlēja virtuozi, Sahtnera kungs, lai gan man jāatzīstas, ka piecu gadu vecs bērns, kas tik prasmīgi pārvalda mūzikas instrumentu, rada itin kā pabaigu iespaidu.

— Vai atļausit man aizvest viņus uz Vīni? — Leopolds atkārtoja lūgumu. — Lūdzu, jūsu gaišība.

— Mocart, hofmeistars paziņos jums manas domas šai jautājumā tad, kad es uzskatīšu par vajadzīgu.

Drīz visus aicināja pie galda, kas bija klāts turpat Bruņinieku zālē. Arhibīskaps, muižnieki un garīdznieki apsēdās galda augšgalā, turpretī Mocarta ģimenei

ierādīja vietas paša lejasgalā kopā ar mūziķiem un bīskapa kalpotājiem. Šī galma paraža, kas Leopoldam allaž bija likusies aizvainojoša, patlaban aizvainoja viņu divkārt. Ēst viņam nepavisam negribējās, turklāt.bērni sāka ķildoties. Volferts sauca Nannerli spēlēt paslēpes, taču meitene atteicās, pavēstīdama, ka esot jau liela.

— Nannerl, es tevi nemīlu, — noskaldīja Volferts. — Visvairāk es mīlu jūs, tēt, un māmiņu arī un pēc tam Sahtnera kungu un dieviņu.

Leopolds tīksmi vēroja dēlu — mazais izskatās pēc īsta prinča: satraukumā sasārtuši vaidziņi, gluda, tīra āda, gaišas, zīdmikstas matu cirtas, pilnīgas lūpiņas, piata piere. Viņš zināja, ka smieklīgi ir protestēt pret vispārpieņemtajām ieražām, un tomēr viņam ārkārtīgi gribējās pasargāt ģimeni no aristokrātiem raksturīgā netaktiskuma un nicīgās attieksmes. Un te nu vēl pienāca šis muļķa Lolli un pavēstīja:

— Jūsu bērniem vajadzētu braukt uz Itāliju, Mocart. Viņiem jāpamācās pie īsta klavesīna maestro.

Leopolds i nedomāja atbildēt mazajam, resnajam boloņietim. Jau doma vien, ka vajadzētu uzticēt bērnu mācīšanu kādam citam, šķita viņam neciešama. LJn kas to saka — Lolli, kurš diriģē tik slikti, ka viņu par to vajadzētu pakārt. Leopolds būtu varējis uzskaitīt veselu rindu iemeslu, kāpēc viņš neieredz vicekapeimeistaru.

Tovakar Leopolds pats nolika Volfertu gulēt. Šoreiz viņš atkāpās neierastās kārtības: bērns jāatalgo par labo speii, viņš sacīja Annai Marijai. Viņš nostādīja Volfertu uz krēsla, lai uzģērbtu mazajam flaneļa naklskrekliņu, un pajautāja:

— Vai tev patika spēlēt arhibīskapam?

— Nu, tā pa vidam. Viņš ir briesmīgi vecs, vai ne, tēt?

— Vecs?

— Viņš visu laiku snauduļoja. Vai viņam ir daudz pulksteņu? Kamēr eš spēlēju, viņš to tik vien darīja, kā skatījās pulkstenī.

— Ļoti daudz. — Leopolds pēkšņi apskaitās, atcerējies, ka viņa gaišība nav iedevis par koncertu nevienu guldeni.

— Bet vai viņam patīk notis? Vai viņš māk nosaukt visas notis tā kā es?

— Šaubos gan.

— Un vai viņš zina, cik pavisam Tr nošu un kādā kārtība tās vajag spēlēt, un cik ilgi turēt katru noti? Tā kā es?

— Nē.

— Un vai klavesīnu viņš māk spēlēt?

— Nepavisam nemāk.

— Kāpēc tad visi viņu klausa?

Leopolds paraustīja plecus.

— Volfcrl, vai tu vēl mili tēti?

— Jā! Visvairāk dieviņu, tad jūs.

Puisēns nodziedāja savu paša izdomātu melodiju, kas nupat bija iešāvusies galvā:

— Oraņja figata fa, marina gamina fa. — Kādas brīnišķīgas skaņas, viņš nodomāja un, ieraudzījis, ka tēvs atplaucis, nobučoja to uz degungala un apsolīja: — Tēt, kad jūs būsit tikpat vecs kā arhibīskaps, es nosēdināšu jūs stikla skapī, lai ne vēja pūsiniņa netiek klāt, — tad jūs vienmēr būsit pie manis un es jūs godāšu.

Sie vārdi Leopoldu tā aizkustināja, ka viņš nespēja atbildēt. Acīs ienesās asaras. Nē, viņš nav viņa gaišībai liekuļojis. Bērni viņam patiešām ir dieva dāvana. Viņiem jāļauj izplest spārnus un lidot. Viņš gaidīja, kamēr knēvelītis cieši aizmieg, un tad ilgi stāvēja pie loga, skatīdamies uz tumšo ielu un prātodams, ko Volfertam nesīs nākotne.

5

Gaidīdams arhibīskapa lēmumu, Leopolds secināja, ka bez cilu atbalsta viņš labāku nākotni neizkaros. Bija aizritējušas vairākas nedējas, taču no viņa gaišības ziņu nebija, itin kā bērni nebūtu snieguši nekādu koncertu. Parasti, kad Leopoldu pārņēma nemiers vai skumjas, viņš rīkoja mūzikas vakarus. Arī šoreiz viņš uzaicināja Sahtneru, Bulingeru un Hāgenaucru paklausīties dažus trio, ko bija komponējis kāds viņa kolēģis — vijolnieks Vencels Hēbelts.

Jaunais mūziķis, kas nupat bija pieņemts galma orķestri, uzskatīja Mocarta kungu par labāko vijolnieku un pedagogu Zalcburgā un ļoti vēlējās uzzināt viņa domas par saviem skaņdarbiem.

Pirms sākās koncerts, Anna Marija iekārtojās ar šu» vekli kaktiņā, Nannerle virtuvē palīdzēja Terēzei cept torti un vārīt viesiem kafiju, turpretī Volfertu Leopolds nosēdināja pie klavesīna, stingri pieteikdams nevienu netraucēt. Taču, kad vīri dzīrās spēlēt — Leopolds pirmo vijoli, Sahtners otro un Vcncels trešo, — Volferts ņēmās lūgties, lai viņam arī ļauj piedalīties koncertā, bet Leopolds bargi uzsauca:

— Tu taču neesi mācījies spēlēt vijoli. Un, ja cilvēks nav mācījies, viņš spēlēt nedrīkst.

— Lai spēlētu otro vijoli, nemaz nav jāmācās.

— Kas tad tās par muļķībām! Ja tu mūs vēl traucēsi, es tūdaļ pavēlēšu nolikt tevi gulēt. .Pietiek! Tu slikti uzvedies!

Volferts sāka rūgti raudāt, viņš elsoja, it kā no bēdām sirds plīstu pušu.

Pirmajā brīdī Leopolds grasījās dēlu sodīt, taču tad savaldījās, atcerējies, ka parasti bērns klausa viņu bez ierunām. Sahtners apskāva Volfertu un mīļi sacīja:

— Vispirms tev jāiemācās spēlēt. Sēdi klusiņām un uzmanīgi klausies, tā tu pamazāijļ mācīsies.

Sahtnera laipnie vārdi apturēja asaru straumi, un Volferts dedzīgi noprasīja:

— Un tad es drīkstēšu spēlēt? Nākamo trio?

— To izlems tavs tētis. Bet tagad esi1 rātniņš un vairs netraucē. Tu taču zini, ka mēs visi tevi mīlam, un tētis visvairāk.

Citi pamāja ar galvu, un Volferts apklusa. Tomēr pie pirmajām trio skaņām puisēna apaļajā sejiņā parādījās izbrīns. Pēkšņi viņš nenocietās un izgrūda:

— Sahtnera kungs, jūsu vijole par ceturtdaļtoni atšķiras no citām.

Sahtners jautājot palūkojās uz Leopoldu, bet tas paraustīja plecus par zīmi, ka nav īsti pārliecināts.

— Vai tad jūs nedzirdat, Sahtnera kungs? — Volferts samulsa. Viņam mūzika bija dzīva būtne, un viņš nesaprata, kāpēc citi to neizjūt tāpat kā viņš.

Trio sakas no jauna, un atkal Volferts pārtrauca:

— Klau, te, te — par ceturtdaļtoni. — Un Leopolds pārsteigts apliecināja:

— Viņam taisnība.

— Par ceturtdaļtoni, — būdams pilnīgi pārliecināts at

kārtoja Volfcrls. — Es tak jums teicu, tēt. Vai tagad cs varēšu spēlēt? Man nesajuks.

— Lai spēlē kopā ar mani, — teica Sahtncrs.

Un Bulingers piebilda:

— Ja viņš tiešām ir tāds brīnumbērns, kā jūs apgalvojat, tad viņam tas nebūs grūti.

Tas nu ir pārspīlējums, errīgi nodomāja Leopolds. Tomēr atkāpties bija par vēlu. Un pazemojoši.

— Spēlē kopā ar Sahtnera kungu, — viņš sacīja, — tikai klusiņām, lai netraucētu.

Un Volferts, saudzīgi turēdams mazo vijolīti, ko Leopolds bija uzdāvājis dēlam pēc uzstāšanās arhibīskapa pilī, sāka spēlēt, pieskaņodamies Sahtncram. Leopolds gaidīja, ka zēns kļūdīsies. Tomēr Volfcrls nekļūdījās. Leopolds konstatēja, ka mazais atdarina viņa vijoļspēles paņēmienus. Kad trio beidzās, visi aplaudēja.

Zēns satraukts un lepns pavēstīja, ka varot nospēlēt arī pirmās vijoles partiju. Taču drīz viņš paņēma vairākas nepareizas notis, piepeši apstājās, sadusmots par paša čīgāšanu — to viņa ausis nespēja paciest, — un sacīja:

—• Tā ir vijoles vaina. Man vajag citu, tēt.

— Tev taisnība, r Leopolds piekrita. — Rīt pat dabūšu tev citu, labāku. — Viņš lika, lai bērns novēl visiem labu nakti, un aizsūtīja viņu gulēt.

Tomēr Volfertam vēl ilgi nenāca miegs. Gulēdams tumsā ar atvērtām acīm, viņš vēl un vēlreiz domās spēlēja trio. Viņš atcerējās gandrīz katru noti, bet kāpēc, spēlējot pirmo vijoli1, viņš bija kļūdījies? Nav ko brīnīties, ka tētis aizdzinis gulēt. Un tomēr viņš bija rādījies apmierināts, citādi nebūtu izturējies tik laipni. Neko nevar saprast.

Bulingers arī jutās apmulsis. Un, lai savu mulsumu slēptu, kategoriskā tonī noprasija:

—• Atzīstieties, Leopold, jūs taču esat viņu mācījis, vai ne?

— Zvēru jums, ka ne.

— Kā tad viņš iepraties spēlēt?

— Droši vien vērojis manu spēli. Kad mācu citus, bieži atļauju viņam sēdēt klāt. — Leopolds pats bija ne mazāk pārsteigts par Bulingeru.

Nekādi spriedumi par Vcnccla kompozīciju netika izteikti, un jaunais vijolnieks ierosināja nospēlēt pārējos trio. To arī izdarīja.

Kad Terēze aicināja pie kafijas un tortes, Leopolds ierunājās:

— Vcncel, jūsu trio ir gan patīkami klausīties, gan izpildīt. — Viņš noklusēja, ka skaņdarbiem, pēc viņa domam, nav satura. Domās viņš nemitīgi atgriezās pie Volferta. Vai draugiem var uzticēties? Vai var viņiem atklāt savas slēptākās jūtas? Nesavtīgi draugi taču ir tikpat liels retums kā septiņi pasaules brīnumi.

Kamēr pārējie ņēmās pārspriest trio muzikālās vērtības, Leopolds pētīgi vēroja draugus. Dēls viņu bija dziļi aizkustinājis; vijole bija viņa mīļākais instruments.

Sabiedriski stāvokļa ziņā augstāk par visiem atradās Buiingers. Viņš bija hofmeistara bērnu garīgais gans un drīkstēja tieši sazināties ar viņa gaišību. Garīdznieks bija neliela auguma, bet plecīgs, un viņa tuklajā, sārtajā sejā bieži vien pavīdēja izaicinoša izteiksme. Taču pret tiem, kas baudīja viņa labvēlību, Buiingers izturējās visai laipni, turklāt Leopolds zināja, ka viņš ciena labu mūziku.

Sahtners arī bija viens no tiem, kuru domas arhibīskaps uzklausīja.

Vismazākā nozīme Leopolda acis bija Vencelam Hēbcltain. Uzkumpušajam, mazajam Vencelam galmā nebija ne mazākās ietekmes. Vēlēšanās visiem izdabāt darīja viņu smieklīgu — Leopolds uzskatīja, ka cēlonis tain ir Hēbelta kautrība. Tomēr Vencelam piemita kada vērtīga īpašība: Zalcburgā viņš bija ieradies nesen un savas jaunības un bikluma dēļ nevarēja sacensties ar Leopoldu.

Vienīgais draugs, kuru Leopolds neizprata, bija Hāgenaucrs — viņu mājas saimnieks un iecienītākā pārtikas preču veikala īpašnieks Zalcburgā. Proti, Hāgenauers bija ļoti nerunīgs un vārdos skops, turpretī viņa mīlīgā, apaļā seja allaž pauda mieru un lēnprātību. Leopolds nekad nebija redzējis Hāgenaueru aizkaitinātu vai saniknotu, un visvairāk bija jābrlnās pār to, ka Hāgenauers izturējās pret viņu ar cieņu, ne tā kā citi tirgoņi, kuri mūziķus uzskatīja gandrīz vai par klaidoņiem. Tomēr ko šis draugs domā īstenībā? — Leopolds klusībā jautāja. Neviens taču nevar būt mūžam labsirdigs. Tas ir pretrunā ar cilvēka dabu.

Buiingers piecēlās, lai atvadītos, tā arī ne ar vārdu vairs nepieminējis Volfcrla spēli, un nu Leopolds vairs nenocietās.

— Vai jūs joprojām uzskatāt, ka nav saprātīgi censties pēc tā, lai zēns uzstātos Vīne? — viņš izsaucās.

— Es neteiktu, ka tas nav saprātīgi, — bilda Bulingers, — bet nezinu, vai tas būtu lietderīgi.

— Bērni, bez šaubām, atstās iespaidu, — sacīja Sahtuers. — Vai redzējāt, cik viegli Volferts iemācījās spēiet vijoli?

— Iespaidu viņi atstās, — piekrita Bulingers, — ja tāda būs dieva griba.

— Dieva griba! — Leopolds atbalsoja. — Vai tad viss atkarīgs no tās vien?

Tādi vārdi satrieca Bulingeru un pārsteidza pārējos, tāpēc Leopolds noprata, ka nedrīkst aizmirsties.

Viņš ierunājās no jauna — atturīgi, bet noteikti:

— Mijais Bulinger, neviens prātīgs cilvēks, neviens krietns kristietis nenoliegs, ka pasaulē viss notiek pēc dieva gribas. Bet vai tas nozīmē, ka man jārīkojas uz labu laimi, vieglprātīgi, nedomājot par nākotni un gaidot dāvanas no debesīm? Pats dievs to uzskatītu par nesaprātīgu rīcību.

Bulingers klusēja, tomēr vismaz nelikās, ka viņš dusmotos.

— Tātad man jārūpējas par manu bērnu nākotni, citādi viņiem vispār tās nebūs.

— Piekrītu, — Bulingers atsaucās, ~ tomēr tas saistās ar zināmām grūtībām.

Leopolds paraustīja plecus. Grūtības dzimst reizē ar cilvēku.

— Runā, ka pie mums braucot jaunais Mihaels Haidns no Vīnes, — Bulingers sacīja. — Turklāt sakarā ar Eberlina slfkto veselību viņa gaišiba domājot par jaunu kapelmeistaru. Ja jūs nebūsit Zalcburgā, kad pienāks izvēles brīdis, tad diez vai jautājumu izlems jums par labu.

Pamatota piezīme, Leopolds nodomāja, turklāt Mihaels Haidns par spīti saviem jaunajiem gadiem varētu būt nopietnāks sāncensis nekā Lolli. Tomēr tai pašā laikā viņš apzinājās, ka Volferts spēj kāpt nesalīdzināmi augstāk nekā viņš pats, un ceļš uz virsotnēm ved caur Vīni. Volfertam piemīt talants, kas jāapliecina, lai kādus upurus tas arī prasītu.

— Par kādām grūtībām jūs runājat? — Leopolds vaicāja Buiingerain.

— Ja jums vajag atvaļinājumu, tad jāsameklē vietnieks,

— Varbūt tieši tāpēc arhibīskapa atļauja kavējas?

Bulingers klusēja, taču pēc viņa sejas izteiksmes varēja spriest, ka laikam tas ir īstais iemesls.

Leopolds samulsa. Kurš gan gribēs viņu aizstāt? Godkārīga mūziķa acīs viņa amatam nebija ne mazākās vērtības.

Pamanījis Leopolda izmisumu, ierunājās Vencels:

— Kā jums šķiet: vai viņa gaišība piešķirtu Mocarta kungam atvaļinājumu, ja viņa prombūtnes laikā es piedāvātu savus pakalpojumus?

— Iespējams, — Bulingers atteica.

Te Leopoldu pārņēma šaubas. Varbūt tomēr viņu aizstāt ir jzdevīgi? Bet Vencels ir daudz vājāks vijolnieks par viņu. Iespējams, ka viņa gaišība nebūs ar jaunekli apmierināts, un tas tikai cels Leopolda prestižu arhibīskapa acīs.

— Tā ir ļoti liela laipnība, Vencel, — viņš sacīja.

— Es to uzskatu par godu.

— Baidos tikai, ka jūs netiksit galāar visiem maniem pienākumiem.

— Ja vajadzēs, es palīdzēšu, — sacīja Sahtners.

— Tomēr tas vēl nav viss, — piezīmēja Bulingers. — Ceļojums uz Vīni ar diviem maziem bērniem prasīs krietnus izdevumus. Vai jūs to varat atļauties, Leopold?

Leopolds cieta klusu. Pazemojošs jautājums, un viņš nevēlējās, lai viņu pazemotu, tomēr garīdzniekam taisnība. Risks ir milzīgs. Ja bērni negūs panākumus, viņš izputēs.

— Es došu Mocartiem naudu, — teica Hāgcnauers.

— Ceļojums var maksāt dārgāk, nekā mēs iedomājamies, — Bulingers brīdināja.

— Es zinu, — Hāgenauers piekrita, — bet par to nav jāraizējas. Vai jūs būsit ar mieru aizrunāt viņa gaišībai par mūsu draugu, ja viss pārējais tiks nokārtots?

— Ja Mocarta kungs pats to vēlas.

Leopolds prātoja, kādus pakalpojumus no viņa prasīs pretī, tomēr Hāgenauera priekšlikums viņu aizkustināja: lai nu kā, taču visgrūtāk ļaudīm ir šķirties nonaudas.

— Ja tas jūs neapgrūtina, — viņš teica. — Man šķiet, ka ļoti palīdzētu taktisks lūgums arhibīskapam.

Bulingers pasmaidīja. Viņa gara acu priekšā iznira Volferts, tikai ne kā parasts bērns no miesas un asinīm, bet

I,i gars, katn liktenis lēmis izpausties mūzikā un ko noslēpumaini spēki neatvairāmi virza uz mērķi. Viņš juta, ka visi klātesošie ir viena sirds un dvēsele, kaut arī izrādīt viņš to nevarēja, jo negribēja nostādīt sevi uz vienas pakāpes ar citiem. Tomēr viņš drīkstēja vismaz apsolīt:

— Es griezīšos pie viņa gaišības ar grāfa Arko starpniecību.

Kad Leopolds garīdzniekam dedzīgi pateicās un apskāva ari visus pārējos, Bulingcrs apjuka. Viņš šaubījās, vai ceļojums uz Vīni saskan ar dieva gribu, taču nolēma darīt visu, kas būs viņa spēkos.

— Var jau būt, ka jautājums tik drīz neizšķirsies, — Bulingers piebilda. — Bet bez atbildes nepaliksim

Anna Marija pateicās viesiem, ka tie ieradušies. Tomēr, kad draugi aizgāja, viņa atkal pieklusa. Annu Mariju tirdīja šaubas. Leopolds stāv tepat blakus un domā, ka guvis lielu uzvaru. Vīram bērni nozīmē ceļu uz slavu, viņa prātoja, bet, ja Volfertam kas notiek, puisēns tūlīt skrien pie viņas, mātes skavās. Brauciens uz Vīni būs bīstams, te turpretī viņiem ir daudz draugu.

— Tu bēdājies, Anna Marija? — Leopolds pēkšņi ievaicājās.

— Volferts ir vēl pavisam mazs. Un līdz Vīnei tik tālu. Tu pats ne reizi vien esi teicis, ka tas ir grūts un nogurdinošs ceļojums.

Leopolds sadrūma. Abi ilgi klusēja. Tad viņš noteica:

— Jāmāca bērniem franču valoda. Tā Vīnē ir modē.

Anna Marija pamāja ar galvu, bet viņas bailes nebūt neizgaisa. Viņai gribējās protestēt, tomēr viņa zināja, ka tā tikai sadusmos Leopoldu. Viņa daudz kur nepiekrita Leopoldam un lūdza dievu, kaut ļaunās nojautas nepiepildītos.

Pēc nedēļas grāfs Arko nodeva Leopoldam šādu rakstu: «Viņa gaišība grāfs Šratenbahs, arhibīskaps un Zalcburgas un Svētās Romas ķeizarvalsts firsts, visžēlīgi devis atļauju piešķirt viņa galma mūziķim Leopoldam Mocartam īslaicīgu atvaļinājumu.»

— Kam jūsu bērni Vīnē spēlēs? — jautāja grāfs Arko.

Ķeizaram… Ķeizarienei… Erchercogieni un erchercogienēm… Firstiem un grāfiem.,. Francijas un Anglijas sūtņiem… Iztēle vilināja Leopoldu arvien tālāk, taču skaļi viņš pateica:

~ Draugiem, mūziķiem, augstākajai sabiedrībai.

— Un galmam ne?

Jā! Bet ko gan jūs zināt par maniem sapņiemt

6

Tagad, kad Leopolds bija saņēmis arhibīskapa atļauju ceļojumam uz Vīni, viss kā par spīti iegrozījās viņam nelabvēlīgi. Vispirms viņš aizveda bērnus uz netālo Minheni, kur viņi izmēģinājuma pēc spēlēja kūrfirstam, taču šis augstais kungs uzņēma spēli tik atturīgi, ka Leopolds zaudēja drosmi. Vēl lāgā neatguvies no vilšanās, viņš tomēr bija sācis posties ceļatn, kad saslima Vencels, un pagāja krietns laika sprīdis, pirms jaunais mūziķis varēja sākt aizstāt Leopoldu.

Tikko izveseļojās Vcncels, nomira Eberlins, un atbrīvojās kapelmeistara vieta. Grāfs Arko pavēstīja, ka Zalcburgas galminiekiem drīz piebiedrošoties Mihaels Haidns, bet, kāds būs viņa amats, neviens nezināja. Leopolds atkal atlika aizbraukšanu, gaidīdams, kad arhibīskaps izvēlēsies jauno kapelmeistaru. Tomēr iecelšana tā arī nenotika. Zalcburgā klīda dažādas baumas, ka Prūsija grasoties uzbrukt Vīnei, — kā nekā karš ilga jau septiņus gadus, — tikai nevienam nebija ne jausmas, kas būs pirmais kapelmeistars.

Leopoldu mierināja tas, ka brauciena novilcināšana ļāva viņam pievērst galveno uzmanību bērnu mācīšanai, un viņš dedzīgi nodevās šim darbam.

Viņš mācīja mazajiem franču valodu, skaitīt lūgšanas latiņu valoda un brīvi izturēties viesistabās. Viņš priecājās, ka arvien vairāk pilnveidojas Volfcrla vijoles spēle un ka mazais arvien veiklāk muzicē uz. klavihorda un klavesīna. Ari Nanncrlei bija lielas sekmes mūzikā, taču tieši zēna spējas tēvu patiesi pārsteidza. Konstatējis, ka zēns raksta pats savu mūziku klavesīnam, Leopolds lika viņam analizēt citu komponistu darbus. To vidū bija Ādolfa Masēs, Georga Tēlemana un Kārļa Filipa Emanuēla Baha sacerējumi. Sešu gadu vecumā Volferis tos visus zināja no galvas. Un pēc tam uzrakstīja trīs menuetus un allegro klavesīnam.

Sis kompozīcijas iesvēla Leopoldā izbrīnu. Tām nekādi nevarēja pārmest vāju uzbūvi, kas ir iesācēju parastais trūkums, tās izcēlās ar skaidru konstrukciju un izteiksmibu. Sie skaņdarbi liecināja, ka Voferls, tāpat kā viņš pats, uzskata mūziku par ārkārtīgi precīzu valodu, kur katrai notij jābūt rūpīgi apsvērtai un izteiksmīgai. Protams, puisēns atdarināja citus komponistus, bet tā tam ari jabūt, turklāt viņš atdarināja pašus labākos — Georgu lēlemanu un Kārli Filipu Emanuēlu Bahu.

Volferta kompozīcijas tika pārrakstītas īpašā nošu burtnīcā, un Leopolds ar gandarījumu pirmajā lapā ierakstīja: «Manam dārgajam dēlam Volfgangam Amadejam sešu gadu dzimšanas dienā no tēva Leopolda Mocarta.»

Annai Marijai viņš sacīja:

— Bērns tik ātri visu apgūst, ka nedrīkst zaudēt ne mirkli. Braucienu nevar vairs ilgāk atlikt. Tuvojas ziema, un salā ceļot būs ļoti grūti. Turklāt bērni ātri aug, pēc gada viņi varbūt būs pārāk pieauguši, pārāk lieli, lai izraisītu interesi. Jo bērns mazāks, Anna Marija, jo brīnums lielāks. Pēc iespējas drīzāk jāparāda pasaulei viņu neparastais talants. Un Nannerlei, tā vien raugies, būs vienpadsmit. Drīz viņu par brīnumbērnu vairs saukt nevarēs.

Anna Marija palocīja galvu, viņa nodomāja, ka Leopolds patiesībā grib pārliecināt tikai pats sevi. Viņš cenšas kliedēt paša bažas.

Tūkstoš septiņsimt sešdesmit otrā gada 18. septembrī Mocartu ģimene izbrauca no Zalcburgas un devās caur Pasavu un Linču uz Vīni. Sahtners, Hāgenauers un Bulingers bija atnākuši uz Labības ielu 9 viņus pavadīt. Viņi brīnījās, uzzinājuši, ka Mocarti brauc caur Pasavu, kas atradās uz ziemeļiem, sānis no tiešā ceļa uz Vīni.

Taču Pasavas apmeklēšana ietilpa Leopolda sastāditajā plānā. Pārbaudīdams, vai viņa vijoles un ceļojumu klavesīns kārtīgi iesaiņoti un līdz ar citu bagāžu piesieti uz īrētās karietes jumta, viņš nebilda ne pušplēsta vārda par ieteikuma vēstuli, ko grāfs Arko bija uzrakstījis ietekmīgajam Pasavas bīskapam grāfam TūnamHoenšteinam, kam bija ciešas saites ar Vīni. Leopolds tikai noteica:

— No Pasavas mēs varēsim braukt ar parasto kuģīti lejup pa Donavu, lai nebūtu jākratās pa sliktiem ceļiem.

Atvadas bija sirsnīgas, taču Leopoldam tās mazliet aptumšoja Bulingera atgādinājums:

— Neaizmirstiet, ka atvaļinājums drīkst ilgt tikai pusotru mēnesi, ne vairāk …

Teikuma beigas pagaisa zirgu pakavu klaboņā un smago riteņu čīkstos, tomēr Leopolda ausīs vēl ilgi skanēja bargie vārdi, kas izklausījās, pēc pastarās tiesas lēmuma: «Tikai pusotru mēnesi, ne vairāk!» Tādā laika posmā viņš pat nespēs panākt, lai par bērniem sāktu runāt, ieceru īstenošanai nepieciešams vismaz pusgads.

Tomēr, kad viņi bija pametuši aiz muguras Linčas ielu un Sautera arku un pārbraukuši pāri kalnu pārejai, Leopolda garastāvoklis uzlabojās. Par spīti visiem šķēršļiem viņam bija izdeviesizrauties ārā. Viņam gribējās gavilēt pilnā balsī: «Mēs esam brīvi, brīvi no arhibīskapa un vergu važām!» Taču Anna Marija slaucīja asaras un Nanncrlei šķebināja dūšu, tāpēc Leopolds bija spiests apvaldīties. Vienīgi Volferts šķita apmierināts un laimīgs.

Volfertam gauži patika braukt karietē, patika riteņu rīboņa un īpašais ritms. Viņš lepojās, ka no ratu šūpošanās viņam nemetas šķērmi kā māsai. Arī tētis izskatījās tik līksms. Tētis bija teicis, ka tur, kur viņi braucot, būšot daudz vairāk mūzikas nekā Zalcburgā, un tagad Volferts tam ticēja.

Par spīti grāfa Arko ieteikuma vēstulei Pasavā viņiem bija jāgaida trīs dienas, kamēr bīskaps viņus pieņēma, un tad noskaidrojās, ka augsto baznīcas vīru interesē vienīgi Volfcrla spēle.

Bīskapa rezidence, kas atradās senā, pelēkā cietoksnī pakalnā pie Donavas, atstāja uz zēnu nomācošu iespaidu. Zālē bija tumšs un auksts, un viņam stinga pirksti. Grāfs TūnsHoenštcins bija vecs un resns un neizskatījās pēc tada, kas saprot kaut ko no mūzikas. Tomēr, kad Volferts pateica to tētim, Leopolds viņam iečukstēja, ka bīskaps nebūt neesot vecs, viņam esot tikai piecdesmit gadu, un viņa spriedumi esot ļoti svarīgi, vienalga, vai viņš saprotot mūziku vai ne. Tas Volfertu mulsināja. Turklāt bīskaps bija ielūdzis uz koncertu vairākus savus tuvos ļaudis, un zēns jutās kā tiesas priekšā. Viņam nemaz nebija patikas spēlēt. Taču tēvs tā nervozēja, ka Volfertam gribējās sa

It: «Neraizējieties.» Un, tikko viņš sāka spēlēt, skanēja lieliski.

Klātesošie aplaudēja, bet Leopolds, saņēmis no bīskapa par atalgojumu vienu vienīgu guldeni, nosprieda, ka koncerts cietis pilnīgu neveiksmi. Sarūgtināts viņš domāja par aizkavēšanos Pasavā, kas bija maksājusi krietni daudz guldeņu, bet tad bīskaps pēkšņi iejautājās:

— Vai jūs braucat uz Vīni?

— Jā, jūsu gaišība.

— Es varētu aizrakstīt par jūsu puisēnu uz Vīni savam brālēnam grāfam Tūnam.

— Ar to jūs parādītu mums godu, jūsu gaišība.

— Grāfs Tūns un viņa dzīvesbiedre ir lieli mūzikas cienītāji. Viņiem tam ir vairāk laika nekā man.

Grāfs Herberštcins, Pasavas katedrāles kanoniķis, kas bija atnācis pie bīskapa apspriest dažus baznīcas jautājumus, ievaicājās:

— Mocarta kungs, vai jūs uz Linču un Vīni brauksit ar kuģīti?

— Jā. — Leopolds aizdomīgi pavērās jautātājā.

— Jūsu dēlēns ir Joti labi audzināts. Vai tiešām viņam ir tikai astoņi gadi?

— Viņam ir mazliet pāri par sešiem.

Grāfa Herberšteina sajūsma pieauga.

— Tādā gadījumā es arī braukšu uz Linču un Vīni pa Donavu. Vai jums šajās pilsētās ir draugi?

Leopolds sastomījās.

— Skaidrs. Jūs braucat tieši tādēļ, lai iegūtu draugus. Linčā es stādīšu jūs priekšā Augšaustrijas gubernatoram armijas virspavēlniekam grāfam Slikam. Viņš sevi uzskata par lielu mūzikas pazinēju.

Grāfs Herberšteins pierunāja grāfu Sliku sarīkot bērniem arī publisku uzstāšanos. Programma bija tā pati, ko bērni jau spēlējuši, un viņu nosvērtība virspavēlniekam patika ne mazāk kā grāfam Hcrbcršteinam. Interesi viņa iekvcldināja arī brāļa un māsas vecums. Iespaidiem pārsātinātajā Vīnē mazie varētu sacelt sensāciju. Un viņš sacīja Leopoldam:

— Jūsu bērni ir ļoti jauki. Nākamnedēļ es būšu Vīnē un labprāt ievedīšu jūs sabiedrībā.

— Jūs esat ļoti laipns, jūsu gaišība.

Grāfs Šliks sprieda, ka būtu patīkami pārtrumpot Her lieršteinu. Un varbūt tāda rīcība ir gudra, jo ķeizarienei,: |;as izrāda zināmu interesi pret mūziku, viņš ta sagādātu pārsteigumu.

Leopolds ļoti nopriecājās, ka bērni var pelnīt naudu,

»pelējot publikai; par koncertu Linčā viņi bija saņēmuši .četrdesmit guldeņu — vairāk, nekā jebkad par vienu uzstāšanos bija maksāts viņam pašam.

Volfcrlam spēlēšana virspavēlniekam bija sagādājusi vilšanos, turpretī Nannerle lepojās ar iespaidu, ko bija atstājusi: grafs Sliks bija sacījis, ka viņa esot gluži apburoša, un uzdāvinājis rokassprādzi, turpretī Volferts apšaubīja, vai grafs mūziku izprot labāk par Pasavas bīskapu. Tāpat kā bīskaps, grāfs Šliks priekšnesumu laikā bija pļāpājis un Volferts turpinājis spēli tikai tēva dēļ. Neviens cilvēks, kas mīl mūziku, taču nepļāpās koncerta laikā.

Turklāt viņu nogurdināja ceļojums pa Donavu. Tētis daiļrunīgi bija slavējis Donavas skaistumu, bet patiesībā tā bija netīra upe pretīgā brūnā krāsā, strauja, nemierīga un baismīga. Līdz šim, ja Volfertu kaut kas bija biedējis, viņš varēja meklēt mierinājumu savā mīļotajā mūzika, bet kuģīti tā šūpoja, ka tēvs neļāva izsaiņot nevienu instrumentu, baidīdamies, ka nesabojājas, tāpēc trīs bezgaligi garas dienas vajadzēja iztikt bez mūzikas.

Liels vilnis atsvieda Volfertu pret kuģīša sāniem, puisēns tik tikko nepārvēlās pār malu un sāpīgi sasita labo roku. Acīs sakāpa asaras, tomēr viņš neraudāja, lai nesadusmotu tēti.

Tētis jau tā bija nospiests. Nannerlei, ko bija pārbiedējusi pievakarē sacēlusies negantā vētra, kļuva slikti, bet māmiņas seja izskatījās pelēka kā zeme, un viņa visu laiku atkārtoja:

— Nekad nevar zināt, kas tevi ceļā sagaida.

Volferts manīja, ka tētis tik tikko valdās. Taču viņš noteica vienīgi:

— Anna Marija, nomazgā bērnus. Domāju, ka vismaz Volferts nebūs zaudējis ēstgribu.

Volfcrlam ļoti gribējās pajautāt: «Cik ilgi mums vēl jābrauc līdz Vīnei, tēt?» — bet viņš neuzdrošinājās.

Māmiņā noliecās pie viņā, lai palūkotos, vai viņš ir pieliekami silti apģērbts, un sacīja tētim:

— Visu iepriekšējo nakti Volferts kāsēja. Viņš nebūt n(iv tik stiprs, kā tev šķiet.

1 — Man šķiet daudz kas, — tētis viņu aizkaitināts api.iva. — Taču neviens vēl nav noslīcis.

Un šai mirklī, it kā lai pierādītu pretējo, kāds nabaga cilvēks pārkrita pār bortu. Volfertam satraukumā aizmircis jūras slimība. Matroži izvilka nelaimīgo no satrakotā lcdussaltā ūdens, tomēr izrādījās, ka viņš jau ir beigts. Volferts pirmo reizi redzēja nāvi un galīgi apstulba. Pats viņš bija pilns dzīvības, turpretī šis nabadziņš vairs nejaudāja elpot. Māmiņa raudāja, tētis izskatījās drūms. Aeim redzot, nāve ir kaut kas nejauks, cietsirdīgs un ļauns, domāja Volferts, bet kāpēc cilvēki nevar no tās izvairīties? Pēkšņi viņš arī sāka raudāt, pats nezinādams, kāpēc.

Nākamajā dienā, kad kuģītis piestājās Ibsā, lai pasažieri varētu izlocīt kājas un atpūsties pēc vētrainā brauciena, zēns jutās krietni labāk.

Tēvs aizveda viņus uz netālo baznīcu pateikties dievam, ka tas glābis viņus vētras laikā: Leopolds bija nervozējis daudz vairāk, nekā šķita. Volferts turpretī visu aizmirsa, kolīdz ieraudzīja ērģeles.

Jau agrāk Zalcburgā viņš bija redzējis un dzirdējis ērģeles, taču nevienas nebija tik diženas kā šīs. Sīs bija milzīgas, slējās augstu, augstu, ar savu valdonīgo majestātiskumu pauzdamas itin kā dieva varenību. Volfertam gribējās maigi pieskarties pie neskaitāmajām sudrabotajam un zeltītajām caurulēm, kuras līdzīgi treliņiem stiepās augšup gar baznīcas sienu.

— Tās ir vienas no labākajām ērģelēm pasaulē, — sacīja tētis, un, tikko viņi beidza skaitīt lūgšanu, Volferts apsēdās pie milzīgā instrumenta nn palūdza tēti parādīt, kā to spēlē.

Tēvs ņēmās skaidrot, un Volferts uzmanīgi klausījās. Leopolds domāja, ka dēls netiks galā, taču nepagāja ne pāris minūšu, kad Volferts jau spēlēja, turklāt nepavisam nekļūdīdamies.

Zēns spēlēja, un viņam šķita, ka viņš gūst uzvaru, uzveikdams bailes, kas viņu mocījušas brauciena laikā. So uzvaru viņam nespēs atņemt neviens, pat nāve ne. Viņu valdzināja ērģeļu diapazons un tembrālā bagātība. Daži toņi bija tik vareni, ka Volfertam likās — viņš dzird paša

dieva balsi. Bet, kad skaņas pieauga spēkā, puisēna sirds iepukstējās straujāk. Viņš juta neparastas enerģijas^ uzplūdu. Viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību pārsteigtajiem baznīcas klostera mūkiem, kas viņu apstāja un čukstēja: «Brīnums! īsts brīnums!» Ērģeles atsaucās katram viņa pieskārienam. Volferts iemīlēja šo instrumentu no visas sirds.

Nākamajā rītā viņi nokļuva līdz Vīnes priekšpilsētām. Muitas ierēdnis, kam apnika skatīties, kā tēvs saudzīgi izsaiņo instrumentus, sāka raustīt pārvalkus un tā sadusmoja Volfertu. Tā bija svētuma zaimošana. Ierēdnis apgājās ar viņa vijoli kā ar malkas pagali. Volferts iekliedzās:

— Tā nedrīkst! Tā ir mana!

Pavecais, druknais strupiķis ierēdnis zēnam neticēja.

— Jā! Tā ir mana vijole.

— Un tu, protams, spēlē to kā virtuozs?

Volferts izrāva vijoli no ierēdņa neveiklajām rokām un sāka spēlēt.

Neticami, domāja ierēdnis, bet šis zēns patiešām ir virtuozs. Ierēdnis ari pats kurinot prata spēlēt, bet ne jau tā. Nolēmis paspīdēt ar savu gaumi, viņš pavaicāja:

— Kas tas ir? Tēlemana allegro?

— Menuets, — pārlaboja Volferts. — Hases menuets.

— Nu, protams, Hase. Kā es tā kļūdījos!

— Bet jūs gandrīz uzminējāt, — sacīja tēvs un piebilda: — Mēs ceļojam Augšaustrijas gubernatora grāfa Slika oficiālā aizgādībā. Viņa ekselence gatavojas stādīt priekšā manus bērnus ķeizarienei.

Šoreiz ierēdnis noticēja bez liekiem vārdiem. Leopolds paskaidroja, ka tieši tāpēc ar instrumentiem jāapietas saudzīgi, un ierēdnis piekrītot māja ar galvu un pārējo bagažu vairs nepārbaudīja. Viņš tikai palūdza zēnu nospēlēt vēl kaut ko: Hasi, Tēlemanu vai Filipu Emanuēlu Balni. Un, kad Volferts piekrita, ierēdnis to uzskatīja par lielu laipnību.

Pēc stundas Mocarti bija Vīnē.

## OTRA DAĻA Brīnumbērns

7

Tā bija mīla no pirmā acu uzmetiena.

Volferts stāvēja pie pilsētas vārtiem, Vīnes izskata un skaņu apburts. Tēvs tīšām uzkavējās pie nocietinājumiem, kas apjoza VīnĻ gribēdams pastāstīt sievai un bērniem, ka tieši te 1683. gadā atsisti turki, bet pēc tam Vīne pamazām pārvērtusies par modernu pilsētu, un ka prūšu Fridrihs, iespējams, nav uzdrošinājies uzbrukt pilsētai tieši šo vareno aizsargvaļņu dēļ, taču Volferts redzēja, ka tēvā neviens neklausās. Māte bija iegrimusi domās, droši vien garā. atgriezusies Zalcburgā, Nannerle skaudīgi vēroja elegantās dāmas garāmbraucošajās ekipāžās, bet pats Volferts kāri lūkojās uz jauno pasauli, cenzdamies neko nepalaist garām. Bija tik daudz ko redzēt un dzirdēt. Viņu sajūsmināja pilsētas ielu jautrā kņada, tās dzīves ritms un temps, tās daudzveidība, rosme un ļaužu pūļi.

Tēvs noīrēja ekipāžu, un viņi devās uz savu dzīvesvietu, «Baltā vērša» viesnīcu, netālu no Pils laukuma. Braucot pa Grābenu — Vīnes sirdi, Volferts, vērodams pieaugošo ļaužu drūzmu, iesaucās:

— Tēt, Vīne tak ir krietni lielāka par Zalcburgu, un cilvēku arī te ir krietni vairāk!

— Kopš 1683. gada iedzīvotāju skaits te dubultojies, bija deviņdesmit tūkstoši, bet tagad ir gandrīz divi simti. Turpretī Zalcburgā dzīvo tikai desmit tūkstoš cilvēku.

— Vai mēs paliksim te ilgi?

— Cik vajadzēs, tik arī paliksim.

— Un kas tas? — Volferts norādīja uz smaili,.kas slējās tālumā.

— Tā ir svētā Stefana katedrāle, — atteica tēvs.ļ — Pati vecākā un pati lielākā baznīca Vīnē. Tā atrodasj pilsētas centrā. Mēs dzīvosim tās tuvumā.

Ekipāžu straume aizsprostoja visu Grābcnu, viņi virļ zījās uz priekšu soļiem, bet Volferts par to tikai priecā; jas — tā varēja tīksmināties par pilsētu. Par spīti pelē] kājām debesim un neparastajam aukstumam Grābens bija ļaužu pilns. Zalcburgā tādā laikā neviens nebāž degunu] ārā pa durvīm, Volferts nodomāja. Te turpretī pastaigājas daudz kungu pūderētās parūkās un dāmu greznos, ar, ādu apšūtos apmetņos. Bija dzirdamas daudzas valodas,] un tēvs paskaidroja, ka Vīnē sabraucot ļaudis no visas pasaules. Volferts redzēja jātnieku karavīrus mundieros; ar ķeizarnama ģerboni, taču citas kara pazīmes tā ari nemanīja, kaut gan māmiņa ar tēti bieži runāja par karu starp ķeizarieni Mariju Terēziju un Prūsijas Fridrihu. Ekipāžai vajadzēja apstāties, lai palaistu garām karavīrus, un Volferts izdzirda kādu cilvēku piesolām par divpadsmit kreiceriem biļetes uz uguņošanu.

— Tēt, vai es drīkstēšu iet? — Volferts satraucies vaicāja.

— Nē.

— Bet viņš teic, ka beriliem līdz deviņiem gadiem neesot jāmaksā, ja viņi ejot ar vecākiem.

— Es teicu — nē, — stingri atkārtoja tēvs.

Volferts apklusa, bet ne uz ilgu laiku. Pastiepis cepuri pret ekipāžās sēdošajiem cilvēkiem, kāds ubags lūdza žēlastības dāvanu, un Volferts pajautāja:

— Vai drīkst viņam kaut ko iedot? Viņš izskatās ļoti nabadzīgs.

Tēvs sadusmojās, bet kāds kungs karietē, kas brauca viņiem aiz muguras, iedeva ubagam krciceru, un Volferts nopriecājās.

— Bērni, nabadzība ir nelaime, dieva lāsts, — sacīja tētis, un Volferts sāka prātot, kāpēc gan dievam kāds būtu jānolād. Dievs soda par ļauniem darbiem, ne reizi vien bija sacījis tēvs, taču lāsts ir pavisam kas cits, tas ir kaut kas līdzīgs kurlumam. Kaut ko briesmīgāku par kurlumu Volferts nevarēja iedomāties. Zēns nodrebēja no šīs domas, un viņa acīs saskrēja asaras.

— Kas tev kaiš, Volfert? — jautaja māte.

Vili tad viņš mācēja paskaidrot?

— Sis ubags ir slikts cilvēks, — tēvs sacīja. — Citādi viņniri nevajadzētu diedelēt.

Matē apskāva Volfertu, itin kā gribēdama pasargāt viņu un drūzmas, taču puisēnam labāk būtu ticies, ja viņa to nedarītu, — tā viņš sliktāk dzirdēja, kas notiek visapkārt. Viņš labi pazina gandrīz visas Zalcburgas skaņas, bet Vmē nāca klāt daudz jaunu. Un viņu pārņēma karsta vēlēšanās iesūkt sevī visu šo ielu mūziku: cilvēku balsis, dažādu valodu intonācijas, garāmbraucošo ekipāžu riteņu rīboņu.

— Vai tev patīk Vīne, Volfert? — tēvs vaicāja un mīļi piekļāva dēlu sev klāt,

— Ļoti!

Pie «Baltā vērša» viesnīcas durvīm kāds cilvēks piedāvāja Leopoldam:

— Nopērciet brīnumdarītāju talismanu. Gabaliņu no svētā Stefana krusta. Tikai desmit krciceru.

Vai tiešām šis nekauņa uzskata viņu par lauku lempi?

— Stulba māņticība! — Leopolds sašutis iesaucās.

Taču tirgonis neatstājās. Negribēdams izlaist no rokām

labi ģērbtu kungu, viņš mēģināja iegrūst tam «Parūku izgatavotāju, drēbnieku un rnodes preču veikalu sarakstu» un, kad Leopolds ieinteresējās, piedāvāja viņam vēl «Sīkas un izsmeļošas ziņas par Vīnes aristokrātiju»! Leopolds to nopirka, nokaulējis cenu no divdesmit līdz desmit krei ceriem.

Vēlāk Leopolds sirdījās. Saraksts, izrādījās, nemaz nebija labāks par viņa paša sarakstu — nauda izsviesta vējā! Arī iekārtoties viņi neiekārtojās tā, kā bija domājuši. Mītni bija pasūtījis kāds Zalcburgas draugs, kas Leopoldam tika apgalvojis, ka «Baltā vērša» viesnīca esot pieklājīga un tomēr lēta un atrodoties netālu no to aristokrātu pilīm, uz kuru aizgādību varot cerēt. Taču dabūt varēja tikai vienu istabu, kurā neatradās vieta mazajam ceļojumu klavesīnam.

Istabu vajadzēja pārdalīt. Tā bija skopi apgaismota un tik auksta, ka ūdens sasala bļodā; nebija arī gandrīz nekādu ērtību. Bērni par to jokojās, un Anna Marija viņus vēl paskubināja, turpretī Leopolds aizrādīja, ka neesot ko smieties. Viņam vajadzēja gulēt vienā gulta ar Volfertu,

bet Anna Marija ar Nannerli iekārtojās istabas otrajā pusē.

Leopolds gandrīz neaizvēra ne acu. Viņš žēlojās Anna Marijai, ka te vainīgs Volferts, tas viņu visu nakti buk nījis, tomēr tas nebija vienīgais bezmiega cēlonis. Līdz šim laikam viņš nebija saņēmis ziņas nedz no grāfa Slika, nedz arī no grāfa Herberštcina. Tiesa, viņš nekad nebija īpaši paļāvies uz kāda palīdzību, tomēr pašreizējais stāj voklis viņu nomāca. Par pārcelšanos nevarēja būt ne ru nas. Viņš visiem bija iedevis šo adresi. Vai dievs nesoda viņu par to, ka viņš iedrošinājies pats kaldināt savu likteni? Turklāt laiks pieturējās drausmīgs, lai gan bija tikai oktobra sākums. Kopš viņi bija ieradušies Vinē, lietus nemitējās ne mirkli. Grūti bija ticēt, ka reiz atkal spīdēs saule.

Izdzirdis, ka ķeizariene un crchercogs Leopolds dziroties apmeklēt jaunās operas pirmizrādi, Mocarts nolēma arī iet uz operu. Kaut kādā ceļā jāizlūdzas audience pie ķeizarienes. Taču tūlīt arī viņš nodomāja, ka ikvienu mēģinājumu pievērst sev uzmanību var uzskatīt par apvainojumu kronim. Samaksājis dukātu (šī summa krietni pārsniedza parastās biļetes cenu), Leopolds dabūja vietu ķeizariskās ložas tuvumā. \parĶeizariene neieradās, un Leopolds jutās ārkārtīgi vīlies.

; Gribot negribot vajadzēja cītīgi klausīties Gluka operu «Orfejs un Eiridike». Sākumā viņš to darīja ar neuzticību, tomēr pamazām mūzika viņu aizgrāba, un tas kaut cik nomierināja: vismaz laiks nav velti izšķiests, mūzikai netrūkst lirisma, Volfertam katrā ziņā jānoklausās opera.

Kad, operai beidzoties, diriģents Gluks, kas bija sēdējis pie klavesīna, piecēlās un stāvēdams klanījās aplaudētājiem, Leopolds izdzirda, kā erchercogs teica savam adjutantam:

— Stāsta, ka Vīnē Ieradies zēns, kas spēlējot klavesīnu ne sliktāk par pieaugušo.

Leopolds steidzīgi devās atpakaļ uz viesnīcu un sāka gaidīt ielūgumu no ķeizariskās ģimenes.

Taču ielūgums nenāca, un, lai mazliet izklaidētos, viņš aizveda Volfertu klausīties «Orfcju un Eiridiki». Šoreiz

Irlģcjn nevis Gluks, bet kāds cits, izrādījās, ka ķeizariene jau pagodinājusi operu ar savu klātbūtni. Volferts iedeja pavisam pieklusis.

Tā bija pirmā opera, ko viņš dzirdēja, un tā izraisīja I Viņā neizpratni. Tēvs bija teicis, ka operā esot daudz darbības, taču uz skatuves gandrīz nekas nenotika. Bet dzie| dašana gan bija brīnišķīga. Balsu diapažons bija joti [ plašs, Volferts pat nebija varējis iedomāties, ka cilvēks | spēj tik augstu izdziedāt. Turklāt dziedātāji nemaz nedetoneja. Zalcburgā tas bija retums pat tajos dievkalpojumos, kuros piedalījās arhibīskaps. Volferts nesaprata operas «Orfejs un Eiridike» būtību. Tēvs sacīja, ka tajā parādīta mīlestības uzvara pār nāvi, taču Volfertam tas maz ko izteica. Tēvs paskaidroja, ka Orfejs un Eiridike patiesībā | esot tikai gari.

— Svētie gari? — Volferts noprasīja.

Tēvs pasmaidīja, bet neko neteica. Sākās otrais cēliens, un Leopolds gribēja, lai Volferts nepalaistu garām nevienu taktī. Gluka mūzika Volfertam laikiem šķita briesmīgi lēna, tā itin kā apstājās uz vietas, tomēr nekad agrāk viņš nebija dzirdējis tik maigas un melodiskas skaņas. Viņš klausījās kā apburts. Opera beidzās, bet Volferts joprojām palika sēžam, kaut gan tēvs teica, ka foajē pārdodot saldumus.

Kad tēvs lika puisēnu gulēt — māmiņa un Nannerle savā pusē jau bija aizmigušas —, mazais ievaicājās:

— Vai es kādreiz varēšu uzrakstīt operu?

— Varbūt gan.

— Drīz?

— Kad iemācīsies. — Glukam bija gandrīz piecdesmit gadu.

— Vai zināt ko, tēt?

— Ko tad?

Volferts bija neparasti domīgs.

— Tēt, operā vārdi dzied cits citam! — Zēns runāja tā, it kā uzticētu tēvam kādu atklājumu. — Vieni vārdi dzied skaisti, otri atbild tiem vēl skaistāk, tad trešie vārdi jautā, un citi dzied tiem atbildi, bet pēc tam visi kopā priecājas.

No Volferta sajūsmas pilnās runas pamodās Nanncrle un māmiņa. Viņas ienāca istabas otrā pusē, lai uzzinātu, kas Volfertu tā satraucis.

Volferts nodziedāja vārdus, ko uz līdzenas vietas izdomāja, un sacīja tēvam:

— Tagad, tēt, jūs man ar vārdiem atbildiet.

Taču, pirms tēvs aptvēra, ko dēls no viņa grib, Volferts zemā balsī — kā tētis — nodziedāja strofu viņa vietā, bet pēc tam novīteroja sieviešu balsi.

— Tā ir māmiņa. — Tad smalkā meitenes balstiņā: — Tā ir Nannerle. Tēt, nu, lūdzu, sakornponēsim rīt operu un nodziedāsim to. Es varu dziedāt trijās balsīs, bet jūs dziedāsit savā paša balsī. Un nosauksim to par «Vīnes operu». Viņš uzmanīgi ieklausījās melodijās, kas skanēja galvā.

— Pietiek sapņot, — stingri noteica tēvs, bet tūdaļ pat nenocietās un noprasīja: — Un cik instrumentu tev vajadzēs šim sacerējumam ar vārdiem?

Volferts nosauca precīzu skaitu instrumentu, kurus gatavojās izmantot.

Skaits atbilda tieši tam, kuru bija izmantojis Gluks. Zēnam piemīt ne vien intuīcija, viņš ir arī vērīgs, nodomāja Leopolds, — tās ir tieši tās īpašības, kas komponistam vajadzīgas.

— Tēt, kāpēc es nepiedzimu jums ar māmiņu Vīnē? — Volferts taujāja. — Jūs taču zinājāt, ka man te būtu paticis, vai ne?

— Kur tev piedzimt, to tak lemj dievs, — iejaucās Nannerle.

Un māte piebilda: — Bez tam tagad ir vēls. Visiem laiks gulēt.

— Jā, — apstiprināja tēvs. — Citādi, pasarg dievs, vēl saslimsi.

— Tēt, kāpēc es nepiedzimu Vīnē? — nerimās Volferts.

— Tāpēc ka tavas mājas ir Zalcburgā, — stingri atteica tēvs. — Kādreiz tu arī tur klausīsies operu. Bet nu gan liecies gulēt. Tu nedrīksti pārpūlēties — ja nu pēkšņi mēs saņemam uzaicinājumu spēlēt galmā!

Dzirdētā satraukts, Volferts gandrīz visu nakti negulēja. Viņa atmiņā atkal un atkal atausa operas melodijas, un viņš jutās lepns, ka tas atceras. Pret rītu viņš zināja vairākas Gluka ārijas no galvas.

Nākamajā dienā bērni saņēma uzaicinājumu uzstāties ar koncertu. Aicinājumu bija atsūtījusi nevis ķeizariskā ķimene, kā cerēja un gaidīja Leopolds, bet grāfs Kolalio. Leopolds brīnījās: viņam nebija ieteikuma vēstuļu šai ģimenei. Turklāt viņš baidījās no gaidāmās uzstāšanās, jo pēc ierašanās Vīnē bērni nebija varējuši vingrināties. Tomēr uzaicinājumu viņš tūlīt pieņēma: grāfs Kolalto bija viens no visietekmīgākajiem augstmaņiem visā zemē.

Kad Mocartu ģimene nokļuva Pils laukumā, kur atradās Kolalto pils, Leopolds ieraudzīja slaveno baznīcu «Am IIof» ko bija cēluši jezuīti un kas bija viena no vecākajām Vīnē.

— Tagad lūdziet dievu, — viņš iečukstēja savējiem, — jo no cilvēkiem palīdzību var reti sagaidīt.

Anna Marija sprieda, ka vīrs ir pārāk pilns aizdomu. Sulainis uzveda viņus pa krāšņām marmora kāpnēm mūzikas istabā, kas bija gandrīz tikpat plaša kā Bruņinieku zāle. Annai Marijai ļoti patika augstie griesti un kristāla kroņlukturi.

Kalsens, izsmalcināti ģērbies cilvēks, kas stāvēja pie klavesīna, stādījās viņiem priekšā:

— Mocarta kungs, es esmu grāfs Palfi, namatēva grāfa Kolalto draugs. Pa ceļam uz Vīni es iegriezos pie grāfa Slika, un viņš pierunāja mani uzkavēties un noklausīties jūsu bērnu spēli.

Leopolds ievēroja, ka jaunajam aristokrātam ir kruzuļainas īstu Valansjēnas mežģīņu manšetes un briljanta kurpju sprādzes, kas droši vien maksā veselu kaudzi naudas. Leopolds sāka šaubīties, vai nav rīkojies pārdroši, un viņu atkal sagrāba bailes.

— Jūsu bērni mani savaldzināja, kapelmeistara kungs, — grāfs Palfi turpināja. — Es visiem stāstu, ka. viņus vajag dzirdēt.

— Jūs esat ļoti augstsirdīgs, grāfa kungs, — zemu palocīdamies, atbildēja Leopolds.

— Nebūt ne. Grāfs Sliks un grāfs Herberštcins domā tāpat.

Viņš stādīja Mocartus priekšā viesiem, kas pulcējās mūzikas istabā.

1 Burtiskā tulkojumā: galmā (vāc.).

Vārdi, kurus viņš nosauca, Leopoldam bija zināmi jau sen: namatēvs grāfs Kolalto, viens no ķeizarienei tuvu stāvošajiem cilvēkiem; grāfs un grāfiene Tūni, kas piederēja pie vienas no visdižciltīgākajām dzimtām valstī; baronese Gudenusa, kas bija pazīstama mūziķu aizgādne, un grāfs Iloteks, Bohēmijas kanclers.

— Mocart, grāfs Palfi apgalvo, ka jūsu bērni spēlējot kā pieaugušie, — skeptiski sacīja grāfs Kolalto, — bet, manuprāt, viņš pārspīlē. — Neļāvis Mocartam atbildēt, viņš pamāja, lai bērni sāk.

Pirmo viņi nospēlēja Leopolda izvēlēto duetu — tas bija viegls, bet reizē ar to melodisks. Pēc tam bērni izpildīja savus solo priekšnesumus. Nannerle gan spēlēja izteiksmīgāk, tomēr visvairāk uzmanības izpelnījās Volferts.

Baronese Gudenusa Volfertu noskūpstīja, bet viņš ar roku noberzēja vaigu. Baronese viņam nepatika. Viņam spēlējot, tā bija pļāpājusi.

Leopolds nosprieda, ka dēla rupjais izlēciens būs augstāko sabiedrību aizvainojis, taču grāfiene Tūna sacīja:

— Mocarta kungs, jūsu dēls spēlē pat labāk, nekā mums rakstīja mūsu brālēns Pasavas bīskaps. Ceru, ka mums netiks liegta patīkamā izdevība noklausīties bērnus vēlreiz.

— Ar lielāko prieku, grāfien.

— Mēs to nokārtosim, jāizvēlas tikai jums piemērota diena.

— Cik vecs ir jūsu zēns, Mocart? Gadus desmit? — taujāja grāfs Kolalto.

Leopolds saskaitās, taču laipni atbildēja: — Sešus, jūsu ekselence, sešus gadus vecs.

— Neticami!

— Jūsu ekselence, viņa dzimšanas datums ir reģistrēts Zalcburgā.

Grāfiene Tūna palūdza Volfertu apsēsties kopā ar viņu pie klavesīna un parādīt, kā nupat spēlētajā Tēlemana sonātē viņš panācis tik maigu piesitienu.

— Es arī spēlēju klavesīnu, bet nebūt ne tik labi kā jūs, — viņa sacīja, it kā taisnodamās. Viņa izturējās pret zēnu kā pret pieaugušo. Grāfienei bija jauka, dziedoša balss, turklāt viņa pati bija jauna un glīta.

Volferts dzirdēja, kā grāfs Kolalto kādam iecietīgā toni skaidro:

— Villielmīne nupat kā apprecējusies. Viņa vēl ir gluži meitene, tikko astoņpadsmit gadu veca.

Sai mirklī grāfiene atkal zēnu uzrunāja un piesaistīja visu viņa uzmanību.

— Volfgang, dueta melodija bija burvīga. Tā aizgrāba mani līdz asarām. Manuprāt, es to nekad agrāk neesmu dzirdējusi.

— To komponējis Domeniko Skarlati, Alesandro dēls. Tas ir ļoti melodisks duets.

— Vai nospēlēsit man to vēlreiz, kad atnāksit pie mums?

— Jā, jā, ja tētis atļaus.

— Nu, protams, atļaus. Paldies, Volfgang, par brīnišķīgo koncertu.

— Paldies jums, grāfien, — Volfgangs bija ar mieru spēlēt visu, ko vien viņa gribētu, viņa bija tik mīļa. Būtu viņš vecāks, viņš grāfieni katrā ziņā precētu.

Leopolds gaidīja, ka tagad sekos dzīvas pārrunas par koncertu, taču grāfs Kolalto jau izmeta kodīgas piezīmes par angļiem, kas ņemot nost Francijai tās kolonijas Amerikā, kaut gan Francija tagad esot Austrijas sabiedrotā.

Leopolds gribēja iesaistīties sarunā un pajautāt, vai Vīni neapdraud prūši — greznajā mūzikas zālē gan tas šķita maz ticams, — bet šai mirklī sulainis deva zīmi, ka Mocartiem laiks atvadīties. Neviens no viesiem vēl negrasījās aiziet, tomēr Leopolds ne ar ko neizrādīja savu aizvainojumu. Turklāt tas pierima, kad sulainis pasniedza viņam smalkus mežģīņu nēzdodziņus Mocarta kundzei, brīnum skaistu vēdekli Nannerlei, sudraba pulksteni Volfgangam un divdesmit guldeņus viņam pašam.

Koncerts Kolalto pilī atstāja iespaidu uz «Baltā vērša» viesnīcas īpašnieku. Parasti Oto Heincs izturējās pret saviem iemītniekiem augstprātīgi, taču grāfs bija viens no varenākajiem augstmaņiem visā ķcizarvalstī. Tumīgais

viesnīcnieks ar sarkano seju tagad ierādīja Mocartiem plašākas un ērtākas telpas un no šī brīža negodāja Leopoldu citādi kā «jūsu ekselence kapelmeistar Mocarta kungs»; tas Volfertu ļoti smīdināja. Viņš jokodamies dēvēja māsu par «viņas Karalisko Visspēcību fon Annerles jaunkundzi», bet sevi par «Viņa Karalisko Bezgrēcību fon Ocarta kungu», un Leopolds dēlu neapsauca: dažās dienas pēc koncerta Kolalto pilī bērni saņēma uzaicinājumu spēlēt ķeizarienei Sēnbrunnā.

Leopolds aizrakstīja Bulingeram par valdnieces laipnību un lūdza draugu noturēt Zalcburgā četras mesas, pa vienai katram Mocarta ģimenes loceklim. Pēc tam viņš sāka rūpēties par Volferta apģērbu, uzskatidams, ka no visiem ģimenes locekļiem puisēns visdrīzāk spēs piesaistīt ķeizarienes labvēlīgo uzmanību.

Leopolds lika mazajam aplikt kruzuļainas mežģīņu manšetes, uzvilkt kurpes ar neīsta sudraba sprādzēm, galvā uzspīlēt pūderētu parūku un piesprādzēja puisēnam pie sāniem dunci dārgakmeņiem rotātā makstī, kā pieklājas galminiekiem; Volferts pārvērtās par mazu grāfu Palfi.

Par spīti lielajiem izdevumiem Leopolds koncerta diena noīrēja karieti ar četriem zirgiem; uz bukas sēdēja kučieris un priekšjūga braucējs. Bērnus tāda greznība sajūsmināja, un viņi atzvēlās zilajos polstētajos sēdekļos,, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. Anna Marija, samierinājusies ar vīra izšķērdību, arī priecājās. Pa šaurajām, līkumotajām iekšpilsētas ieliņām viņi izbrauca uz Mariahilfes ielu un devās ārā no Vīnes. Visi jutās līksmi satraukti.

Brauciens izdevās tik patīkams, ka Volfertam gribējās, lai tas vilktos pēc iespējas ilgāk. Taču pēkšņi viņš apklusa. Priekšā iznira milzu lielā Sēnbrunnā, vesela pasaule, un no tās diženības zēnam aizrāvās elpa. Plašs bija pilspriekšas parks, taču pati pils šķita vēl lielāka. Volfertu tās apmēri nomāca, un viņš iesaucās:

— Ai, kāda milzīga!

— Tā esot vislielākā pils pasaulē, lielāka pat par Versaļu, — tēvs sacīja. — Piecsimt akru. Lielāka par daudzām pilsētām.

— Par Zalcburgu arī?

Tēvs neatbildēja, iegrimis apkārtēja krāšņuma vērojumos.

Tuvojoties Sēnbrunnai, Volferta izbrīns pieauga. Grāfa Kolalto pils salīdzinājumā ar Marijas Terēzijas rezidenci izlikās niecīga. Viņi iebrauca pa kaltiem dzelzs vārtiem un devās garām diviem augstiem obeliskiem, kuru smailes zeltojās ķeizarvalsts ērg|i. Jo tuvāk kariete pieripoja Sēnbrunnai, jo neaptveramāka izskatījās pils. Taču tad Volferts piedzīvoja vilšanos: tuvumā kļuva redzams, ka pils ir netīri dzeltena, nevis žilbi balta, kā izskatījās no tālienes. Tomēr zēns bija satraukts.

— Tēt,. Sēnbrunna ir daudz lielāka par Rezidenci, — viņš sacīja.

— Stāsta, ka tajā esot tūkstoš četrsimt četrdesmit viena istaba un gatavojoties būvēt vel klāt.

— Kam gan ķeizarienei vajadzīgs tik daudz istabu?

— Dievs viņu izraudzījis sargāt savu tautu un valsti.

Interesanti, vai dievam debesis arī ir tādas pilis, Volferts lauzīja galvu. Viņš k|uva nemierīgs. Redzot milzīgi lielo pili, viņš sev likās mazs mazītiņš. Pils bija pārāl» grandioza klavesīnam. Turklāt šai brīdī tēvs izteica vel dažus brīdinājumus viņam un Nannerlei, un Volferts pavisam sašņurka.

— Atcerieties, — tēvs sacīja, — nedrīkst uzrunāt viņas ķeizarisko augstību vai ķeizariskās ģimenes locekļus, iekams viņi paši nav uzrunājuši jūs.

Pilī viņus ieveda pa sānu ieeju. Sulainis pavēstīja Leopoldam: — Jūs gaida Spoguļu zālē, — un, nebildis vairs ne vārda, veda viņus turp. Nu, ievest mūs ieveda pa kalpu durvīm, Leopolds nodomāja, bet pieņem Marijas Terēzijas iemīļotajā zālē. Sekojot augstprātīgajam sulainim cauri daudzām krāšņām telpām, kas bija iekārtotas izšķērdīgi greznā rokokb stilā, Leopolds neviļus sāka jūsmot, lai gan bija nolēmis izturēties tā, it kā nekas nespētu viņu pārsteigt. Brīnišķīgās lustras, apzeltītie griestu reljefi, bagātīgi ornamentētās podiņu krāsnis, kas sniedzās gandrīz līdz pašiem griestiem, parketa grīdas, nospodrinātas līdz tādam spīdumam, ka tajās varēja spoguļoties, — viss šķita vēl greznāks, nekā viņš bija iedomājies. Mans sapnis nav piepildāms, viņš sev sacīja, neprāts ir domāt, ka cilvēkus, kas dzivo tādā krāšņumā, varētu ar kaut ko pārsteigt. Viņi ietnis manus centienus zemē.

Pa to laiku sulainis bija ievedis viņus Spoguļu zālē, un, kad Leopolds ieraudzīja ķeizarieni un ķeizaru erchercogu un erchercogieņu pulkā, viņam šķita, ka tie visi sazvērējušies pret viņu.

Marija Terēzija un viņas vīrs Francis sēdēja zāles vidū, pārējie stāvēja. Leopolds paklanījās pēc iespējas zemāk un sāka šaubīties, vai bērnu spēle būs dzirdama — tik mazs izskatījās klavesīns plašajā telpā. Un tomēr, viņš nodomāja, kur gan citur spēlēt Tēlcmanu un Skarlati, ja ne šai lieliskajā istabā? Spoguļu zāle bija pat lielāka par Bruņinieku zaļi, un tajā atradās septiņi brīnum skaisti spoguļi, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem, tādus viņam vēl nebija gadījies redzēt. Sienas bija baltas ar zeltitiem rotājumiem, un no griestiem nokarājās divi skaisti kroņlukturi. Leopolds cerēja, ka bērni neuztrauksies tik stipri kā viņš.

Bērni noslīga ķeizarienes priekšā reveransā, un viņa, vērsdamās pie Leopolda, sacīja:

— Puisēns ir pavisam mazs. Mocart, cik, jūs sakāt, viņam ir gadu?

— Seši, jūsu augstība. Drusku pāri par sešiem.

Marijas Terēzijas seja pauda neticibu.

Pūlītī aiz ķeizarienes un ķeizara Leopolds pamanīja grāfu Šliku un grāfu Palfi, taču tie nelikās viņu pazīstam. Leopolds nodomāja, ka visi galminieki gaida, ko teiks valdniece, turklāt šajās gaidās jūtama nelabvēlība.

Sai mirklī ķeizariene pēkšņi sacīja:

— Mocart, visi man daudzina jūsu bērnu talantu. Gan grāfs Sliks, gan grāfs Palfi, gan Tūni. Ceru, ka viņi nemaldās.

— Mēs pieliksim visas pūles, jūsu augstība. — Leopolds lūdza dievu, lai baumas par viņas interesi pret mūziku nebūtu pārspīlētas. Runāja, ka Marijai Tcrēzijai esot laba balss un ka savā laikā viņa mācījusies pie Vāgenzeila, ķeizariskās ģimenes mūzikas skolotāja. Vāgenzeilu kā mūziķi Leopolds vērtēja augstu. Tomēr, lūkodamies uz vēso un majestātisko ķeizarieni, Leopolds redzēja vienīgi spoži dzalkstīgo briljantu diadēmu viņas matos un atcerējās, ka viņa priekšā ir valdniece, kas mācējusi dot prettriecienu tādam varenam karavadonim kā Prūsijas Frīdrihs. Mocartu pārņēma jaunas nojautas. .

— Sāciet! — pavēloši sacīja Marija Terēzija.

Volfcrlam ķeizariene tūlīt iepatikās. Viņa bija līdzīga māmiņai. Abas apmēram vienā vecumā, ķeizariene tikai mazliet tuklāka, bet abām jauki sārti vaigi un možas zilas acis. Un, kaut gan tad, kad zēnu stādīja viņai priekšā, viņa pārlaida tam diezgan stingru skatienu, Volferts ievēroja, ka tas kļūst siltāks, kad lielā, apaļīgā sieviete pievēršas saviem bērniem (daži no tiem nebija vecāki par viņu pašu), un ka viņa mīļi pasmaida — gluži kā māmiņa. Turklāt tētis taču bija sacījis, ka Vīnē viņam jāizpatīk tieši ķeizarienei.

Sev negaidot, Volferts uzsmaidīja Marijai Terēzijai, un viņa par atbildi arī neviļus pasmaidīja.

Tēvs nosēdināja dēlu uz soliņa pie klavesīna blakus Nannerlei. Volfertu tas kaitināja. Viņš taču ir pietiekami liels, lai uzrāptos pats, — tētim tikai gribas parādīt, cik viņš maziņš. Tētis nervozē, viņam dreb rokas. Bet man nedreb, Volfertam tā vien gribējās izsaukties. Es nekad neuztraucos, kad spēlēju.

Duets visiem patika, bet, kad pienāca Volfcria kārta spēlēt solo, Marija Terēzija pēkšņi ierosināja, lai viņas jaunākais dēls, erchercogs Maķsimiliāns, Volfcria vienaudzis, šķirtu lapas.

Valdniece tūdaļ domās sev pārmeta, ka ļāvusies aizkustinājumam un nostādījusi Habsburgu blakus parastam bērnam, taču viņa tā lepojās ar savu bērnu muzikālajām spējām! Aptvērusi, ka ir atkāpusies no parastajiem principiem, ķeizariene gribēja parādīt savu varu. Kad ķeizars sacīja:

— Maksis ir par mazu, — viņa pretojās.

— Viņajn ir tikpat daudz gadu, cik Mocartu bērnam.

Mazais erchercogs apsēdās blakus Volfertam, un Leopolds atviegloti nopūtās — zēns, acīm redzot, zina, kas jādara. Marija Terēzija uzmanīgi klausījās. Uzmanīgi klausījās arī visi pārējie. Leopolds priecājās, ka viņam ienākusi prātā gudrā doma ietvert programmā Vāgenzcila sonāti. — Vāgenzeils ir ķeizarienes iemīļotais mūziķis.

Bet Volfcrls pēkšņi apstājās, norādīja ar pirkstu uz maza crchercogu, kas šķīra lapas, un pavēstīja:

Viņš tikai visu sabojā. Vai te nav Vāgenzeila kunga? Viņš prot. Viņš pareizi pāršķirs lapas.

Marija Tcrēzija sašutumā piesarka, un Leopolds nodomāja, ka tūlīt viņa liks koncertu pārtraukt. Taču Volferts viņai atkal uzsmaidīja, it kā sacīdams, ka viņi abi gan saprot, ko viņš domājis, un valdniece pavēlēja tūdaļ pasaukt Vāgenzeilu, kas blakus istabā mācīja kādu no ķeizariskās ģimenes bērniem.

Vāgenzeilu Volferts uzrunāja ārkārtīgi pieklājīgi.

— Vāgenzeila kungs, — viņš teica, — es spēlēju vienu no jūsu sonātēm. Vai jūs nebūtu tik laipns un nepāršķirtu man lapas?

Pavecais mūzikas skolotājs paskatījās uz ķeizarieni, un tā palocīja galvu. Iad Volferts beidza spēlēt, Vāgenzeils sacīja:

— Jūsu augstība, puisēns spēlē lieliski.

Sai mirklī sarunā iejaucās ķeizars:

— Mocart, un tas ir viss, ko spēj jūsu dēlēns?

— Volfgangs prot arī improvizēt, jūsu augstība.

Ķeizars pienāca pie klavesīna, kur sēdēja Volferts, dedzīgi kārodams turpināt.

— Zēn, — viņš sacīja, — spēlēt, redzot klaviatūru, nav grūti, turpretī spēlēt, ja taustiņi ir apsegti, tas jau būtu kaut kas.

— Labi, jūsu augstība. Ko jūs gribētu, lai es nospēlēju?

Ķeizars apsedza klaviatūru ar mežģīņu kabatas lakatiņu

un teica:

— Nospēlē to, ko spēlēji iepriekš.

— Jūsu augstība, — lūdzās Leopolds, — bet tā taču nebūs improvizācija!

— Nekas, tēt, es nospēlēšu, — sacīja Volferts un, pirms kāds paspēja viņu apturēt, nospēlēja visu skaņdarbu no sakuma līdz beigām, nenoņemdams lakatiņu.

— Pareizi, — Vāgenzeils apliecināja. — Neticami!

— Tagad nospēlē ar vienu pirkstu, — ķeizars pavēlēja,

Volferts nospēlēja.

— Un tagad improvizē.

— Kāda stilā, jūsu augstība?

— Improvizē, un vairāk neko.

— Tas ir pārāk viegli, jūsu augstība. Kāds stils jums patīk labāk — Tēlemana vai Hases?

Nezinādams starpību, ķeizars nevarīgi palūkojās uz Vā genzeilu, un tas palūdza:

— Ja vari, tad nospēlē manu sonāti Tēlcmana stilā.

Taču Volferts neaprobežojās tikai ar Tēlemanu, bet pārgāja uz Hases stilu.

— Varbūt tu proti vēl kādus trikus, zēn? — ķeizars nomurmināja.

— Viņš nav burvis, — sacīja ķeizariene. — Viņš ir tikai bērns, lai arī mīļš un talantīgs, tomēr bērns, kurš izpilda visu, ko viņam lūdz, pat to, kam nav nekā kopīga ar mūziku.

— Bet tev taču patika, Marij.

— Tas nav svarīgi. — Tagad te runāja valdniece, kura gan mīlēja vīru un bija dzemdējusi viņam sešpadsmit bērnus, taču nekad nedalīja ar viņu varu. — Franci, puisēns ir noguris, viņam jāatpūšas. — Viņa pagriezās pret Annu Mariju un maigākā tonī noteica:

— Mocarta kundze, viņam droši vien laiks iet gulēt.

— Jā, jūsu augstība.

— Jums ir labi bērni, Mocarta kundze.

— Dievs kungs mūs svētījis, jūsu augstība.

— Pietiek viņam spēlēt. Tagad laiks iet pie māmiņas.

— Pateicos, jūsu augstība. — Māmiņa apskāva Volfertu.

Nolēmis parādīt, ka viņš mīl ne tikai māmiņu vien, puisēns žigli ierāpās Marijai Terēzijai klēpī, nomutēja viņu uz vaiga un sacīja: — Es jums pateikšu kādu noslēpumu.

— Kādu tad?

— Es jūs mīlu no visas sirds.

Māmiņa šausmās sastinga. Iestājās nāves klusums.

— Vai tu mīli mani tāpat kā mūziku, mans bērns? — vaicāja Marija Tcrēzija.

— Jā, kā mūziku. — Viņš to uzskatīja par pašu lielāko komplimentu.

— Paldies tev, Volfgang. — Viņa nocēla puisēnu no ceļiem un padeva mātei.

Volferts kļuva bēdīgs. Sēdēt klēpī Marijai Terēzijai bija tik mīksti un ērti, un viņam pēkšņi iegribējās gulēt… Viņš nepamanīja, ka visi apkārtējie piepeši izturas ļoti draudzīgi. Viņš bija noguris. Ejot uz karieti, Volferts izdzirda, kā tēvs vīlies čukst māmiņai:

— Neiedeva nevienu dukātu, pat ne mežģīņu lakatiņu par visām mūsu pūlēm. Man sacīja, ka viņa esot skopa, tomēr… — Nobeigumu Volferts nedzirdēja, jo viņš saldi nožāvājās. Nannerle nicīgi pašķielēja uz brāli, bet tam lipa acis ciet un viss bija vienaldzīgs. Viņš bija pavadījis tik brīnišķīgu dienu! Kariete sāka kustēties, māmiņa paņēma viņu klēpī, un šai mirklī viņš izdarīja negaidītu atklājumu: māmiņa un Marija Terēzija apskāva viņu pavisam vienādi. Kad viņi piebrauca pie savas viesnīcas, Volferts, omulīgi saritinājies, gulēja māmiņai uz ce|iem.

9

Pēc krāšņās Sēnbrunnas vienkāršā viesnīca atstāja uz Leopoldu gluži nomācošu iespaidu. Ritēja diena pēc dienas, neviens viņus nemeklēja, un viņš zaudēja dūšu. Taču, kad viņš jau bija pavisam pārliecināts, ka Marija Terēzija tikai izliekas mīlam mūziku, ieradās grāfs Mairs, kurš teica, ka nākot ķeizarienes sūtīts. Nu Leopolds nopriecājās par paša tālredzību: ik rītus viņš drošības pēc uzlika savu labāko parūku, uzģērba skaistāko vesti un uzvilka melnas zīda zeķes — aristokrātu drānas.

— Tātad jūs joprojām esat Vīnē, Mocarta kungs? — sacīja grāfs Mairs.

— Vai jūs domājāt, ka mēs jau esam aizbraukuši, grāfa kungs?

— Viņas augstība izteica cerību, ka jūs uzkavēsities Vīnē, bet, es biju pārāk aizņemts ar dažādiem darbiem pilī un baidījos, ka esmu ar šo vēsti nosebojies.

— Viņas majestāte ir ļoti augstsirdīga. — Smadzenēs urbās jautājums — interesanti zināt, cik augstsirdīga? Ja viņam kaut cik nesamaksās, daudz ilgāk uzkavēties vairs nav iespējams.

— Viņa vēlētos, lai jūsu bērni sniegtu priekšnesumus viņas bērniem.

— Viņas augstības griba mums ir likums.

— Atkal Sēnbrunnā. Jūsu bērni būs erchercoga Maksimiliāna un erchercogienes Marijas Antuanetes viesi.

— Klausos, grafa kungs.

Tikai kas apmaksās visus izdevumus?

— Rīt pēcpusdienā. Vai jums tas ir ērti?

— Rīt pēcpusdienā? Mums gan ir vēl daži cltf uzaicinājumi.

— Viņas augstība lūdza mani nodot jums šo dāvanu par atzinības zīmi. — Viņš pasniedza Leopoldam simt dukātu. — Es esmu arī viņas majestātes kases pārzinis.

— Pateicos jums, grāfa kungsl — Leopolds klusībā gavilēja. Sī summa pārsniedza viņa pārdrošākos sapņus. — Mēs esam laimīgi, ka viņas augstība bijusi apmierināta ar mūsu spēli. Mes uzskatām par godu koncertēt viņas bērniem.

Ķeizarienes kases pārzinis klusībā pasmaidīja un nodomāja: Mocarts tikai tāpēc saņēmis simt dukātus, ka valdnieci aizkustinājusi puisēna neviltotā sirsnība, lai gan to viņa nevienam neatzīstas.

— Tātad mēs varam jūs rīt gaidīt? — viņš noprasīja.

— Jā, rīt, grāfa kungs! — apņēmīgi teica Leopolds.

— Un kā tad ar citiem ielūgumiem?

— Esmu pārliecināts, ka nevienam neienāks prātā iebilst pret ķeizarienes vēlēšanos.

Grāfs Mairs pasniedza Leopoldam divus drēbju saiņus.

— Vai tie mums? — Leopolds brīnījās.

— Jūsu bērniem. Ķeizarienes dāvana. Parādes tērpi koncertam, lai mazie justos brīvi jauno erchercogu un erchercogieņu sabiedrībā.

Anna Marija nepriecājās līdz ar Leopoldu. Viņam atsūtītā dāvana glaimoja, viņai .— ne. Leopolds aizrakstīja Hāgenaueram un Bulingcram, pavēstīdams par simt dukātiem un apģērbu bērniem un izsacīdams vēlēšanos, lai garīdznieks vēl dažās mesās aizlūgtu par Mocartiem. Viņš tā staroja, ka Annai Marijai negribējās sagādāt vīram vilšanos, taču pati viņa uzskatīja atsūtīto apģērbu par žēlastības dāvanu un mājienu, ka pagājušo reizi bērni nav bijuši pietiekami labi uzposti.

Nākamaja dienā Leopolds ataicināja frizieri sacirtot un iepūderēt parūkas. Anna Marija brīnījās. Leopolds parasti bija joti taupīgs, un nu pēkšņi tāda izšķērdība! Vienīgais, kas viņam tagad rūpēja, bija bērnu izskats. Viņš lepni nolūkojās uz dēlu — ceriņkrāsas vestē, ko rotāja dārgas zelta treses, dēls izskatījās kā augstmanis.

— Volferta apģērbs šūdināts no vissmalkākās drānas, — viņš piezīmēja,

Annai Marijai likās, ka bērns Ir līdzīgs marionetei, ko rausta aiz aukliņas.

— Kad Volfertam pie sāniem piesprādzēts dārgakmeņiem rotāts duncis, mati sacirtoti un nopūderēti, kreisajā rokā cepure, bet labā aizbāzta aiz vestes, viņš izskatās uz mata kā mazs ķeizariņš, — Leopolds turpināja.

Anna Marija noprata, ka Volferta tērps agrāk piederējis erchercogam Maksimiliānam, bet Nannerles baltā tafta kleitiņa bijusi kādas Marijas Terēzijas meitas īpašums, un tas viņu |oti aizvainoja. Bet, kad viņa ieminējās, ka bērniem atsūtītas apnēsātas drānas, Leopolds atteica:

— Ticēsim viņas augstības cildenumam.

Dīvaini bija dzirdēt no viņa tādus vārdus — Leopolds ļoti reti ticēja kāda cildenumam.

— Tēt, māmiņ, paskatieties uz mani! — sauca Nannerle. — Cik skaista kleita! — Kaut vai šoreiz vecākiem jāizturas pret viņu ar tādu pašu nopietnību kā pret brāli. Tomēr neviens neatbildēja. Tēvs kārtoja Volferta apģērbu, brālis izskatījās svešs, itin kā sapīts, bet māmiņa domās aizklīdusi nez kur.

Annai Marijai negribējās nedz kādu slavēt, nedz arī izrādit mīlestību. Viņa pēkšņi ilgojās pēc vienatnes, tad viņa varētu visu pārdomāt. Bērni parādes tērpos izskatījās pavisam pieauguši. Māti mocīja nojauta, ka, lai kā viņa par bērniem rūpētos, kopš šī brīža tiem vairs nevajadzēs viņas mātes mīlestību un aizstāvību kā agrāk. Tomēr Nannerle izskatījās tik sāpināta, ka Anna Marija bija spiesta sacīt:

— Jā, mana mīļā, tu, nudien, esi brīnum jauka.

Taču sirds joprojām bija smaga. Leopolds pieteica Volfertam, lai mazais nevienam nemetoties ap kaklu, citādi varot saburzīt apģērbu, un apgalvoja, ka koncerts, kas domāts valdnieces bērniem, solot jaunus laurus, bet Anna Marija domāja: visas šīs uzvaras slēpj sevī viltīga ļaunuma iedīgli.

Sēnbrunnā Mocartus sagaidīja grāfs Mairs un ļoti laipni ieveda pa parādes durvīm Spoguļu zālē.

Ķeizariene šoreiz izturējās krietni laipnāk. Nolēmusi iztikt bez parastajām ceremonijām, viņa Mocartus stādīja priekšā saviem bērniem.

Leopolds ievēroja, ka erchercogs Makslmiliāns ir vienā augumā ar Volfcrlu, un apjauta: Anna Marija pareizi uzminējusi — viņu dēls apģērbts erchercoga bijušajā uzvalkā. Istabā atradās arī Marija Antuanete, kas bija dažus mēnešus vecāka par Volfertu, astoņus gadus vecais crchcrcogs Ferdinands un trīspadsmit gadus vecā erchercogiene Johanna — viņa bija tāpat noaugusi kā Nannerlc; Leopolds saprata, ka Johannas kleitu tagad valkā viņa meita.

Negaidīta bija troņmantnieka erchercoga Jozefa klātbūtne. Mocarts bija rūpīgi gatavojies pieņemšanai un iemācījies no galvas visu sešpadsmit Marijas Terēzijas bērnu vecumu, taču nemaz nebija cerējis ieraudzīt te kādu no vecākajiem prinčiem. Bet tad viņš atcerējās, ka divdesmit vienu gadu vecais Jozefs, pēc ļaužu nostāstiem, esot ļoti muzikāls.

Kalsnējo, domīgo troņmantnieku bija ieinteresējis mazais virtuozs. Viņa tēvs brīnījās par zēna muzikālajiem trikiem, māte sacīja, ka viņš esot pievilcīgs, un Jozetam pašam gribējās palūkoties, kāds šis bērns ir īstenībā. Pretēji dievbijīgajai mātei, kas paļāja Voltēru, Jozefs šo rakstnieku lasīja un lepojās ar savu brīvdomību.

— Mocarta kungs, stāsta, ka jūsu dēlam esot lieliska dzirde, — Jozefs teica.

— Piesistās skaņas viņš nosaka nekļūdīgi, jūsu ekselence.

— Māmiņ, vai es drīkstu kaut ko nospēlēt? — ieprasījās erchercogiene Marija Antuanete. — Vāgenzeila kungs un Gluka kungs slavē manu klavesīna spēli.

— Mēs uzskatīsim to par godu, jūsu augstība, — atsaucās Leopolds. Ķeizarienes jaunākā meita Marija Antuanete bija visglītākā no visām.

— Un lai viņš pasaka, vai es spēlēju pareizi. — Marija Antuanete norādīja uz Volfertu.

— Nē, Tuanete! — Marijas Terēzijas balss pēkšņi ieskanējās bargi. Atļaut plebejam kritizēt Habsburgu būtu nepiedodami.

Tad, it kā mātei par spīti, Jozefs pavēstīja, ka spēlēšot vijoli.

Tas nu nemaz nebija pieļaujams. Taču aizliegt dēlam Marija Terēzija nevarēja, tas būtu neērti: Jozefs bija viņas mantinieks, nākamais ķeizars.

Volferts steidzīgi piedāvāja: — Es viņu pavadīšu, — un apsēdās pie klavesīna. Tēlemana sonāte, kuras notis erchercogs Jozcfs nolika mazajam priekšā, nebija viņam sveša.

Leopolds izlikās, ka nedzird nepareizas skaņas, ko patiesībā dzirdēja ļoti labi: erchercogs bija diletants un kā diletants arī spēlēja. Lai gan Jozefs ir nākamais ķeizars, Leopolds nodomāja, taču mūziķa talanta viņam nav. Tomēr Mocarts nekādi neizrādīja savas jūtas un cerēja, ka arī Volferts uzvedīsies taktiski.

Pēc tam kad erchercogs vairākas reizes kļūdījās, Volfcrls pārtrauca spēli un sacīja:

— Nav pareizi, jūsu augstība, un jūsu vijolei ir pārāk spalga skaņa.

Leopolds gaidīja pērkonus un zibeņus. Taču Jozcfs smaidīdams atbildēja:

— Bravo! Beidzot es sastopu godīgu cilvēku.

Ķeizariene arī pasmaidīja: tiesa, viņas smaids Leopoldam likās drusku mākslots.

— Jozef, — viņa asi sacīja. — Varbūt ļausim Mocartiem spēlēt pašiem — tieši to taču viņi ir mācījušies.

— Jusu augstība, — Nanncrle iesaucās, — es varu spēlēt ar aizvērtām acīm!

— Nu, tas ir tikai triks, — Jozefs iebilda, — bet vai tu vari nospēlēt nepazīstamu kompozīciju?

— No lapas? — Nannerle jautājot palūkojās tēvā.

— Kāpēc gan ne, ja tā ir mūzika? — iejaucās Volferts.

— Tā ir Vagenzciia sonāte. — Jozefs nolika uz klavesīna atšķirtās notis un pavaicāja: — Vai esat to kādreiz redzējuši?

— Nē, — Volferts atsaucās. — Bet nospēlēt varam, vai ne, Nannerl?

Nannerle kautrējās teikt «nē», bet bail gan viņai bija. Tomēr viņa sāka spēlēt līdzi Volfgangam un, sapratusi, ka viņi spēlē pareizi, vairs neuztraucās. Piesizdama beigu akordus, viņa zināja, ka spēle uzņemta atzinīgi. Visi, pat jaunākie bērni, kā Marija Antuanete, klausījās, elpu aizturējuši, un erchercogs Jozefs spieda viņiem rokas (tas taču bija liels gods) un tēvu dēvēja par «kapelmeistara kungu», un tas tētim ļoti glaimoja.

Volfertam garšoja kūkas ar putukrējumu, ar kurām viņu cienāja Marija Antuanete. Viņa bija tik skaista un mundra — zēns nemaz nevarēja atraut fto viņas acis.

Mazā erchercogiene ierosināja apskatīt viņas klavesīnu — varbūt Volfertam iegribēšoties paspēlēt, un puisēns nodomāja, ka mazo princesi laikam tīkami būtu nobučot.

— Vai jums ir savs parks, kur rotaļāties? — jautāja Marija Antuancte.

— Nē. — Un kam gan tāds vajadzīgs, prātoja Volfcrls.

— Mums ir. Tomēr jums droši vien ir medību parks, vai ne?

— Nē, — zēns bēdīgi atbildēja. Gaišmatainā, zilacainā sārtvaidze meitene ar maigo ādu bija, nudien, valdzinoša, sevišķi kad smaidīja. Taču tagad viņa kļuva ļoti nopietna un izskatījās itin kā izsista no sliedēm.

— Mums ir pats lielākais medību parks ķeizarvalstī. Tēvs tur patlaban medī briežus. Vai tev patīk medīt?

Volferts paraustīja plecus: būtu jel runājusi par kaut ko interesantu!

— Iesim, es tev parādīšu savu klavesīnu, — piepeši aicināja Marija Antuanete.

Trīspadsmit gadus vecā erchercogiene Johanna, acīm redzot, nolēmusi, ka nav piedienīgi bērnus laist vienus, piebiedrojās māsai. Volferts, gribēdams parādīt, ka nav nekāds mazais, steidzās pakaļ vecākajiem, bet, nepieradis pie gludā parketa, paslīdēja un nokrita. Johanna izlikās, ka neko nav pamanījusi, turpretī Marija Antuanete pieskrēja zēnam klāt un mierinādama palīdzēja piecelties.

Marija Terēzija ar māmiņu, noraizējušās meklēdamas bērnus, pienāca klāt tieši tai brīdī, kad Volferts pavēstīja Marijai Antuaneteir

— Tu esi ļoti laba. Kad izaugšu liels, es tevi precēšu.

Marija Terēzija, visai izbrīnījusies, noprasīja, kāpēc.

— Aiz pateicības, — atteica Volferts, — un vēl tāpēc, ka viņa bija laba pret mani. Viņas māsa negribēja man palīdzēt, bet viņa palīdzēja.

Bērnus atstāja kādas galma dāmas uzraudzībā, un ķeizariene norādīja Annai Marijai uz krēslu. Annu Mariju valdnieces labvēlība gluži pārsteidza. Tiesa, pati ķeizariene apsēdās augstākā krēslā ar impozantu atzveltni kā tronim, taču citādi abas sēdēja gandrīz kā līdzīgas.

Mariju Terēziju bija Ieinteresējis mazais puisēns. Viņa noprata, ka tēvs uz viņas jautājumiem neatbildēs vajsir« dīgi, viņai šķita, ka Leopolds bērnu pārāk izmanto, turpretī Anna Marija valdniecei patika, viņa uzskatīja Mocarta kundzi par labas vācu ģimenes mātes paraugu. Draudzīgi, cik pieļāva viņas augstais stāvoklis, Marija Terēzija pavaicāja:

— Kad tad tā kļuva redzama?

— Kas, jūsu augstība?

— Viņa apdāvinātība, pievilcība, spējas.

— Nemaz nevaru pateikt. — Anna Marija pārlaida skatienu nospodrinātajam parketam, mirdzošajām lustrām, elegantajiem spoguļiem un atkal palūkojās uz ķeizarieni. Marija Terēzija uzmundrinot smaidīja — tā varēja smaidīt māte un reizē visu zinoša valdniece, ko pats radītājs apveltījis ar varu. Anna Marija pēkšņi izsacīja jautājumu, kas viņai jau gadiem ilgi nedeva mieru.

— Jūsu augstība, no kā viņam tā?

— Kas tad? — Šoreiz nesaprata Marija Terēzija.

— Ģenialitāte. Ir taču taisnība, ka viņš ir ģeniāls, jūsu augstība, vai ne?

— Vai tāpēc, ka savā vecumā tik labi spēlē? — Marija Terēzija iecietīgā labvēlībā pasmaidīja.

— Nē, jūsu augstība, ne tikai tāpēc. Viņam mūzikā nav Stin nekādu grūtību.

— Tas ir neparasti, — Marija Terēzija piekrita, — un viņš ir brīnum jauks bērns.

— Reizēm man šķiet, jūsu augstība, ka viņa ģenialitāte ir dieva dāvana.

Marija Terēzija neatbildēja, Annas Marijas vārdi viņai likās paužam iedomību. Viņas mantotais tronis gan bija augstākās varas piešķirts, bet ko gan no saviem senčiem būtu varējis mantot Mocartu dēls? Turklāt gandrīz visi muzikanti ir čigāni. Zēns bija izraisījis viņā nevis mākslas mecenātes, bet gan mātes interesi.

— Ceru, ka neesmu jūs sadusmojusi, jūsu augstība, — Anna Marija pazemīgi ieteicās, — taču Volfgangam, nudien, dzīslās līdz ar asinīm rit mūzika.

— Vai jūsu ģimenē ir dižciltīgo asinis?

— Stāsta, ka mans tēvs cēlies no sīkajiem muižniekiem, bet nekādu pierādījumu tam nav.

— Un kā ar jūsu vira dzimtu?

V

— Nekad neesmu neko tamlīdzīgu dzirdējusi, jūsu augstība.

— Dīvaini!

— Jūsu augstība, Volfertam ir mans raksturs, bet vīra muzikālās spējas.

— Vai Mocarta kungs ir ļoti labs mūziķis?

— Jā. Un mūsu meita arī. Taču viņi nevar sacensties ar Volfgangu. Tieši tāpēc man liekas, jūsu augstība, ka viņa talants ir dieva dāvana.

— Viņa izcelšanās to izslēdz.

— Bet, kad viņš spēlē, man šķiet, ka viņa rokas vada dievs, jūsu augstība.

— Šaubos. Vai jūs rūpējaties par savu bērnu reliģisko audzināšanu?

— Kad esam mājās, vīrs strādā ar viņiem katru dienu. Viņš pats ir beidzis jezuītu ģimnāziju Augsburgā, un mēs visi esam dedzīgi katoļi.

— Ļoti labi. Nav nekā svarīgāka par kristīgu audzināšanu.

— Tas ir mūsu balsts grūtos brīžos, jūsu augstība.

— Dieva svētībai ir dažādas izpausmes. Un viņa augstākā balva ir mūsu bērni.

— Uzdrošinos sacīt, jūsu augstība, ka viņas ekselence erchercogiene Marija Antuancte ir brīnum jauka un laba.

— Laba viņa vienmēr nav vis. Taču jūsu dēls viņu valdzina.

— Varbūt viņa jums ir dieva dāvana, jūsu augstība.

— Pilnīgi iespējams. — Marija Terēzija bija pārliecināta, ka tieši tā ir. — Lai gan viņa ir mana meita, man jāteic, ka viņa bieži vien ļaujas vieglprātībai un laiskumam, bet vēl biežāk izturas kā maza dieviete, kas zina kopš dzimšanas, ka pats liktenis viņai lēmis valdīt.

Vai pieklātos pajautāt ķeizarienei par viņas bērniem, prātoja Anna Marija, kaut vai tādēļ, lai parādītu savu interesi?

— Jūsu augstība, — viņa pēkšņi ievaicājās, — vai jūsu bērni kādreiz žēlojas par nogurumu? Es neiedrošinos apbēdināt vīru, bet man negribas, lai Volferts pārpūlētos. Volferts turpretī apgalvo, ka nekad nenogurstot. Vai tad tas ir iespējams?

— Grūti pateikt, kad bērniem ticēt, kad ne. Viņi gan grib, lai viņiem vienmēr ticētu, bet pati es ticu viņiem pa pusei un tad jau uzskatu sevi par pārāk iecietīgu.

— Un vēl viņam patīk ce]ot — pat vairāk nekā viņa tēvam.

— Vai tas jūs uztrauc, Mocarta kundze?

— Jā, jūsu augstība. Mājās es varu iet, kur vien man tīk. Turpretī te mani visu laiku vadā kā bērnu. Zalcburgā man viss ir pazīstams. Ceļā savukārt es nezinu, ko pēc mirkļa redzēšu. Un tad — visapkārt ir tik daudz slimību. Volferts mums ir pēdējais bērns. No septiņiem, ko es dzemdēju, dzīvi palikuši tikai viņš un Nannerle, un vairāk bērnu man nevar būt. Ja ar viņiem kaut kas notiks, tad es tiešām nezinu, ko darīšu.

— Jādzīvo tālāk, — grūtsirdīgi noteica Marija Terēzija. — Es taču dzīvoju.

— Bet jūs esat valdniece, jūsu augstība, jums jādzīvo!

Marija Terēzija neko neatbildēja. Viņa domāja par karu

ar prūšu Fridrihu, šo briesmoni, kā viņa karali dēvēja, karu, kas ilgst, kopš viņa uzkāpusi tronī. Tikai tagad, pēc gariem kara gadiem un smagiem triecieniem beidzot ataususi cerība uz mieru. Bērniem laulības jānoslēdz tā, lai stiprinātu valsti. Pat savu mīluli Mariju Antuaneti, kurai nav vēl septiņu gadu, viņa būs spiesta izdot pie vīra tieši ar tādu aprēķinu — un pēc iespējas drīzāk. Bet šie Mocarti — izņemot varbūt Annu Mariju — sapņo par slavu. Naivi, nudien!

Anna Marija prātoja, cik labi būtu, ja cilvēki varētu cits cilam uzticēties un neatkarīgi no sava stāvokļa būt draudzīgi, un šai mirklī Marija Terēzija ierunājās:

— Jums taisnība, Mocarta kundze, cilvēkam jādzīvo, lai kas notiktu viņa dvēselē. Mēs nenākam pasaulē izklaidēties. Ne katram var dāvāt savu draudzību, kur nu vēl uzticību.

Atgriezās bērni kopā ar Leopoldu, un ķeizariene piecēlās, likdama noprast, ka audience beigusies.

Volferts bija satraukts — Anna Marija neviļus nodomāja, cik garlaicīga viņam tagad rādīsies Zalcburga, — un tūdaļ ņēmās stāstīt.

— Māmiņ, viņiem ir sava zvērnīca! Tuanetei ir vilki, lauvas un lāči!

— Labi, labi, — atteica māte. — Mums laiks braukt. Tu droši vien esi ļoti noguris.

— Nē, goda vārds, nepavisam neesmu noguris.

Anna Marija un Marija Terēzija uzsmaidīja viena otraī, it kā abas zinātu vienu noslēpumu, bet tālāk viss ritēja tīflciāli. Mocarti zemu paklanījās ķeizarienei, un Leopolds pateicās par viņas labo sirdi, izlikdamies, ka neredz valdnieces zobgalīgo smīnu. Ķeizariene bija pagodinājusi Annu Mariju ar personisku audienci, tas Vīnē sacels sensāciju. Marija Terēzija pacēla roku — un nez no kurienes iznirušais grāfs Mairs aizveda viņus uz karieti, kas gaidīja pie vārtiem.

Volferts pieķērās mātei pie rokas, un ejot Anna Marija nodomāja: kādi viņam silti, paļāvīgi pirksti, kā tie viņai uzticas, šie lieliskie pirksti, kas rada mūziku un dāvā glāstus.

10

Valodas par to, ka Marijai Tcrēzijai patikusi bērnu spēle, zibenīgi izplatījās pa Vīni. Tagad Mocarti saņēma tik daudz ielūgumu no pilsētas aristokrātiem, ka bērniem reizēm vajadzēja uzstāties gan pēcpusdienā, gan vakarā. Anna Marija baidījās par bērnu veselību, taču Leopolds viņu mierināja: rosīga darbība mazajiem esot tieši noderīga. Viņš bija ar visu apmierināts un ļoti aizņemts, reizēm laika likās par maz. Bet vislielāko gandarījumu viņam sagādāja vēstules uz Zalcburgu, kurās viņš rakstīja par savām uzvarām. Atbilde no Hāgcnauera atnāca visai drīz — labās vēstis esot paziņotas arhibīskapam, tās atstājušas vajadzīgo iespaidu, tomēr viņa gaišība atkal interesējoties, kad Mocartam labpatikšot atgriezties.

Vairākas nedēļas pēc otrā koncerta Sēnbrunnā Leopolds atkal apsēdās rakstīt Hāgenaucram; viņš to darīja ļoti rūpīgi, kaut gan spalva un tinte bija neizsakāmi slikti.

«Pēc tam kad Jums ziņoju, ka esmu saņēmis simt dukātu, ķeizariskais kases pārzinis man pavēstīja, ka viņas augstība gatavojoties uzaicināt bērnus atkal uzstāties. Tā kā viņa izturas pret mums neparasti labvēlīgi, es neuzskatu, ka man ir tiesības viņu sarūgtināt. Tāpēc, lai kā es lauzu galvu, acīm redzot, pirms adventes mēs mājās neatgriezīsimies. Ja arī izdosies pēc divām trim nedēļām no šejienes izbraukt — bet viņas augstības intereses dēļ tas nav iespējams, — mums tik un tā vajadzēs ceļot lēnām, lai bērni varētu atpūsties un nesaslimtu.

Vakar mēs spēlējām pie Francijas sūtņa, kas laipni uzaicināja mūs āpmeklēt Vcrsaļu un apgalvoja, ka viņa augstība karalis Luī XV būšot sajūsmā par bērnu spēli. Rīt no četriem līdz sešiem mēs uzstāsimies pie grāfa Harraha, bet no sešiem līdz deviņiem — kanclera grāfa Kaunica namā. Grāfs Kaunies ir visietekmīgākā persona galmā un tuvs cilvēks ķeizarienei, jo ir viņas galvenais padomnieks.

Tagad aristokrāti sūta mums ielūgumus trīs, četras un pat sešas dienas iepriekš, lai nodrošinātu mūsu piekrišanu. Galvenais pastmeistars grāfs Pārs jau angažējis mūs uz nākamo nedēļu. Mēs esam uzstājušies ar koncertiem arī pie Tūniem, pie grāfa Cincendorfa, kas ir ķeizarienei ļoti tuvs un pazīst visu Viņi, pie vicekanclera grāfa Kolorēdo un pie daudziem citiem. Visi viņi jūsmo par bērniem, slavē viņu spēli un labās manieres. Sievietes vairāk saprot mūziku nekā vīrieši un sevišķi iemīļojušas Voiferlu. Viņas zēnu lutina, un Volferts — lai dievs viņu svētī! — izturas pret viņām kā pret senām paziņām.

Mums katru reizi kaut ko dāvina; pēc ķeizarienes dāvanas mēs esam ieņēmuši jau vairākus simtus dukātu, kaut gan vēl neviens nav devībā spējis sacensties ar viņas augstību: parasti par trīs stundu ilgu koncertu mēs saņemam desmit līdz divdesmit dukātu. Tā kā mēs iztiekam ar dažiem dukātiem dienā — izņēmums ir tās dienas, kad jāīrē kariete, — tad atgriezīsimies mājās ar glītu summiņu, un tad es varēšu atmaksāt naudu, ko jūs man tik laipni aizdevāt. Te, tāpat kā agrāk, gandrīz nepiemin karu pret Prūsijas Fridrihu un, ja arī runā, tad par drīzu mieru, jo neviena puse nespēj gūt uzvaru.

Ja Jūs varētu uzzināt viņa gaišības nodomus par kapelmeistara vietu, es būtu Jums ļoti pateicīgs. Ceru, ka Jūs aiz draudzības jūtām izpildīsit šo lūgumu. Ja viņa gaišība izvēlēsies citu, kas zina, varbūt mani plāni grozīsies.

Un tomēr es, tāpat kā agrāk, no visām iespējām priekšroku dodu Zalcburgai. Vēlreiz lūdzu Jūs pastāstīt viņa gaišībai, kam mēs ik dienas pateicamies par žēisirdigi piešķirto atvaļinājumu, — cik mēs te esam populāri. Pat ķeizars un troņmantnieks erchercogs Jozefs sauc mani par Zalcburgas kapelmeistaru, un visi uzteic mani, ka es vairojot viņa gaišības arhibīskapa mūzikas dzīves

slavu, jo Zalcburgas vidē taču izauguši tādi apbrīnojami) bērni kā Volferts un Nannerle.

Palieku jūsu vienmēr patiesais draugs.»

Šoreiz Hāgenauera atbilde pienāca vēl drīzāk: par kapelmeistaru vēl neviens neesot iecelts, un arhibīskaps gan esot priecīgs par Mocartu panākumiem Vīnē, tomēr joprojām izsakot vēlēšanos uzzināt, kad Mocarts atgriezīšoties un sākšot pildīt savus pienākumus.

Leopolds ar atbildi vilcinājās, jo pienāca Marijas Terēzijas ielūgums piedalīties viņas bērniem rīkotajās svētku pusdienās, un Mocarts cerēja, ka ķeizariene piedāvās viņam pastāvīgu vietu Vīnē. Taču valdniece gan apsveica visu ģimeni un it īpaši Volfertu ļoti draudzīgi un iekārtoja tā, lai erchercogs Maksimilians un erchercogienes Johanna un Marija Antuanete varētu rotaļāties ar brāli un māsu, tomēr par mūziku vai vispār par nākotni nerunāja.

Leopolds vīlies prātoja, kas noticis. Nākamajā dienā pēc svētku pusdienām viņš sēdēja pie galda un aprēķināja savus naudas līdzekļus. «Baltā vērša» viesnīcā viņiem tagad bija lielākās un labākās telpas, un, kamēr viņi pelnīs naudu, viss būs kārtībā, bet, ja ienākumu straume apsīks, šāda dzīve nozīmēs muļķīgu ekstravaganci. Bez tam vajadzēja izlemt, vai neiegādāties karieti. Tas maksātu krietnu summu un būtu jānolīgst arī kučieris, taču pašu braucamais saudzētu bērnu veselību.

Izdevumi viņu tik un tā biedēja, un viņš teica Annai Marijai, kas nupat bija ienākusi istabā: — Es nemaz neesmu sajūsmā, ka būtu jābaro zirgi un kučieris, vienalga, vai es tos izmantoju vai ne. Taču tā varētu ietaupīt izdevumus par kaut ko citu.

— Jā, Leopold.

— Un viena mēneša laikā Vīnē mēs esam nopelnījuši tikpat, cik es Zalcburgā nopelnu vienā gadā. — Pēkšņi viņš pamanīja, ka sieva nemaz neklausās, lai gan tas nebūt nebija viņas dabā. — Kas noticis? — viņš satraucies vaicāja.

— Esmu noraizējusies par Volfertu. Viņš augu dienu žēlojas, ka jūtoties noguris. Viņam negribas pat vingrināties.

Leopolds atrāvās no peļņas aprēķiniem. — Vai tu esi pārliecināta, ka tā ir?

— Viņš spēlēja SkarlatI sonāti — jauno, kas vakar aizņēma visus viņa prātus, un pēkšņi apstājās un sacīja, ka nevarot atcerēties, kas nākot tālāk.

— Kur viņš ir?

— Gultā. Es pūlos viņu iemidzināt, bet velti.

Kad Volferts ieraudzīja vecākus stāvam pie gultas, viņš centās piecelties sēdus, teikdams: — Tēt, piedodiet par sonāti, bet, kad es sēžu, man stipri sāp mugura. — Piepūle bija pārāk liela, un puisēns atslīga spilvenos.

— Vai tev vēl kas sāp? — vaicāja Leopolds.

— Man metas te auksti, te karsti. Un visur tādi plankumiņi.

Leopolds pūlējās apslēpt bažas — plankumi bija visbriesmīgākās slimības — baku parastais simptoms, un, apskatīdams Volfertu, viņš raudzīja izturēties pēc iespējas mierīgāk. Izsitumi bija sarkani, cieti un sāpīgi. Varēja būt, ka tās ir bakas. Leopoldam pārskrēja šermuļi pār muguru. Viņš bija dzirdējis baumas, ka Vīnē sākusies epidēmija, un zināja arī skaitļus, kas iedvesa šausmas: ar bakām sasirgusi vairāk nekā puse iedzīvotāju, un daudzi slimnieki nomiruši, bet no tiem, kas palikuši dzīvi, lielākā daļa esot bakurētaini un izkropļoti uz visu mūžu.

— Tēt, es esmu tik noguris, — Volferts sāka raudāt.

— Mēs tev iedosim zāles, un tev kļūs labāk. — Viņš iedeva dēlam markgrāfa pulveri, parasto līdzekli pret visām slimībām.

— Vai tu domā, ka tas palīdzēs? — Anna Marija neticīgi jautāja.

Leopolds paraustīja plecus. Hotno proponit, Deus disponit, viņš rūgti nodomāja un aizsteidzās pēc ārsta, lai galīgi neļautos izmisumam.

Doktors Franke tikko bija pabeidzis universitāti. Mēģinādams izskatīties, pieredzējis, viņš pavēstīja: — Zēns ir pavisam slims. — Viņš grasījās nolaist Volfertam asinis, bet, ieraudzījis, ka Leopoldu šī doma satriec, nolēma, ka varētu iztikt bez asins nolaišanas, tikai zēnam jādzer vairāk pulveru un mikstūras, lai iztīrītu organismu. Leopolds izpildīja ārsta norādījumus, bet Volfertam kļuva sliktāk.

— Vai jūs uzskatāt, ka tās ir bakas? — Leopolds vaicāja.

— Viss dieva rokā, — doktors Franke viedi atbildēja.

Doktors Desavs bija ļoti vecs. Viņš nemitīgi kārtoja

parūku, kas ik bridi slīdēja uz pieres, taustījās ap instrumentiem un nebija kārtīgi notīrījis acenes. Leopolds šaubījās, vai viņš vispār spēj saskatīt izsitumus. Arī Desavs gribēja nolaist bērnam asinis un, kad Leopolds atteicās no šī līdzekļa, parakstīja vēl pulverus un mikstūru. Kad Volferts to visu bija iedzēris, sāpes kļuva neciešamas. Leopolds atkal bija spiests vaicāt: — Vai jūs uzskatāt, ka tās ir bakas? — Ārsts gribēja taisīt bērnam klizmu, tomēr Leopolds to neatļāva, jo Volfertam jau tā gāja cauri.

Kad stāvoklis kļuva vēl bīstamāks, Leopolds palūdza Tūnus ieteikt kādu labu ārstu. Grāfiene Tūna sacīja, ka viņa pazīstot kādu lielisku ārstu, doktoru Bernhardu, bet viņš pašlaik neesot Vīnē, tikko viņš atgriezīšoties, grāfiene aizsūtīšot viņu pie Mocartiem.

Sapratis, ka abi ārsti ir pilnīgi nejēgas un nezina, kas Volfertam kaiš, Leopolds nolēma gaidīt doktoru Bernhardu, baidīdamies aicināt kādu citu. Tomēr stundas ritēja, bērnam labāk nekļuva, un tēvam neizgāja no prāta, ko bija sacījis viesnīcnieks, kad viņš bija izteicis šaubas par abu ārstu zināšanām.

— Vairāk nekā puse Vīnes bērnu mirst, nesasnieguši septiņu gadu vecumu, — bija atbildējis Oto Heincs, paraustīdams plecus, itin kā piebilstu: kāpēc lai Mocartu mazulis būtu labāks par citiem?

Volfertam nebija patikuši abi tēva atvestie ārsti. Viņa slimību tie bija nosaukuši latīniski, viņš neko nesaprata, no parakstītajiem pulveriem un mikstūrām viņam nemitīgi gaja cauri vēders, un tagad sāpēja visas malas. Volfertu mocīja kauns: viņš nevarēs spēlēt, kā tētis plānojis. Pēc otrā ārsta vizītes viņš vairs nespēja neko ieēst, ļoti sāpēja vēders. Māmiņa lūdzās, lai viņš iedzerat drusku buljona, bet Volferts nomurmināja: — Negribas.

— Tev kaut kas jāēd.

— Nevaru. — Aiz bailēm bija grūti elpot, galva griezās; viņš nesaprata, kur atrodas. Ausīs tik dobji dunēja, ka neko nevarēja sadzirdēt. Puisēns nespēja arī saskatīt māmiņu un drausmīgi nobijās, ka viņu nekad vairs neredzēs. Kāds nez ko sacīja, bet Volferts nesaprata nevienu vārdu un neapzinājās arī, kas ir runātājs. Slimības

murgos viņam likās, ka viņš sēž pie klavesīna ar sasietām rokām, visapkārt viņam ir citi klavesīni, kas ņirdzīgi viņu izsmej, un nevienam nav taustiņu. Pēkšņi viņa rokas itin kā_atraisījās, bet taustiņu tik un tā nebija.

Karstums cik necik mazinājās, kad viņš sajuta, kā māmiņa ar vēsu drāniņu maigi slauka viņam no sejas sviedrus un čukst tādu kā šūpuļdziesmiņu: — Guli, manu puisēniņ, laidies miedziņā.

Volfcrls domāja: ja nu viņš aizmieg un nekad vairs neatmostas! Māmiņa vārdus atkārtoja, bet zēns baidijās aizmigt. Joprojām mocīja sajūta, ka viņš neatmodīsies. Pirmo reizi viņš iepazina bailes no nāves un saprata, kas tā ir. Viņam bija stāstīts par mazajiem brāļiem un māsām, kas nomiruši, bet tie bija likušies tukši vārdi. Vai viņiem tāpat bija sāpējis, vai viņus pirms nāves bija mocījuši tādi paši murgi, vai viņam nekad vairs nebūs lemts spēlēt? Sī iespēja bija pārāk šausmīga, lai par to domātu, un viņš sāka raudāt.

— Mīļais dievs, neatņem man arī viņu, — māmiņa elsoja.

Volferts jutās labāk, kad ieraudzīja blakus stāvam Nannerli, kaut gan viņa pati izskatījās slima, bāla un nobijusies. Un, kad viņš pastiepās, lai apskautu māsu, tā izvairījās. Puisēns nezināja, ka Nannerlei aizliegts iet viņam klāt, lai slimība nepieliptu. Viņam atkal kļuva sliktāk, atkal sākās murgi, un viņš kliedza: — Palīdziet man, tēti, palīdziet man! — Taču likās, ka pat tētis viņu nedzird. Kad Volferts atguvās, viņš saklausīja, kā tētis saka viesnīcniekam: — Laikam būtu jāpasauc garīdznieks, —turklāt tētis izskatījās bezgala slikti, un tas bija visļaunākais.

Viesnīcnieks patlaban dzīrās izpildīt tēva rīkojumu, kad ieradās doktors Bernhards. Līdz ar šo universitātes medicīnas profesoru istabā tūdaļ ienāca miers. Bernhards nesteidzās izmeklēt Volfertu, bet mierīgi aprunājās ar viņu, pajautāja, kas sāp, kur, cik stipri un kad sāpes sākušās. Ārsts neizrādīja ne mazāko nemieru, kamēr nebija izdzirdis, ko parakstījuši abi iepriekšējie dziednieki. Tad viņš norūca: — Muļķi! — un sāka Volfertu izmeklēt.

— Vai man iet pēc garīdznieka? — Leopolds izmisumā iekliedzās.

— Nē.

— Vai jūs esat pārliecināts, ka nevajag?

— Kurš gan var būt pilnīgi pārliecināts? Bet aprakt gan viņu vēl nevajag.

— Vai tās ir bakas?

— Kas to teica? — Pusmūža vecumu sasniegušais ārsts pēkšņi izskatījās saniknots.

— Bet izsitumi. Un nieres.

— Un kāds plānprātiņš visu pasliktinājis, izrakstot nepareizas receptes. Tās nav bakas.

— Kas tad, doktor? — Tēva sejā atgriezās sārtumi

— Iespējams, ka tā ir viegla skarlatīnas forma. Es tīt atkal pienākšu. Vairāk par visu jūsu dēlam vajadzīgs miers. — Viņš tik lietpratīgi iedeva Volfertam miega zāles, ka puisēns aizmirsa bailes un drīz vien iemiga.

Murgi vairs nemocīja, bet jaukā sapnī pie viņa atnāca Marija Antuanete. Zēns dzirdēja erchercogieni sakām, ka viņai riebjoties mācīties spēlēt klavihordu, un tas Volfertu mulsināja, jo viņam vingrināties ārkārtīgi patika. Kad erchercogiene gribēja paklausīties viņa spēli, viņš atkal jutās drosmīgs. Spēles māka bija atgriezusies, ņirdzīgie klavesīni pazuduši bez pēdām, un klavihordam bija brīnišķīgi taustiņi.

Nākamajā dienā, kad viņš pamodās no dziļā miega, nedz no Marijas Antuanctes, nedz no klavihorda nebija ne miņas, bet pie gultas stāvēja doktors Bernhards, kas izdvesa brīnumainu mieru, un Volferts sajuta, ka garastāvoklis visiem uzlabojies.

Izsitumi, sāpes un nelabums nedēļas laikā pazuda; neatkārtojās arī vairs sapņi. Visi jutās tik atviegloti par Volferta izveseļošanos, ka viņš neuzdrošinājās stāstīt, cik ļoti nožēlo, ka sapņos vairs neredz Mariju Antuaneti. Viņš mierināja sevi ar domu, ka drīz viņi atkal spēlēs ķeizarienei un tad viņš mazo erchercogieni redzēs.

Taču ielūgumi no pils vairs bērniem nepienāca. Doktors Bernhards Leopoldam pastāstīja, ka saslimusi erchercogiene Johanna un ķeizariene tāpēc atcēlusi visas karaliskās izpriecas, tomēr tas nemazināja Mocarta vilšanos. Vēl vienu vilšanos sagādāja atklājums, ka Nannerle viena pati uzmanību nepiesaista. Un pat tad, kad Volferts varēja jau spēlēt, no dižciltīgajiem aicinājumi koncertēt nepienāca,

Doktors Bernhards atteicās no honorāra, bet sirsnīgi nopriecājās, kad bērni sacīja, ka par pateicības zīmi grib viņam nospēlēt savu programmu. Bernhards ielūdza tuvus draugus no Vīnes inteliģences aprindām paklausīties bērnus, un mazie viņiem ļoti patika. Un, kad Leopolds, sēdēdams ārsta omulīgajā, kaut arī nepretenciozajā viesistabā, klausījās bērnu saskanīgo spēli, viņš saprata, ka atpakaļceļa nav, vienalga, kāds risks un grūtības būtu gaidāmas.

Tad Volfcrls spēlēja viens pats. Vieglas Skarlati sonātes, Leopolds nodomāja, bet, ai, cik šis mazās sonātes skan dziedoši!

Viņš varēja aizvērt acis, bet tik un tā zināja, ka spēlē Volferts.

Zobojieties, sauciet mani par godkārīgu, taču vai gan kāds zina, par ko es sapņoju? Ļaudis runā, ka es nelolojot nekādas ilūzijas, bet manus sapņus, visuvarenais dievs, pauž mans dēls, viņš tos aiznes uz cilvēku sirdim. Mīļais dievs, dod viņam laiku, lai viņš tās iekarotu. Lai iekarotu, vienalga kur viņa mūzika skanētu.

Novembra vējam ārā aiz loga bija pašam sava balss, un pašam sava balss būs viņa dēlam.

Anna Marija vērīgi uzmanīja dēlu, lai būtu droša, ka viņš nepārpūlas. Kad doktors Bernhards uzslavēja bērnu spēli, viņa neviļus ievaicājās: — Vai, pēc jūsu domām, viņš ir pietiekami spēcīgs, lai koncertētu?

— Ja koncerts nevelkas pārāk ilgi.

— Vai slimībai nesekos komplikācijas?

Doktors Bernhards vilcinājās, negribēdams māti uztraukt. Tad, nolēmis, ka būs labāk, ja viņa zinās patiesību, viņš sacīja: — Nepareizā ārstēšana kaitējusi nierēm, bet, ja nebūs nekādu citu nopietnu slimību, nieru darbība pamazām normalizēsies.

— Slimība bija ļoti bīstama, vai ne?

Bernhards klusēja.

i — Viņš varēja nomirt?

— Bet viņš taču nenomira, Mocarta kundze. Būsim par to pateicīgi. Un viņš ir neparasts bērns.

Bet vai gan vajadzētu riskēt? Novembris bija ārkārtīgi auksts. Anna Marija redzēja, kā Leopolds skaita dukātus, un klusībā izmisīgi lūdzās: Brauksim mājāsl

! Tomēr, kad Tūni atkal uzaicināja bērnus spēlēt savā

ļ namā, Leopolds atlika atgriešanos Zalcburgā un, pilns

j ceribu, pieņēma ielūgumu. Taču Vines augstmaņu kon

certā nebija, atnāca vienīgi grāfs Palfi.

Pēc priekšncsumieiTKgrāfs Palfi sacīja Leopoldam, ka ; bērni spēlējot pat labāk nekā iepriekš.

— Kaut jūs varētu pastāstīt to citieml — iesaucās Leopolds.

I — Nevar pārmest cilvēkiem, ka viņi izvairās no ikviena,

i: kas sirdzis ar lipīgu slimību, — teica Anna Marija,

i — Bet ar bakām tak Volferts neslimoja, — Leopolds

ļ uzsvēra. Viņi ar Annu Mariju omulīgi sēdēja kopā ar grāfieni Tūnu un grāfu Palfi pie kafijas un cepumiem, bet Volferts un Nannerle pa to laiku spēlēja kārtis ar Tūnu t mazajiem radiniekiem.

; — Būsim atklāti, Mocarta,. kungs, — sacīja grāfiene,

i — Jūsu sievai taisnība.

— Tātad aristokrāti baidās no baku rētām un izsitu

miem?

— Protams. Vai tad jūs nebaidāties?

— Bet viņš taču slimoja ar skarlatīnu — ja tā vispār bija skarlatīna, un tagad viss ir pāri.

Uz brīdi iestājās klusums, un tad grāfs Palfi noteica: 7 Mēs jums ticam.

— Vai ķeizarienes vienaldzība izskaidrojama ar bailēm no bakām?

— Drīzāk gan iemesls ir viņas meitas slimība: Johannai ir tīfs.

Leopolds nodrebēja. — Tas taču gandrīz vienmēr beidzas ar nāvi.

— Ka viņai ir tīfs, gandrīz neviens nezina, — skumji sacīja grāfs Palfi, — bet, tā kā mans tēvs ir Ungārijas kanclers, viņam tas paziņots.

— Ķeizariene ir pazīstama ar savu mīlestību pret bērniem, bet ne ar savu mīlestību pret mūziku, — grāfiene piezīmēja.

— Tomēr viņas augstība ir atbalstījusi Vāgenzcilu, Gluku un citus,.— Leopolds iebilda.

— Kad tas viņai labpatika, — atteica grāfiene Tūna. — Taču uz ķeizarisko labvēlību paļauties nevar. Agrāk vai vēlāk viss apnīk, un favorīti mainās. Jūsu bērnus kādu laiku visi apbrīnoja, viņi bija pati lielākā sensācija, bet tagad jau Vīnei ir kas cits — cirks, gluži parasts cirks ar

%

le))u izrādēm, burvju māksliniekiem, muzikālām rotaļlietām un lielu zvērnīcu.

Redzēdams Leopolda sejā vilšanos, grāfs Palfi ierosināja: — Jums jāaizved bērni uz Ungāriju. Mūsu ģimenei tur ir daudz draugu.

— Paldies, grāfa kungs, — sacīja Anna Marija, — bet mums laiks atgriezties Zalcburgā.

Leopolds sarauca pieri. — Plānus var grozīt. Mēs jūsu priekšlikumu apsvērsim, grāfa kungs.

Ungārijas ceļojuma laikā grāfs Palfi stādīja priekšā aristokrātijai Volfertu un Nannerli, saukdams viņus par brīnumbērniem, tomēr laiks bija tik nejauks, ka vienīgi nedaudzi cilvēki riskēja tam spītēt un apmeklēt koncertus. Brauciens bija ārkārtīgi grūts, ceļu dziļās grambas sasalušas. Naktis pārgulēt vajadzēja ceļmalas krogos, un tas nozīmēja jaunas briesmas. Ateju bieži vien nebija, un atrisināt šo jautājumu dažkārt izrādījās grūtāk nekā sarīkot koncertu. Tīri palagi bija retums, un ceļinieki bieži gulēja apģērbušies, lai paglābtos no kukaiņiem. Pat Leopolds cieta no nekārtīgās gulēšanas un ēšanas, vēja, lietus un sniega: viņu arvien stiprāk mocīja podagra. Pēc vairākām Ungārijā pavadītām nedēļām Vīne šķita gluži vai paradīze.

Tomēr par spīti Leopolda cerībām ielūgumi koncertēt nepienāca. Viņš gaidīja arī aicinājumu no ķeizarienes, jo laiks bija pierādījis, ka Volfcrlam nav nekādas lipīgas slimības, taču aicinājums izpalika. Lai gan erchercogieni Johannu tika ārstējuši vispieredzējušākie mācītie vīri, viņa tikko bija nomirusi ar tīfu, pēc ķeizarienes pavēles galmā noteiktas sēras un visas izpriecas atceltas.

Tā nu decembra beigās, gandrīz četrus mēnešus pēc tam, kad Leopolds bija aizbraucis no Zalcburgas sešu nedēļu atvaļinājumā, Mocartu ģimene pateica ardievas Tūniem, grāfam Palfi un doktoram Bernhardam.

Leopolds devās projām, lepns par iegūto pieredzi un nopelnītajiem dukātiem, Anna Marija un Nannerle, drebēdamas no aukstuma, sēdēja, cieši iespiedušās karietes kaktā, turpretī Volferts raidīja ilgpilnus skatienus atpakaļ uz Vīnes mūriem.

Viņš būtu juties vēl bēdīgāks, taču tētis bija apgalvojis, ka viņi atgriezīšoties. Atmiņas par Viņi paudās balsu skaņās, Marija Antuanete.,, Grāfiene Tūna… Grāfs Palfi. , Marija Terēzija… Doktors Bernhards .., Vāgenzcila kungs,,, Opera. Balsis, kas sauc, dzied, ieaijā. Tās pārmāca smagās pasta karietes rīboņu, sacīdamas, ka reiz viņam jāatgriežas.

11

Bet, tikko Vīne palika aiz muguras, viņi atkal brauca pa ceļiem, kas bija sasaluši tik cieti kā akmens. Pasta karietē, ko Leopolds bija noīrējis, lai ietaupītu naudu, vilka vēji, un arī Volfertam tagad sala; vienīgās balsis, ko viņš dzirdēja, nu bija riteņu čīkstoņa un zirgu pakavu dobjā klaboņa.

— Pēc dažām dienām būsim mājās, — Leopolds mierināja, taču Anna Marija tam neticēja, un tiešām pagāja nedēļa, iekams viņi ieraudzīja pazīstamās vietas.

Viņi joprojām brauca uz rietumiem, visiem bija sasprēgājušas lūpas, sals knieba ausīs, un Anna Marija patlaban lūdzās: kungs, apžēlojies, kaut vairs nebūtu jāguļ aukstā, netīrā viesnīcā, — kad priekšā parādījās Untersberga. — Pēkšņi viņa jutās gandrīz vai līksma. Tomēr kalnus ietina mijkrēslis, un Annu Mariju atkal pārņēma bailes, jo ziemu taču tik ātri iestājas tumsa. Ceļš veda lejup no kalna, un zirgi sāka rikšot ātrāk, it kā arī viņi noģistu, ka siltums un atpūta nav vairs tālu. Tā bija itin kā skriešanās ar tuvāk nākošo tumsu. Pēc īsa brīža viņi sasniedza Zalcburgu un pārbrauca pāri ledū kaltajai Zalcahai. Kad Anna Marija ieraudzīja abus katedrāles torņus, ko vēl apspīdēja rietošā saule, viņas sirds iepukstējās straujāk. Viņa ievēroja, ka arī Leopolds izskatās atvieglots, kaut gan pūlas to neizrādīt. Viņa sejā bija lasāms, ka tagad ziemas sals var trakot, cik tīk, viņi ir mājās un joprojām visi kopā. Un ir arī pēdējais laiks, klusībā nopūtās Anna Marija. Kad viņi piebrauca pie mājas, debesis bija satumsušas. Tomēr pat tumsā Zalcburga izskatījās skaista.

Ieraudzīdama Mocartus, Terēze sāka raudāt. Viņa izskatījās dziļi sāpināta.

— Kas noticis? — Terēzes neviltotās jūtas Annu Mariju uztrauca.

— Jūs ne reizes man neatrakstījāt.

.— Bot tu taču neproti lasīt.

— Hāgenauera kungs būtu nolasījis man jūsu vēstules priekšā.

Visi klusēja.

— Jūs pat ne reizes nesūtījāt man sveicienus un neapjautājāties par mani.

Tā bija taisnība, taču Leopolds liedzās, apgalvodams, ka viņi bijuši aizņemti, tomēr Terēzes asaras nožuva tikai, kad Volferts, kam bija ļoti žēl raudošās kalpones, saņēma viņas roku, pacēlās pirkstgalos, lai viņu noskūpstītu, un sacīja: — Mēs visi tevi mīlam, Rēzij.

— Vai tiesa, ka tu sēdēji ķeizarienei klēpī un viņu nobučoji? — Terēze taujāja.

— Kas tev to teica? — Anna Marija apprasījās.

— Zalcburgā visi par to vien runā. Vai tā patiešām ir tiesa?

— Jā, — Leopolds apliecināja. — Galmā viņš bija visu mīlulis, un Nannerle arī. Marija Terēzija izturējās pret viņiem kā pret pašas bērniem.

Terēze skatījās uz Volferta tuklajiem vaidziņiem, plato pieri, gaišo adu: viss tāds pats, puisēns nav arī izaudzis un tomēr šķiet citāds, tik pašpārliecināts, ka Terēzei likās — viņa kaut ko zaudējusi. — Viņš vairs nav bērns! — viņa izbailēs iesaucās. Terēze uzskatīja sevi par ģimenes locekli; viņa kalpoja Mocartiem kopš Nannerles dzimšanas, taču viņas mīlulis bija Volferts, kaut arī viņa centās to neizrādīt.

— Vai pusdienas gatavas? — Leopolds jautāja. Viņš neatzina Terēzes jūtu uzplūdu: tā viņa var vēl aizmirst savus kalpones pienākumus.

— Hāgenauera kungs atsūtīja mums foreles.

Leopoldam garšoja foreles, ko ķēra Zālkammergūtas

ezeros, bet viņš izlikās, ka neuzskata to ne par ko sevišķu, citādi Terēzes pļāpas vispār nevarētu apturēt.

Viņš lika, lai Nannerle palīdz Terēzei virtuvē, un pats kopā ar Annu Mariju pārģērba Volfertu. Kad visi apsēdās pie pusdienu galda un pēc ilgiem laikiem baudīja tik garšīgu maltīti, Anna Marija atguva agrāko labo garastāvokli un visus smīdināja.

Nākamajā dienā Leopoldam pavēlēja ierasties pie grāfa Arko. Hofmcistars prasīja, lai Mocarts paskaidrojot, kāpēc pagarinājis atvaļinājumu līdz četriem mēnešiem. — Viņa gaišība par to dusmojas.

— Slimības dēļ, grāfa kungs. Pagāja vairāki mēneši, kamēr Volferts atveseļojās.

— Tik ilgi? — Grāfs Arko viņam neticēja.

— Un es mocījos ar reimatismu un podagru.

— Dzirdēju, ka jūsu zēns bijis ļoti slims. Gulējis ar bakām.

— Ak, nē, grāfa kungs. Nebija nekā lipīga. Viņš bija ķeizarienes mīlulis. Viņa spēle pārsteidza visu Vīni, arī viņas augstību.

— To rādīs nākotne. Vai esat pārliecināts, ka zēns ir pavisam vesels?

— Tikpat vesels kā mēs abi, grāfa kungs.

— Jums jābūt pilnīgi drošam. Nākamajā mēnesī notiks svētku koncerts par godu viņa gaišības sešdesmit piektajai dzimšanas dienai, un viņš vēlas, lai jūsu bērni spēlētu viņam tāpat kā ķeizarienei. Taču viņa gaišība negrib, lai viņa galmu apdraudētu lipīga slimība.

— Nevienam nekas nedraudēs, vienīgi viņa spēle var kādu apburt.

— Es ceru. Vajadzīgs kaut kas neparasts, lai viņa gaišība piedotu jūsu nepaklausību.

— Kas diriģēs orķestri, grāfa kungs? — Leopolds domāja, ka tā varēs uzzināt, kurš būs nākamais kapelmeistars.

— Neviens. Orķestris svinīgajā koncertā nepiedalīsies. Uz redzēšanos, Mocart.

Leopolds mulsa minējumos, un draugi, kas bija sapulcējušies svinēt Volferta septīto dzimšanas dienu, pavisam izsita viņu no sliedēm. Šahtners uzskatīja, ka svētku koncerts izšķiršot jautājumu par jauno kapelmeistaru, Bulingers apgalvoja, ka viss esot dieva rokās; Hāgenauers pavēstīja, ka koncertam nebūšot nekādas nozīmes, kapelmeistars jau esot iecelts, tiesa, kas īsti, viņš nezinot, turpretī Vencels nešaubījās, ka izvēlētais būšot Leopolds, jo viņš esot Zalcburgas labākais mūziķis.

Nekādus pieņēmumus neizteica tikai viens vienīgs viesis, Mihaels Uaidns, ko uz dzimšanas dienas svinībām bija

atvedis līdzi Sahtrvers. Ieinteresējies par iespējamo sāncensi, Leopolds bija noskaidrojis, ka Mihaelam Haidnam ir divdesmit septiņi gadi un ka viņš ir jaunākais brālis komponistam un diriģentam Jozefam Haidnam, kas ir visbagātākā ungāru aristokrāta firsta Esterhazi kapelmeistars. Arī pašu Mihaelu Haidnu daudzināja par apdāvinātu izpildītāju un komponistu.

Tiesa, Leopolds Mocarts nodomāja, pēc izskata šis Mihaels Haidns gan ir gauži neglīts. Jaunais cilvēks bija maza auguma, īsām kājām, vārgulīgs, melnīgsnēju plutu, viņam bija liels, plats deguns un skumīgi bikla sejas izteiksme. Haidns nepārtraukti sūca vīnu, un Leopolds pat baidījās, vai viņš ncapreibs. Bet, kad Haidns kopā ar Leopoldu, Sahtneru un Vencelu izpildīja paša komponēto stigu kvartetu, tas skanēja apbrīnojami melodiski, un pats viņš spēlēja neparasti precīzi un izteiksmīgi.

Haidns taču spēlē labāk par mums visiem, vienīgi Volfcrls viņu pārspēj, Leopolds pēkšņi secināja un pats izbrīnījās. Viņš aptvēra, ka puisēns jau pārspēj viņu pašu, tomēr patlaban šis atklājums viņu nez kāpēc nevis priecēja, bet skumdināja. Tomēr mīlestība pret dēlu guva virsroku, un Leopolds nomāca sevī skaudību.

Vēlāk Haidns pārrunāja savu kompozīciju ar Volfertu, kas vēl bija mūzikas varā, un Leopolds ar pūlēm valdījās. Lai nu ka, taču viņš ir Zalcburgas labākais pedagogs, vienalga, kādi talanti piemistu citiem. Kad Haidns atkal paņēma vīna glāzi, Leopolds asi piezīmēja:

— Jums, Ilaidn, Zalcburga droši vien patiks. Viņa gaišībai ir vislabākais vīna pagrabs visā arhibīskapijā.

Haidns sarāvās, tomēr neteica ne vārda.

— Leopold, vai taisnība, ka cilvēkus, kas slimojuši ar bakām, mēnešiem ilgi neielaiž galmā? — Bulingers ievaicājās.

— No mums neviens ar bakām nav slimojis. Volferts bija tikai pārpūlējies.

— Es gan esmu slimojis ar bakām, — vienā mierā noteica Haidns, norādīdams uz tikko saredzamām rētām vaigos. — Un mans brālis Jozefs arī tās izslimoja. Taču mēs palikām dzīvi.

Leopolds nodomāja, ka tāda atzīšanās nu gan ir muļķīga, kā nekā šī slimība nelāgi ietekmē visu dzīvi: ļoti bieži cilvēki, ko izkropļo bakas, aizvada mūžu klosteros.

Haidna kvartets bija izskanējis, taču Volfertam likās, ka gaisā līgo nenospēlēti akordi un harmonijas, viņš tikai nezināja, kā šīs jūtas izteikt vārdos. Skaņas rindojās saderīgā virknē, un zēnam ļoti gribējās tās pierakstīt, lai dzirdētu arī citi. Katrā ziņā jāpieraksta. Viņš dusmojās, ka neviens, pat tētis, nedzird mūziku, ko dzird viņš.

Volfcrls tūdaļ pierakstīs šīs skaņas, citādi tās izgaisīs bez pēdām. Galvā zuzēja Haidna liegās un graciozās melodijas, kas aizkustinošā maigumā sasaucās cita ar citu, — tās prasījās saglabājamas atmiņā. Tētis droši vien viņu sapratīs, bet, ja arī nesapratīs, tik un tā viņš visas Haidna un savas melodijas katrā ziņā precīzi pierakstīs. Viesi apsprieda gaidāmo koncertu, Volferts turpretī ilgojās pēc tintes un spalvas. Šobrīd viņam šīs lietas šķita vissvarīgākās.

Ar Voīferla komponēto sonāti klavesīnam Leopolds bija apmierināts, viņam patika tās skaidrība un labskanīgums, gremzās gan, ka mūzikā nepārprotami izjūtams Mihacls Haidns, tomēr bija jāatzīstas, ka Volferts izrādījis labu gaumi atdarinātā parauga izvēlē. Haidna kompozīcijām piemita elegance un izteiksmība, ko nebija spējis sasniegt pat Eberlins. Taču īgnums palika — sonātes mūzikā nejautās nekas no paša Leopolda. Viņš vis neļaus Volfertam spēlēt to arhibīskapam. Viņa gaišība varētu sakJausīt Mihaela Haidna ietekmi.

Svinīgais koncerts notika Konferenču zālē. Viena, optimistiska iekšēja balss čukstēja Leopoldam, ka tas apliecina viņa Vīnes triumfa atzīšanu, otra, pesimistiska balss atgādināja, ka iemesls gluži vienkārši ir viņa gaišības dzimšanas diena: tā ir notikums ar valstisku nozīmi.

Lai nu kā, ar zāles izvēli Leopolds bija apmierināts. Konferenču zāle, kas bija īpaši piemērota muzikāliem vakariem, allaž bija izraisījusi viņā sajūsmu. Tā bija Rezidences labākā zāle, krietni plašāka par Bruņinieku zāli un pēc formas gandrīz kvadrāts, tāpēc, kā Leopolds domāja, ideāla no akustikas viedokļa; baltās sienas greznoja ciļņi, parkets bija izlikts no valrieksta koka dēlīšiem, un par ieeju kalpoja augsta arka no Untersbergas marmora, cirsta 1519. gadā.

Tiesa, pēc Šenbrunnas zāle vairs neatstāja uz Leopoldu agrāko iespaidu. Pārējie ģimenes locekļi, acīm redzot,

Izjuta to pašu. Anna Marija un Nannerle bija pilnīgi mierīgas, Volferts izturējās pat vēl drošāk nekā parasti. Un tomēr notikums bija ārkārtīgi svarīgs; zālē pulcējās visi galminieki, urt, pavēstīdams viņa gaišības ierašanos, herolds uzskaitīja visus arhibīskapa titulus.

Pirms koncerta sākuma arhibīskaps ar mājienu pieaicināja Mocartu pie sevis.

— Kā klājas mūsu jaunajam brīnumbērnam? — viņš vaicāja. — Vai ir pavisam atspirdzis no slimības?

— Volfgangs jūtas lieliski, jūsu gaišība.

— Kas viņam bija?

— Galvenokārt reimatisms, jūsu gaišība.

— Man stāstīja, ka skarlatīna. ,

— Ja arī bija skarlatīna, tad Joti vieglā formā, jūsu gaišība. Ķeizarieni gan — lai dievs kungs viņu pasargā! — piemeklēja īsta nelaime. Erchercogiene Johanna, kas tik laipni vadāja Volfgangu aiz rokas pa pils bērnistabām, decembrī nomira, sasniegusi tik tikko trīspadsmit gadu vecumu.

— Vai ķeizariene jūs pieņēma vairākas reizes?

— Trīs reizes, jūsu gaišība. Pret Volfgangu viņa izturējās ar sevišķu labvēlību.

.— Man stāstīja, ka viņai ļoti patikusi puisēna spēle.

— Jūs esat |oti laipns, jūsu gaišība, — pazemīgi pateicās Leopolds. Varbūt kapelmeistara vieta vēl nav zaudēta? — Mēs, spēkus nežēlodami, vairojām Zalcburgas slavu. Un Volfgangs patika visiem.

— Tam es ticu.

Leopoldu parņēma šaubas, vai arhibīskapa vārdos neslēpjas izsmiekls, taču viņa gaišības seja palika neizdibināma.

— Jūsu augstība, — Leopolds teica, — mēs no sirds jums pateicamies par jūsu žēlīgo atjāuju parādīt pasaulei Zalcburgas sasniegumus mūzikā, mēs pūlējāmies, cik vien spējām, lai gūtu panākumus.

Šratcnbahs, kas bija ieviesis Zalcburgā visstingrāko taupības režīmu, nodomāja, ka apģērba greznības ziņā Mocartus pārspēj vienīgi aristokrāti. Būs jāpārskata šī muzikanta alga, tā, bez šaubām, ir pārāk prāva, bet paļauties uz Mocartu nevar nepavisam. Lai gan — kas tur nu ko brīnīties, visi šie čīgātāji būtībā ir blandoņas.

«— Vīnē visas augstu stāvošās personas, pat ķeizars un erchercogs Jozefs atzina, ka jūsu gaišības galmā

mūzika ir augstā līmenī, ja tur var rasties tādi brīnumbērni.

— Es to zinu. Mums Vīnē ir draugi! — Arhibīskaps runāja atturīgi, taču smaids, ar kādu viņš deva zīmi sākt koncertu, bija labvēlīgs.

Koncerts beidzās, un Leopolds nodomāja, ka Volferts ir pats labākais izpildītājs, turpretī Lolli — pats sliktākais.

Gribēdams parādīt, ka arī viņš saprot mūziku, arhibīskaps piezīmēja:

— Zēnam ir ļoti veiklas rokas. Uz tām ir patīkami skatīties, tās nekad nesteidzas, un tanī pašā laikā ātrās pasažas padodas viņam tikpat labi kā lēnās. — Viņš paņēma Volfertu pie rokas (tas bija liels goda parādījums) un piemetināja: — Kādas viņam spēcīgas locītavas! Tagad es saprotu, kāpēc ķeizarienei patika viņa spēle.

Pēc tam arhibīskaps pamāja grāfam Arko. Leopolds saprata, ka ir dziji alojies, domādams, ka šis koncerts izšķirs viņa likteni. Izvēle jau bija notikusi.

Grāfs Arko oficiāli pavēstīja:

— Vicckapelmeistars Džuzepe Lolli tiek iecelts par kapelmeistaru, Leopolds Mocarts — par vicckapclmeistaru, Mihaels Haidns — par kapelmeistara palīgu.

Leopolda pārestības izjūta kļuva vēl sāpīgāka: viņš ieraudzīja Lolli, kas uzvaras apziņā cienīgi peldēja pār zāli. Bet Lolli taču nepagalam neprot spēlēt vijoli, pastāvīgi izkrīt no tempa. Haidns savu iecelšanu uzņēma gluži vienaldzīgi, un tas Leopoldu pārsteidza. Pats viņš jutās nevainīgi cietis, sirdī sūrstēja jautājums: «Kāpēc? Kāpēc?»

Sahtners piesteidzās viņu mierināt. Pienāca arī Bulingers, atgādinādams Leopoldam, ka viņš taču paaugstināts amatā, un nav nekāds brīnums, ka izvēle apstājusies pie Lolli — tas pirms tam bijis vicekapelmeistars.

Leopolds paraustīja plecus.

— To jau varēja gaidīt, es neesmu itālietis.

— Bet jūs bijāt projām, — atgādināja Bulingers, — turpretī Lolli tupēja uz vietas.

— Vai tam varēja būt kāda nozīme? — Leopolds vaicāja, kaut arī pēkšņi atskārta, ka laikam gan šis apstāklis bijis vissvarīgākais.

— Iespējams, ka viņa gaišība šaubās, vai uz jums var paļauties.

— Dārgais Bulinger, es katrā ziņā būtu palicis te, ja: zinātu, ka mani ciena.

Garīdznieks neticīgi pavīpsnāja un neteica ne vārda,

— Kādi ir jūsu turpmākie plāni? — apjautājās Sahtners.

— Kādi man var būt plāni? Iešu pateikšos viņa gaišībai par paaugstinājumu.

— Nu, bet pēc tam? — Sahtners neatlaidās. — Ko pēc tam? Jūs taču nepaliksit Zalcburgā, pilsēta nebūt nav slavena ar savu mūziku, turpretī Volferts no dienas dienā spēlē labāk.

Negribēdams atklāt savus nodomus, Leopolds klusēja. Anna Marija gribēja apliecināt vīram savu līdzjūtību, taču Mocarts asi aprāva sievu, teikdams, ka viņš jaunajai ziņai nepiešķirot nekādu nozīmi. Labi vēl, ka Volferts un Nannerle rosīgi tērzē un, šķiet, pa īstam neizprot smago triecienu.

Volferts ievēroja, kā tētis nobāl, kad grāfs Arko .pavēstīja par jaunā kapelmeistara iecelšanu. Tēva ātrā, aprautā runa Jāva nojaust, ka viņš ir sarūgtināts. Bet viņa gaišībai tik un tā nav nekādas jēgas par mūziku. Lolli visu laiku spēlē nepareizi un Haidns nebūt ne tik viegli un iedvesmoti kā pie viņiem mājās; varētu domāt, ka viņam viss vienaldzīgs, bet, kad cilvēks spēlē, nekas nedrīkst būt vienaldzīgs. Tomēr arhibīskaps abiem bija aplaudējis.

Kad viņa gaišība visžēlīgi saņēma Volfertu aiz rokas, puisēnam tas nepatika: arhibīskapa plaukstas bija miklas, mīkstas un ļenganas. Visi uzskatīja arhibīskapu par svētu cilvēku, bet Volferts tam neticēja. Māmiņa mācīja, ka svētie cilvēki ģērbjoties vienkārši, runājot klusu un maz ēdot. Arhibīskaps turpretī nēsāja greznas drānas un ēda un dzēra tikpat nesātīgi kā Haidns. Arī balss viņam bija nemuzikāla — skaļa un griezīga.

Volferts dzirdēja, kā Sahtners, kura maigā balss zēnam patika, čukst Bulingeram:

— Viņa gaišība izturas tā, it kā desmit guldeņu liels algas paaugstinājums jau nozīmētu nez kādus izdevumus, lai gan šis svētku mielasts droši vien maksā ne vienu simtu vien.

— Kas viņam! — atteica Bulingers. — Viņa ienākumi šogad sasniegs gandrīz divsimt tūkstošus guldeņu, kuriem

Jāpieskaita vēl divdesmit tūkstoši personiskām vajadzībām, Domāju, ka mielasta izdevumi viņam ir tīrais sīkums.

Volierls nesaprata, ko visi šie skaitļi nozīmē, skaidrs bija viens — visi cilvēki uzskata naudu par ļoti svarīgu un tieši tāpēc izturas pret viņa gaišību ar īpašu cieņu. Tomēr viss piemirsās, kad pie viņa pienāca Mihaels Haidns un sacīja:

— Volfgang, man ļoti patīk tava tehnika. Tev ir brīnišķīgs piesitiens. Tu esi izgājis labu skolu.

Vakarā, kad visi bija nolikušies gulēt, Leopolds uz pirkstgaliem iegāja dzīvojamā istabā un smagi atslīga savā iemīļotajā atzveltnes krēslā. Vai jāsaka karjerai ardievas? — viņš sev vaicāja. Sī doma skaudri dzeldēja, bet viņš nekādi nespēja no tās atkauties. Leopolds piegāja pie loģa; Lohela laukums slīga tumsā. Mocarts ilgi stāvēja, domās nogrimis. Negaidīti viņš aptvēra, ka raud. Viņš nebija raudājis gadiem ilgi un pēkšņi nobijās — ja nu kāds ierauga viņu lejam asaras? Nabaga Leopold, viņš teica sev, aizvērdams slēģus, nabaga, nabaga Leopoldi Pamanījis uz pults Volferta pēdējo kompozīciju — sonāti, kas bija sacerēta Haidna stilā, — Leopolds nodomāja, ka Haidns, protams, nav slikts komponists, tomēr plašajā pasaulē ir citi, par viņu labāki. Asaras nožuva, un viņš atkal ņēmās kaldināt plānus. Lūpas neviļus izliecās ironiskā smīnā, kad viņš atminējās, kā Sratenbahs nenogurdams daudzina savas arhibīskapijas garīgās bagātības, bet skopojas ar naudu mūzikai.

Drīz pēc tam, kad beidzās Septiņgadu karš starp Austriju un Prūsiju, kā arī starp Franciju un Angliju un kad Eiropā pēc ilgiem laikiem iestājās miers, Leopolds izlūdzās atļauju aizvest bērnus koncertceļojumā pa Vāciju, Franciju un varbūt arī visām citām zemēm, kas atradās uz rietumiem no Zalcburgas.

Šoreiz arhibīskaps piešķīra Leopoldam atvaļinājumu bez jebkādas vilcināšanās, bet ar vienu noteikumu: vajadzības gadījumā Mocarta prombūtne var ieilgt pat līdz veselam gadam, tomēr algu viņš šai laikā nesaņems. Tas palielināja risku, taču Leopolds atkal vienojās par visu ar Šahtneru, Bulingcru un Hāgenaueru. Anna Marija

atgādināja, ka ceļojums būs bezgala nogurdinošs, ka visur ] izplatījušās briesmīgas slimības, kas var uzbrukt gluži negaidīti, ka viņi joprojām būs pilnīgi atkarīgi no nejaušu aizgādņu kaprīzēm un ka šie aizgādņi var būt krietni | nepatīkamāki par viņa gaišību, bet Leopolds atbildēja:

— Mēs nedrīkstam apstāties. Mums nav tiesību dusēt uz lauriem.

Viņa iecerētā turneja prasīja drosmi un atjautību, taču šī apziņa Leopoldu tikai iedvesmoja un kliedēja paša bažas.

Tūkstoš septiņsimt sešdesmit trešā gada devītajā jūnijā Mocarti atkal devās projām no Zalcburgas. Pavasaris togad bija lietains, tomēr šķiršanās diena izgadījās skaidra. Siltais dienvidu vējš atnesa maigu ziedu smaržu. Anna Marija atvadījās no Zalcburgas ar skumjām, turpretī Leopolds un bērni līksmoja. Leopolds pat nejutās aizvainots, ka arhibīskaps aizceļojis uz medību namu kalnos, acīm redzot, gribēdams uzsvērt, ka Mocartu aizbraukšana viņam ir pilnīgi vienaldzīga. Tagad Mocartiem bija sava kariete un kalpotājs — deviņpadsmit gadu vecais Scbastiāns Vinters. Šoreiz viņi bija sagatavojušies braucienam krietni labāk nekā iepriekšējā gada septembrī, kad devās uz Vīni. Leopolds, parasti noskaņots skeptiski, raudzījās nākotnē gandrīz vai ar cerībām.

Volferts atcerējās, kā pēc atgriešanās no Vīnes visi bija teikuši: «Tu droši vien priecājies, ka esi mājās,» — bet viņš itin nemaz nebija priecājies. Vīne bija pilna pārsteigumu, turpretī Zalcburgā jau iepriekš varēja pateikt, kas notiks, sevišķi, ja runa bija par mūziku; dzimtajā pilsētā viņu mocīja garlaicība. Tagad viņi brauc uz Parīzi un, kas zina, pat uz Londonu. Sajās slavas apmirdzētajās pilsētās vēl nevienam nav bijis garlaicīgil Tētim taisnība. Viņi neapšaubāmi gūs panākumus.

Tā nu Mocarti devās iekarot pasauli. Nannerlei bija nepilni divpadsmit gadi, Volfertam — gandrīz septiņi ar pusi.

## TRESA DAĻA  Lielais ceļojums

12

Mocarti devās projām no Zalcburgas pa to pašu cc]u, pa kuru pirms ilga laika pilsētā bija ienācis astoņpadsmit gadu vecais Leopolds, pilns cerību apgūt universitātē tieslietu un filozofijas zinības, kuras tā arī bija palikušas līdz galam neapgūtas. Anna Marija joprojām atradās šaubu varā.

— Bērni vēl ir pārāk mazi, lai saprastu, cik daudz briesmu slēpjas šai ceļojumā, — viņa teica Leopoldam, — bet es neesmu nekāds bērns.

— Es būtu ar mieru vest viņus pat uz Amerikas kolonijām, lai tikai iemantotu pelnīto atzinību, — pūlēdamies  nomākt paša šaubas, atbildēja Leopolds.

Pēc nedaudzu stundu brauciena salūza kariete, ko I.eo polds pirkdams bija tik rūpīgi izvēlējies. Ieplīsa pakaļējais  ritenis, un kučieris rāvienā apturēja smagi piekrauto braujļ s camo. Nolēcis no bukas, viņš ņēmās mierināt pārbiedētos  zirgus, bet Leopolds, lādēdams nabadzībā nonākušo muiž nieku, kas viņam pārdevis sagrabējušu karieti, pavēlēja visiem drīzāk izkāpt, kamēr ritenis nav sadrupis gabalu gabalos.

Volfertam tas likās interesants piedzīvojums, turpretī Nannerle izbijās, tāpat kā zirgi, un Annai Marijai pavisam sabojājās garastāvoklis. Varbūt viņai taisnība un brauciens patiešām ir neprāts, Leopolds nodomāja. Daudzi draugi bija brīdinājuši viņu no grūtībām, un viņš bija tāļh gaidījis, bet kas varēja iedomāties, ka tās uzbruks tik | ^W,,i vjņg blenza uz iesprāgušo riteni, pūlēdamies sakopot

domas un izlemt, ko darīt tālāk. Tuvumā neredzēja nevienu cilvēku mitekli. Līdz Minhcnei — viņu ceļa mērķim — bija tālu, bet līdz tuvākajam ciematiņam Vaserburgai — vairāku stundu brauciens.

Leopolds prasīja padomu vecajam, pieredzējušajam kučierim, kura zābaki sniedzās pāri ceļiem (kučieris bija nolīgts aizvest viņus līdz Minhcnei), bet vīrs, nicīgi palūkojies uz riteni, pavēstīja:

— Tas tak nav labojams.

— Ko tad darīt?

— Vajadzīgs jauns ritenis, — sacīja kučieris un aizgāja barot zirgus.

Ar tādu rūpību nolīgtais kalpotājs Sebastiāns Vinters pazuda krūmos.

— Nepietiek ar to, ka jāmaksā par zirgu barību un jāalgo kučieris, — īga Leopolds, — nu vēl sākušies gremošanas traucējumi kalpotājam.

Tomēr Sebastiāns atgriezās ar labu vēsti. Meklēdams nomāju vietiņu, viņš bija uzdūries kādām dzirnavām, kuru īpašniekam atradies lieks ritenis. Dzirnavnieks esot ar mieru to pārdot, tiesa, par divkāršu cenu.

Leopolds, cieši nolēmis, ka nejaus vairs sevi apmuļķot, skaidri redzēja, ka ritenis karietei ir par mazu. Taču nebija izvēles. Jābūt pateicīgam par to pašu, viņš sacīja Annai Marijai, kas uzstāja, ka jāatgriežas Zalcburgā. Leopolds samaksāja par riteni, bet nu izrādījās, ka ritenis neturas uz ass, vajadzēja nocirst nelielu kociņu un nostiprināt rumbu, lai tā nenosprūk nost. No kučiera un Sebastiāna nekādas jēgas nebija, un karieti kārtībā vajadzēja savest pašam Leopoldam. Galu galā jauno riteni piestiprināja, bet braucamais draudīgi svērās uz sāniem.

Ceļinieki gliemeža gaitā virzījās uz Vaserburgu; Leopolds ar kalpotāju soļoja blakus karietei, baidīdamies, ka jaunais ritenis neizturēs pilnu slodzi.

Vaserburga bija maziņš ciematiņš ar vecu pili un vēl vecāku krodziņu. Pilī neviens nedzīvoja. Izrādījās, ka visā apkaimē nav neviena muižnieka, kam gribētos paklausīties Mocartu spēli un kas būtu ar mieru dot viņiem naktsmājas. Tik nelāgu krogu Leopolds savu mūžu nebija redzējis. Taču, kad viņš ieminējās, ka vēlētos braukt tālāk uz Minheni, viņam pateica, ka ceļojums ilgšot visu nakti, ceļu neapgaismojot un neapsargājot, un pat zobens neglābšot viņu no laupītājiem, kuru, tumsai iestājoties, visapkārt esot ka biezs. Kalējs pavēstīja, ka jaunais ritenis tik tikko turoties un paiešot ne mazāk par diennakti, kamēr karieti kārtīgi salabošot.

Krogā viņiem galdā nolika ceptu teļgaļu, cietu maizi un negaršīgu vīnu. Mazās istabeles netika kurinātas.

Tonakt neviens neaizvēra ne acu, un nākamajā dienā niķoties sāka pat Volferts. Kaut gan bija jūnijs, puisēns sala, un pirksti viņam pamazām kļuva stingi. Kalējs sacīja, ka braucamā labošana aizņemšot vēl vienu dienu. Pēc māmiņas padoma nogurušais Volferts apgūlās, veltīgi pūlēdamies aizmigt, un domāja, kā gan viņi te izcietīs vēl vienu nakti.

Pēkšņi tētis ieradās ar interesantu ziņu. Ciemata baznīcā viņš bija atradis brīnišķīgas ērģeles. Volfertam nogurumu atņēma kā ar roku. Kopā ar tēvu zēns naski soļoja uz baznīcu un ļoti brīnījās, ieraudzīdams, ka tētis pie ērģelēm pēkšņi samulst.

— Sīs ērģeles var spēlēt, tikai lietojot paminas. Bet tu ne reizes tā neesi spēlējis. Ibsā tu taču pedāli nemini.

— Tu vari man iemācīt.

— Kājas nesniegsies līdz paminām.

— Es varu spēlēt stāvot.

Zēns nekādi nevarēja saprast, kāpēc tētis izskatās tik neticīgs. Un kāpēc viņš pēkšņi tā brīnās, kad Volferts, noklausījies paskaidrojumu, atstumj nost soliņu un sāk spēlēt stāvēdams, ar vienu kāju mīdams paminas. Tas palīdzēja spēlēt un nebūt netraucēja! Tās padarīja skaņas sevišķi sulīgas un izteiksmīgas. Volfcrlu sajūsmināja apziņa, ka arī kājas var piedalīties daiļskanīgas mūzikas radīšanā. Roku pirksti atguva lokanumu.

Tēvs sacīja māmiņai: — Viņš rīkojās ar paminām tā, it kā būtu to darījis visu mūžu.

Arī māmiņa ļoti brīnījās, turpretī Volferts mulsa neizpratnē: kas tur dīvains — ja reiz ērģelēm ir paminas, tad viņam jāprot ar tām apieties.

Karieti salaboja, un Leopolds, kam kalējs apzvērēja, ka nu braucamais esot gluži kā jauns, sacīja Annai Marijai:

— Nelaime nesusi mums laimi. Dievs atkal paradījis mums savu žēlastību, atļaudams Volfertam tik ātri iemācīties rīkoties ar paminām.

Tomēr Leopolds nepaļāvās vienīgi uz dieva žēlastību. Iebraucis Minhenē, viņš noīrēja istabu labākajā viesnīcā un lika ievietot lielākās avīzes slejās paziņojumu, ko vēstules veidā it kā sastādījis kāds Vīnes mūzikas kritiķis:

«Mūzikas draugi! Ar prieku pavēstu jums jaunu ziņu, kas drīzumā sajūsminās gan visu Vāciju, gan arī tālākas zemes. Runa ir par Zalcburgas vicckapelmeistara, slavenā Mocarta, abiem bērniem. Iztēlojieties vienpadsmit gadu vecu meitenīti, kas apbrīnojami precīzi, neticami viegli un ar lielu gaumi izpilda uz klavihorda un klavesīna visgrūtākās sonātes. Tas vien var pārsteigt publiku.

Tomēr jūs izbrīnīsities vēl vairāk, kad pie klavesīna apsēdīsies septiņus gadus vecs puisēns, kurš spēlē ne vairs kā bērns, bet jau kā pieaudzis cilvēks. Iedomājieties: viņš var stundām ilgi improvizēt un spēlēt pavadījumu no lapas! Atzīstieties, ka tāds brīnums nevienam nevar ienākt prātā. Tomēr tā ir visīstākā patiesība. Vēl vairāk: esmu pat redzējis, kā zēns apklāj taustiņus ar lakatiņu un spēlē tā, it kā tos redzētu. Esmu arī redzējis un dzirdējis, kā uz visdažādākajiem instrumentiem tiek spēlētas atsevišķas notis un viņš, atrazdamies blakus istabā, tās nevilcinādamies nosauc. Kad zvanīja zvans vai sita pulkstenis, viņš tūdaļ spēja noteikt tonalitāti.

Sie neparastie bērni divreiz spēlējuši ķeizarienei, kā arī koncertējuši ķeizariskās ģimenes prinčiem un princesēm. Viņus aicinājušas pie sevis pašas augstāk stāvošās personas, un visur viņi par atalgojumu saņēmuši lieliskas dāvanas.»

Pamazām Leopolds noskaidroja, kur atrodas aristokrātu nami, un, uzzinājis, ka firsts fon Cveibrikens, kam viņš stādīts priekšā Vīnē, uzturas Nimfenburgas pilī, Bavārijas kūrfirsta Maksimiliāna III vasaras rezidencē (Maksimiliāns bija dzirdējis bērnu spēli pirms Vīnes triumfa), — aizbrauca turp. Visa ģimene devās pastaigāties pa dārzu pils logu priekšā, un, kā jau Leopolds bija paredzējis, firsts fon Cveibrikens viņus pamanīja un ieaicināja iekšā.

— Vai kūrfirsts zina, ka jūs esat te, Mocarta kungs? — vaicāja firsts.

— Nē, jūsu ekselence. Mēs nupat kā atbraucām.

— Ak jā, lasīju par to avīzē.

Sajūsmā par to, ka viņš pirmais ieraudzījis Mocartus, firsts aizsūtīja ziņnesi ar vēstuli Bavārijas kūrfirstam,

vaicādams, vai tas nevēlētos paklausīties šo dabas brīmīmu, Mocarta bērnu, spēli. Mocartiem firsts pavēlēja gaidīt. Ziņnesis drīz atgriezās ar atbildi: kūrfirsts devis rīkojumu, lai bērni koncertē šodien pat, pulksten astoņos vakarā.

Kā Leopolds bija gaidījis, Nannerle visiem patika, taču gluži vai neticamus panākumus guva Volferts. Tomēr kūrfirsts koncertu nedzirdēja: viņš jau dienā bija aizjājis medībās un tā arī vakarā neatgriezās. Turklāt atalgojumu Mocarti nedabūja nekādu.

Bavārijas hercogs Klemenss, pēc kūrfirsta pats bagātākais augstmanis valstī, uzaicināja bērnus uzstāties viņa pilī. Koncerts ilga četras stundas, bet Mocarti atkal nesaņēma nedz naudu, nedz dāvanas.

Pēc nedaudzām dienām kūrfirsts atgriezās no medībām un izteica vēlēšanos noklausīties bērnus — viņš taču negribēja atpalikt no hercoga Klemensa. Tomēr noteiktu dienu koncertam nenolika. Kūrfirstu gaidīja jaunas medības, turklāt viņš bija apsolījis pagodināt ar savu klātbūtni kādas Moljēra lugas izrādi. Pagāja nedēļa, iekams notika uzstāšanās. Kūrfirsts slavēja bērnu meistarību un lika viņiem spēlēt veselas piecas stundas, bet atkal viņi atstāja pili bez jebkāda atalgojuma. .

Leopoldu pārņēma drūma noskaņa. Viesnīca maksāja dārgi, un, lai uzturētu savu reputāciju, Mocarti dzīvoja ar plašu vērienu. Līdz Leopolda ausīm nonāca baumas, ka kūrfirsts it kā gribot uzzināt, cik viņiem maksāšot hercogs, bet hercogs — cik devīgs būšot kūrfirsts. Aizritēja vēl nedēļa, izdevumi nemitīgi pieauga, un Leopolds nespēja vien sagaidīt, kad tiks projām no Minhenes. Viņš bažījās, ka, tik izšķērdīgi rīkodamies ar naudu, viņi nevarēs sasniegt savu galveno ceļa mērķi — Parīzi.

Kad fon Cveibrikens lūdza viņus vēlreiz uzstāties Nimfenburgas pilī, Leopolds brīdināja: šis būšot pēdējais koncerts, jo viņiem esot citas saistības, un nākamajā dienā viņi došoties projām. Firsts samaksāja Leopoldam par koncertu piecdesmit guldeņu. Hercogs Klemenss, gribēdams dāsnumā pārspēt fon Cveibrikenu, iedeva viņiem septiņdesmit piecus. Tai pašā dienā kūrfirsts atsūtīja Leopoldam simt guldeņu. Mocarti aizbrauca no Minhenes ar pilnām kabatām. Turklāt kūrfirsts, hercogs un firsts iedeva Leopoldam ieteikuma vēstules patroniem, ar kuriem liktenis varētu savest viņus kopā.

Augsburgā Leopolds sastapās ar saviem jaunākajiem brāļiem grāmatsējējiem, un priekiem nebija gala. Jozefs Ignacs un Francis Aloizs viesmīlīgi ielūdza Mocartu ģimeni apmesties savā namā. Taču Leopolds, lai nepaliktu nevienam parādā un radītu pārtikuša cilvēka iespaidu, atkal nolēma noīrēt telpas visdārgākajā viesnīcā. Viņa brāļi iemīlēja bērnus, un mazie atbildēja ar tādam pašām siltām jūtam.

Leopolda dzimtā vieta bija brīvpilsēta; te nebija augstmaņu, no kuriem varētu gaidīt aizgādnību; aristokrāti katoļi protestantiskajā Augsburgā nevarēja dot viņam nekādas rekomendācijas, tāpēc Leopoldam trūka atbalsta. Tomēr nevarēja pieļaut, lai dzimtā pilsēta izturētos pret viņu vienaldzīgi. Leopolds nolēma sarīkot vairākus atklātus koncertus pilsētas impozantajā rātsnamā, kas bija celts renesanses laikā. Pats Mocarts uzskatīja šo nodomu par ģeniālu. Rātsnams taču ir Augsburgas sirds un tas pilsoņu lepnums.

Bērni spēlēja spoži, tomēr publikas koncertos bija maz, un vēstulē Ilāgenaueram Leopolds atzinās: «Liels paldies par dāsno naudas summu, kuru saņēmu no Jums pilnīgi negaidot. Tiesa, ienākumi Minhenē novērsuši no mums trūkuma draudus. Taču esmu pārāk ilgi aizkavējies Augsburgā, negūdams no tā nekādu labumu. Pilsētas iedzīvotāji galvenokārt ir pārtikuši birģeri, kam piemīt vācisks taupīgums un kas tāpēc nav noskaņoti tērēt naudu par mūzikas klausīšanos. Esmu nopelnījis krietni mazāk, nekā gaidīju, jo mūsu koncertus apmeklēja gandrīz vienīgi luterāņi.»

Viņš nopriecājās, kad laikraksts rSalzburger Europдische Zeitung» publicēja rakstiņu par to, ka Zalcburgas galma vicekapclmeistars Mocarts sagādājis Augsburgas pilsoņiem lielu baudu, sarīkodams pilsētā koncertus, kuros spēlējuši viņa brīnišķīgie bērni. Leopolds cerēja, ka tas atstās iespaidu uz arhibīskapu.

No Augsburgas viņi devās uz bagāto un muzikālo Stutgarti, taču, Plohingenas iebraucamajā vietā izdzirduši, ka devīgais mūzikas mecenāts Virtembergas hercogs patlaban mīt nevis Stutgartē, bet savā medību pilī Ludvigsbur gas tuvumā, tūliņ grozīja savus plānus: lika iejūgt citus zirgus, uz bukas sēdās jauns kučieris, un puse dienas papaja, ātrā gaitā braucot uz Ludvigsburgu, lai izlūgtos audienci pie liercoga.

Viņa augstiba atradās medībās, un Leopoldu nepieņēma. Mocartam pavēstīja, ka medību laikā hercogu aizliegts trau« cēt. Tomēr Leopolds tik un tā bija spiests aizkavēties Ludvigsburgā: izrādijās, ka viņa augstība paņēmis savām vajadzībām visus zirgus, un Leopoldam vajadzēja samaksāt pamatīgu summu par pajūgu, ko beigu beigās izdevās noīrēt.

Kāds viņa draugs, vācu vijolnieks, kas bija gribējis dabūt vietu hercoga orķestrī, bet ticis atraidīts, stāstīja; — Hercogs dievina itāliešu mūziķus, turpretī vāciešiem negrib skatīties ne virsū. Bez tam viņš ir īsts despots un nejēga, ne velti runā, ka puse viņa pavalstnieku esot karavīri un mednieki, bet otra puse — ubagi un klaidoņi. — Tomēr vislielākās raizes Leopoldam darīja Volferts: puisēns bija zaudējis agrāko ņiprumu un sācis ilgoties pēc Zalcburgas, un torīt, kad Mocarti izbrauca no Ludvigsburgas, mazais raudādams ņēmās lūgties, lai viņi dodoties mājup.

Volferts lepojās, ka viņš vairs nav mazais bērns, kaut arī Nannerle sacīja, ka pinkšķot vienīgi mazi bērni, bet, ja Svecingena, Heidelberga, Frankfurte un visas citas vietas, kur viņi gatavojas uzstāties, būs līdzīgas Ludvigsburgai, tad jāpinkšķ vien būs. Ludvigsburga ir tik pretīga. Turklāt viņam trūka tēvoču mīlestības. Tētis apgalvoja, ka iepazīstināt Vāciju ar labu mūziku esot viņu pienākums, bet spēlēt muļķiem, nudien, bija gaužām grūti.

Hercogs Klemenss viņu spēles laikā bija pļāpājis, kūrfirsts odis pēc zirgu staļļa, un no šīs smakas Volfertam sameties nelabi, bet fon Cveibrikenam, kas, pēc tētes apgalvojuma, cienot mūziku, Sammartīni sonātes patikušas labāk par Skarlati kompozīcijām, lai gan ikviens, kurš kaut cik saprot mūziku, var apjēgt, ka Skarlati vērtējams augstāk. Mūzikā visi šie ļaudis ir neprašas, lai arī tie slavējuši viņa, Volferta, spēli. Kūrfirsts bija spēlējis čellu tik slikti, ka zēnam gribējās raudāt. Ja tētim taisnība, ka cilvēks par saviem grēkiem nokļūst ellē, tad kūrfirsts tieši tās katlos arī vārīsies.

Bet, kad Volferts bija izsacījis to visu tēvam, vecākais Mocarts greizi pasmīkņāja un brīdināja, lai tādas domas skaļi neizsaka. Puisēna acīs atkal ieriesās asaras, un viņš iejautājās: — Vai es esmu slikts zēns, ja tā domāju?

Maiguma uzplūdā tēvs mazo noskūpstīja — parasti Leopolds bija tik aizņemts ar darījumu kārtošanu, ka glāstiem viņam neatlika laika, — un iesaucās:

— Tu neesi slikts! Tikai neapdomīgs. Bet taisnība tev

ir.

Kopš šī brīža tēvs sāka visu uzticēt Volfertam — viņš gribēja iemācīt zēnam pazīt cilvēkus un orientēties notikumos un apstākļos tikpat labi kā mūzikā.

— Tam ir svarīga nozīme mūziķa dzīvē, — tēvs sacīja, — lai cik talantīgs viņš būtu.

Volferts pajautāja tēvam, kāpēc viņi Ulmā tikai pārlaiduši nakti un devušies projām, jebšu tur bijusi koncertzāle. Tēvs atbildēja:

— Ulma ir neglīta, vecmodīga pilsētele, kam trūkst gaumes izjūtas. Tāpat kā Vcslcrštetcna, Gcpingcna un Plohingena. Visas tās ir trešās šķiras pilsētas. Labu mūziku tu tur nedzirdēsi. Taču jāatzīst, ka Virtcmbcrgas valstiņa ir ļoti skaista, kaut arī hercogs to ar savām medībām un karaspēlēm stipri noplicina.

Kad viņi brauca cauri gotiskajai Eincveiingenai, tēvs Volfertam iečukstēja:

— Pretīga vieta, turklāt te dzīvo vieni vienīgi luterāņi.

Tēvam patika Bruhzāla, kur lielākā daļa ēku bija celta

baroka stilā un vairums iedzīvotāju — katoļi. Viņš nolēma te uzkavēties un pavēstīja: — Tā ir cienījama pilsēta, te vērts apstāties un iepazīties ar to tuvāk.

Svecingcnā, Manheimas kūrfirsta Kārļa Teodora, izdaudzinātā mūzikas aizgādņa, vasaras rezidencē, Mocarti aizgāja uz vietējā orķestra koncertu, un tēvs sacīja:

— Tas ir pats labākais vācu orķestris.

Volferts to bija secinājis jau agrāk. Viņam neizsakāmi gribējās spēlēt Manheimas mūziķiem. Viņš nešaubījās, ka tie būs pateicīgi klausītāji.

Volferts spēlēja liriski, mazliet improvizēdams, tomēr cieši turēdamies pie melodijas. Muziķi sajūsmā aplaudēja, un Volferts bija gatavs spēlēt viņiem bez gala, tomēr pēc diviem atkārtojumiem tēvs viņu apturēja — pats kūrfirsts bija izteicis vēlēšanos dzirdēt zēnu, un tēvs gribēja, lai dēls ir vislabākajā fortnā.

Nebija ko brīnīties, ka pēc šī koncerta Leopolds rakstīja llāgenaucram: «Svecingenā bērni sacēla furoru. Kūrfirsts novērtēja viņu izpildījumu ārkārtīgi augstu. Viņi pārsteidza visus ar savu meistarību un gaumi; vispārējais spriedums skan, ka viņu spēle esot Manheimas cienīga, tātad apbrīnojama.»

Leopolds aizbrauca no Svecingenas ar patiesu nožēlu sirdī. Ielūgumi bija sekojuši cits citam un bērni spēlējuši stundām ilgi, taču neviens no abiem par laimi nebija ne reizes saslimis — un tas iepriecēja Leopoldu un nomierināja arī Annu Mariju, kas joprojām raizējās par Volferta un Nanncrles veselību. Turklāt Manlieimas orķestra mūziķi (un, jo ilgāk Leopolds viņus klausījās, jo vairāk pārliecinājās, ka šis orķestris ir labākais Vācijā) ne reizi vien bija jūsmojuši par bērnu talantu.

Bez tam Leopolds bija sapelnījis vēl simt guldeņu. Tomēr visvairāk viņu bija ielīksmojuši Kārļa Teodora vārdi. Noklausījies Volferta vijoles spēli — līdz tam zēns nekad nebija spēlējis vijoli publikai, lai gan ik dienas vingrinājās, — Kārlis Teodors izsaucās:

— Mocarta kungs, jūsu dēls ir brīnums, un jūs — ģēnijs, ja pratāt viņu tā izskolot! Būtu jūsu dēls vecāks un nebūtu jums pašam citu saistību, es ar prieku pieņemtu jūs abus savā kapellā.

Atsaukdams atmiņā šo komplimentu, Leopolds ik reizes staroja laimē un mocījās šaubās — vai nebūtu derējis pārliecināties, cik patiesi bijis domāts Manheimas kūrfirsta priekšlikums. Ileidelbcrgā Volferts guva vēl vienu uzvaru. Vēstis par Volferta panākumiem bija aizsteigušās priekšā viņa atbraukšanai, un pilsētas maģistrāts uzaicināja zēnu spēlēt lieliskās ērģeles, kas atradās Heidelbergas slavenajā Svētā Gara baznīcā. Šādu uzaicinājumu jau pašu par sevi varēja uzskatīt par godu. Volferta izpildījums bija tik skanīgs, izteiksmīgs un daiļš, ka maģistrāts pavēlēja iegravēt ērģelēs zēna vārdu un koncerta datumu, lai saglabātu šī notikuma piemiņu uz mūžiem.

Frankfurtē Leopolds lika Volfertam līdz ar parasto programmu spēlēt arī ērģeles. Koncerts pievilināja veselu pulku klausītāju, publika skaļi aplaudēja, un ar ienākumiem Leopolds bija apmierināts. Marijas Terēzijas sūtnis grāfs fon Pergens apsveica Leopolda panākumus; šajā brīdī viņiem tuvojās kāds pavecs cilvēks ar savu dēlu, kurš vēlējās iepazīties ar impresāriju Mocarta kungu.

Grāfs fon Pergens stādīja viņu priekšā:

— Johans Gētes kungs, viens no mūsu ķeizarvalsts padomniekiem, un viņa dēls Johans Volfgangs.

Leopolds manīja, ka grāfs nejūt pret Gētes kungu īpašu labvēlību, tomēr cenšas izturēties pieklājīgi, jo pavecais vīrs, acīm redzot, ir diezgan ietekmīga persona. Mocarts klusībā nodomāja, ka tēvs izskatās bargs, turpretī dēls ir viņa pilnīgs pretstats. Tiesa, Johana Volfganga prāvais deguns un lielā mute gluži neatbilda priekšstatam par vīrišķīgu skaistumu, taču možā sejas izteiksme piešķīra jaunietim īpatnēju pievilcību, sevišķi salīdzinājumā ar nīgro tēvu.

— Mocarta kungs, mans dēls ir ieinteresējies par jūsējo, — vecākais Gēte sacīja. — Viņš netic, ka zēnam ir tikai septiņi gadi.

— Jā, tikai septiņi. — Leopolds palūkojās uz skatuvf, kur stāvēja Volferts un, nepievēršot uzmanību apkārtējā ļaužu pūļa slavinājumiem, lūkojās uz Annu Mariju, gaidīdams mātes atzinību, un, kad tā pameta viņam gaisa skūpstu, mazais nosarka un bērnišķīgi iesmējās.

— Tas ir lieliski, — izsaucās jaunākais Gēte. — Es esmu divreiz vecāks par viņu, jau no bērnu dienām vingrinos mūzikā, bet par tādu meistarību kā viņam varu tikai sapņot.

— Mans dēls grib pārāk daudz, — Gētes kungs paskaidroja. — Četrpadsmit gadu vecumā viņš zīmē un spēlē, raksta dzejoļus, paukojas, nodarbojas ar jāšanas sportu …

— Vārdu sakot, viņš īr īsts diletants, — grāfs fon Pergens zobgalīgi pārtrauca vecāko Gēti.

— Nekādā gadījumā! — Gētes kungs nošausminājās.

Zinādams, ka bērni gaida, Leopolds pasteidzās ievirzīt

sarunu mierīgā gultnē.

— Gētes kungs, esmu pārliecināts, ka jūsu dēlu dzīvē gaida lieli panākumi. — Tas bija tukšs kompliments, bet ko gan citu lai saka?

[Irti! — Vecākais Gēte neticīgi pagrozīja galvu.

— Mocarta kungs, ja jūsu dēlēnam ir tikai septiņi gadi, kāpēc jūs ģērbjat viņu kā pieaugušu un liekat nēsāt pūderētu parūku un dārgakmeņiem izgreznotu zobenu? — vaicāja Gēte jaunākais.

— Bet vai viņš spēlē kā pieaugušais?

— Nu, protams! — sajūsmināts atsaucās jaunais Gēte.

— Kāpēc tad lai viņu neģērbj kā pieaugušu?

— Viņš tomēr vēl ir bērns.

— Jūs arī esat ģērbies kā pieaugušais.

— Man ir četrpadsmit gadu.

— Arī jūs vēl esat bērns. — Taču, ieraudzījis, kā jaunais Gēte piesarkst, gluži kā pirms tam Volferts uz skatuves, Leopolds piebilda: — Kaut arī savam vecumam neparasti attīstīts.

Jaunā Gētes tēvs sabozās, grāfs fon Pergens pasmaidīja, tomēr abi neteica ne vārda.

Vēlēdamies apliecināt savas labās manieres, Leopolds ierosināja:

— Volfgang Gētes kungs, vai jūs negribētu iepazīties ar manu dēlu?

Klusībā Leopolds nodomāja, ka pusaudzim labāk piederētos iepazīties ar Nannerli, kas ir tikai divus gadus jaunāka par viņu. Arī sabiedriskā stāvokļa ziņā abi ir gandrīz vienādi. Taču nākamajā mirklī viņš atģidās, ka šādi prātojumi ir aplami. Un tomēr jaunajam Gētein piemīt kaut kas ļoti pievilcīgs.

Jaunietis iegrima domās, bet, kad bērni bija jau pienākuši pavisam tuvu, pēkšņi atteica:

— Nēl — Neko jaunu viņš šim mazajam cilvēkbērnam par viņa muzicēšanu nevarētu pateikt, visu jau pateikuši citi.

Tā Volfgangs Mocarts un Volfgangs Gēte pagāja viens otram garām un vēsturē iegāja katrs pa savu ceļu.

. 13

Tajā pašā vakarā Leopolds izdzirda, kā Gētes kungs franciski — lai Mocarts nesaprastu — žēlojās grāfam fon Pergenam, ka esot gan daudz ņemt četrus guldeņus septiņus kreicerus par patikšanu noklausīties divu kaut ari nez cik talantīgu bērnu spēli. Leopolds neganti noskaitās. Augstprātīgais Gētes kungs domā, ka Leopolds neprot franču valodu, kurā tekoši jārunā visiem vācu muižniekiem, un viņa piezīme ir neizsakāmi nepieklājīga un rupja. Pēc vēl viena ienesīga koncerta Leopolds, aizbraucot no Frankfurtes, lepni izlika viesnīcas logā paziņojumu: «Mozart, Maоtre de la Musique de la Chapelle de Salzbourg avec Sa Famille le 12 Aoыt 1763.»

Pēc dažām nedēļām Leopolds, būdams Ahenē, gudroja, vai neaizrakstīt Gētes kungam, kā princese Amālija, noklausījusies bērnu spēli, lūgšus lūgusi Leopoldu nebraukt uz Parīzi, bet doties kopā ar viņu uz Berlīni, kur viņus, bez šaubām, uzņemšot ar atplestām rokām. Princese Amālija bija Prūsijas Fridriha māsa, un tādu aicinājumu varēja uzskatīt par godu. Leopolds rakstīja Ilāgenaueram: «Princese Amālija visvisādi pūlas pierunāt mani braukt viņai līdzi uz Berlīni. Taču viņai nav nemaz naudas, un viņas galms drīzāk izskatās pēc nespējnieku patversmes nekā pēc karaliskās svītas. Ja visi skūpsti, kurus viņa dāļāja bērniem un it īpaši Volfertam, pārvērstos par guldeņiem, mēs būtu bagāti, bet, kā Jūs zināt, ne pasta stacijas uzraugam, ne viesnīcniekam ar skūpstiem nemaksā. Kad princese joprojām neatlaidās, apgalvodama, ka viņas brālis Fridrihs ar baudu klausīšoties bērnu spēlē, Leopolds pazemīgi atbildēja:

— Jūsu augstība, mums tas ir liels gods, un tomēr es ceru, jūs piedosit, ka jūsu laipno ielūgumu es nevaru pieņemt. Es esmu apsolījis, ka bērni koncertēs Francijas karalim un Pompadūras kundzei, un man nav tiesību savu vārdu lauzt.

Nekādus solījumus Leopolds nevienam nebija devis, tāpēc, iebraucis ar ģimeni Briselē, viņš pūlējās dabūt ieteikuma vēstules Francijas karaļa galminiekiem. Kad neveiksmīgos mēģinājumos bija aizritējusi vesela nedēļa, viņš nolēma pirmām kārtām nodrošināt Kārļa Aleksandra, ķeizara brāļa un Austrijas provinces Nīderlandes ģenerālgubernatora, aizgādību.

1 Mocarts, Zalcburgas galma kapellas komponists, bija šeit ar ģimeni 1763. gada 12. augustā (franc.).

Princis Kārlis pieņēma Leopoldu un bija ar mieru pēc dažām dienām noklausīties bērnu spēli, tomēr ar to arī viss beidzās.

Vairākas nedējas veltīgi nogaidījies prinča Kārļa ielu gumu, Leopolds sasauca ģimenes padomi. Viņš zināja, ka galīgo lēmumu pieņems pats, un negribēja izrādīt savu drūmo noskaņojumu, kas viņu pamazām pārņēma, bet vajadzēja taču noskaidrot sievas un bērnu domas. Viņi sēdēja savā greznajā viesistabā «Angleterre» viesnīcā, un 1 copolds vēl nepaspēja ne muti pavērt, kad Anna Marija sacīja:

— Mēs dzīvojam pāri līdzekļiem.

— Es noīrēju šīs istabas, rūpēdamies par ģimenes, veselību un reputāciju sabiedrībā. Ja mēs dzīvosim vienkār šāk, augstu stāvošās personas mūs nepieņems un neiztur lēsies pret mums ar cieņu.

— Sis istabas ir pārāk greznas. Es tajās nejūtos omulīgi.

— Pie tādas dzīves tev jāpierod.

— Es pie tādas nekad nepieradīšu, — Annai Marijai neviļus izlauzās pār lūpām.

— Saki, Anna Marija, vai gan mūsu sapņi līdz šim nav piepildījušies?

— Vēl vakar tu žēlojies, ka mēs esot izdevuši pārāk daudz naudas.

— Bet šos izdevumus taču nesedzam mēs, tos sedz citi.

— Citi, vienmēr citi, — viņa skumji atkārtoja. — Vai gan tu pastāvīgi neatkārto, ka jāpaļaujas vienīgi pašiem uz sevi?

— Taisnība. Tomēr es esmu nopelnījis vairāk, nekā cerēju.

— Bet arī izdevis vairāk, nekā paredzēji.

Iestājās nāves klusums.

Par spīti visiem panākumiem mēs tagad neesam bagātāki kā tad, kad izbraucām no Zalcburgas, ar rūgtumu nodomāja Anfia Marija. Leopoldu apber ar uzslavām, bet neviens nepiedāvā viņam ienesīgu vietu, un, lai ko viņš sacītu, viņš nav drošs par rītdienu. Vakarnakt viņa bija sapņojusi, ka viņi iet pretī bojāejai. Viņa neuzdrošinājās stāstīt to vīram — viņš neticēja ļaunām zīmēm un būtu tikai zobojies. Viņš bija mācījies vēsturi. Pazina cilvēkus un prata tiem glaimot. Bet kā viņš var būt drošs, ka viss

ievirzīsies viņiem labvēlīgi? Kas ir, ir. Kam jābūt, no ti neizbēgsi. Acim redzot, viņi lidz mūža galam paliks ceļaļ gājēji, nekad viņiem nebūs droša jumta virs galvas, bet ko viņa var darii? Tikai sekot virām, pat ja draud pāragra bojāeja.

It kā cenzdamās kliedēt drūmās nojautas, Anna Marija strauji noskūpstīja Volfertu, un dēlēns mīļi piekļāvās mā tei. Bez greznā uzvalka, pūderētās parūkas un dārgakmeņiem izrotātā zobena viņš likās gluži maziņš. Annu Mariju pārņēma kaislīga vēlēšanās aizsargāt dēlu no visām nelaimēm; šai mirklī viņa ar prieku būtu apmainījusi viņa ģenialitāti pret parastu, cilvēcisku bērnību. Taču Leopolds nekad nepiedotu tādu vājumu. Un tomēr Anna Marija ievaicājās:

— Bet, ja bērni lūgtu, vai tad mēs atgrieztos mājās?

Vīrs pārmezdams palūkojās viņā un sacīja:

— Laikam gan.

Anna Marija pievērsās Nannerlci:

— Vai tu gribētu braukt mājās?

Nanncrle vilcinājās ar atbildi. Viņai patika, ja pret viņu izturas kā pret pieaugušu dāmu, tomēr reizēm meiteni pārņēma bailes: ja nu viņa vairs nekad neredz Zalcburgu?

— Es ilgojos pēc mūsu draugiem. Pārmaiņas pēc man gribētos izgulēties pašai savā gultā. — Nannerle cerēja, ka tēvs nebūs apvainojies par viņas vārdiem; ja viņa kādreiz precēsies, tad tikai ar cilvēku, kas būs līdzīgs tētim.

— Nu, un tu vēlies to pašu? — Anna Marija jautāja Volfertarri.

— Nezinu, māmiņ.

— Neesi bērnišķīgs! — skarbi uzsauca tēvs. — Tev jābūt savām domām!

Volferts nezināja, ko atbildēt. Ir ļoti jauki, ka Sebastiāns ģērbj viņu skaistās drānās un ka jāspēlē publikai, kas saprot labu mūziku, gribas redzēt Parīzi, taču šī gaidīšana ir apnicīga un nebeidzamie vingrinājumi nogurdina. Un Briselē nav daudz ko redzēt. Ja varētu komponēt mūziku! Bet tētis grib, lai to atliek līdz labākiem laikiem.

— Mēs esam uzstājušies gandrīz visās Vācijas pilsētās, kas ir slavenas ar savu mūzikas dzīvi, — tēvs svinīgi sacīja.

— Bet vai mēs spēlēsim princim Kārlim? — vaicāja Volferts.

— Kas to lai zina? — ar rūgtumu atsaucās tēvs.

— Princis to vien dara kā ēd par trim, dzer par sešiem un, kad smejas, tad zviedz par deviņiem, tāpēc naudas kule viņam tukša.

— Ko tad mēs gaidām?

— Princis Kārlis solīja paklausīties tavu spēli, es taču nevaru viņu apvainot.

— Vai tad mēs līdz tam laikam nevaram koncertēt kādam citam?

— Princis sadusmosies, ja nedzirdēs jūs pirmais. — Un par zīmi, ka saruna beigusies, tēvs piecēlās. Gluži tāpat, ka bija darījusi Marija Terēzija.

Pēc dažām dienām Leopolds uzvaras priekā pavēstīja ģimenei, ka gaidīšana nav bijusi veltīga: princis Kārlis uzaicinājis viņus uz Nikolas Pičīni operasbufas «Buona Figliuola»1 pirmizrādi. Leopolds apgalvoja, ka tas liecinot par prinča labvēlību, turpretī Anna Marija uzskatīja, ka ģenerālgubernators grib vienīgi palielīties.

Laikam gan māmiņai taisnība, sprieda Volferts. No savas ložas viņi daudz labāk redzēja princi Kārli nekā skatuvi.

Pēc izrādes princis Kārlis ieaicināja Mocartus karaliskajā ložā.

— Lielisks teātris, vai ne? — viņš sacīja Leopoldam.

— Es pa daļām pārvedu to no Veronas. Bija vajadzīga liela māka, lai to atkal saliktu kopā, bet teātris ir tā vērts; no visas Eiropas ļaudis brauc uz to lūkoties.

— Varu iedomāties, — Leopolds noteica, pūlēdamies izrādīt vajadzīgo cieņu.

— Vai jūs nevēlētos te koncertēt?

— Mēs uzskatīsim to par godu, jūsu augstība.

— Jūsu augstība, — ierunājās Volferts, — jūs taču pārstāvat ķeizarieni, kāpēc tad jums ir itāliešu opera, itāliešu dziedoņi un arī itāliešu teātris?

— Ko var gaidīt no bērna! — teica princis Kārlis.

— Man šķiet, Mocart, ka jums nevajadzētu ģērbt viņu kā pieaugušu.

Taču Volferts bija nolēmis dabūt atbildi uz savu jautājumu — kāpēc šī opera ir caurcaurēm itāliska?

1 «Labā meitiņa» (itāl.).

—« Itāliešu valoda īr mūzikas valoda, — tēvs viņam stingri sacīja, — un Itālija ir mūzikas dzimtene.

Volferts tik un tā nebija apmierināts. «Buona Figliuola bija pilna ar bravūras pasāžām, un tām visām trūka «Orfeja un Eiridikes» melodiskuma un grācijas. Turklāt, lai parādītu varoņu jūtas, itāliešu dziedātāji bija trīcinājuši balsis, bet no tā mainījās tonis, ko būtu vajadzējis izturēt. Un cik skaļi viņi bija klieguši! Pašā darbības degpunktā Volferts bija tēvam noprasījis: «Ko viņi tā bļauj?» — Un tēvs atbildējis: «Tie taču ir itālieši.»

Turpretī tagad tētis biksta viņam sānos, lai viņš klusētu, un saka:

— Jūsu augstība, tā bija spoža izrāde, pilnīgi cienīga, lai to uzvestu tādā lieliskā teātrī. Nav jābrīnās, ka jusu opera ir tik slavena.

Volferts ievēroja: jo vairāk tēvs uzteic princi Kārli, jo uzmanīgāk tas klausās viņa vārdos. Un, kad tēvs sacīja: — Jūsu augstība, man šķiet, ka jūsu muzikālā gaume neatpaliek no jūsu brāļa — ķeizara gaumes. Mēs uzskatītu par lielu godu, ja varētu jums spēlēt, — prinča Kārļa sejā atplauka smaids, un viņš izteica vēlēšanos jau nākamajā dienā noklausīties bērnu priekšnesumus.

Vēlāk tēvs sarāja Volfertu par nevietā izteiktām piezīmēm. Viņi bija atgriezušies viesnīcā, tēvs patlaban plānoja programmu rītdienas koncertam prinča Kārļa operteātrī, un Volferts vēlreiz noteica:

— Man izrāde nepatika.

Tēvs atbildēja: — Par to nav runa, Volfert. Princis Kārlis ir aristokrāts, un aristokrāti ir zemes saimnieki. Viņi raduši dabūt visu, ko vēlas: ēdienus, kas viņiem garšo, zirgus, kas viņiem patīk, cilvēkus, kas viņiem kalpo, izpriecas, ko viņi karo. Mums ar to jāsamierinās.

— Tēt, bet vai tad nav negodīgi slavēt sliktu mūziku? — Nav — ja tev ir darīšana ar augstmaņiem. Jādzīvo

lāču ir.

Volferts arī nākamajā dienā vēl pūlējās tikt skaidrībā par šo paradoksu, kas, viņam par brīnumu, citu nevienu neuztrauca.

Princim Kārlim patika bērnu spēle; viņš ska|i aplaudēja un uzdāvāja tēvam simt guldeņus, kā ari ieteica bērnus citiem mūzikas cienītājiem.

Pirms aizbraukšanas no Briseles tēvs dižojās: — Mēs esam kļuvuši par divsimt guldeņiem bagātāki. Tas ir vairāk nekā pieliekami, lai tiktu lidz Parīzei.

Hāgenaueram viņš aizrakstīja:

«Bērni saņēmuši daudz dārgu dāvanu. Volfertam uzdāvināja divus ļoti skaistus zobenus: vienu — Mehlinas arhibīskaps, otru — ģenerālis grāfs Ferariss. Arhibīskaps pasniedza Nanncrlei flāmu mežģīnes un citi — visādas dārgas greznumlietas. Tagad mums ir tik daudz tabakdožu, zelta pulksteņu un gredzenu, ka mēs varētu atvērt veikalu.»

Uzrakstījis šos vārdus, tēvs sacīja:

— Ja Parīze saņems mūs labi, tad iespējams, ka visām dāvanām būs vajadzīga atsevišķa kariete.

— Katrā ziņā, — pārliecības pilna, noteica Nannerle.

— Ja vien parīzieši neuzskatīs mūs par provinciāļiem, — tēvs brīdināja. — Neaizmirstiet, Parīze domā, ka ir pasaules centrs. Ja mēs to neiekarosim, tad visi mūsu iepriekšējie panākumi zaudēs jebkuru nozīmi.

14

Parīzē viņus gaidīja patīkams pārsteigums. Grāfiene van Eika uzaicināja Mocartus apmesties pie viņas un atvēlēja viesiem ērtas istabas savā skaistajā, elegantajā savrupmājā Sentantuāna ielā. Grāfienes vīrs bija Bavārijas sūtnis Versaļas galmā, viņa pati bija grāfa Arko meita, Un, kaut gan bērnībā viņa ne reizi vien bija redzējusi Leopoldu, kad tas spēlēja viņas tēva namā, tomēr, pēc Mocarta domām, viņas viesmīlība liecināja, ka labvēlīgās atsauksmes par braucienu jau sasniegušas Zalcburgu.

Volfertam grāfiene patika: viņa bija ļoti skaista un mīlīga. Viņa nodeva zēna rīcībā savu jauno, lielisko klavesīnu un, elpu aizturējusi, klausījās puisēna spēli. Sevišķi viņu aizkustināja vairākas sonātes. Kad Volfcrls beidza spēlēt, viņa nosauca mazo par mīļpuisīti un apbēra ar skūpstiem. Viņš bija gatavs aiz laimes smieties, ja nemanītu kaut ko dīvainu: tikko apgalvojusi, ka zēna muzicēšana sagādājot viņai vislielāko prieku, grāfiene

nākamajā mirklī ar asarām acīs sāka stāstīt, kā bērnu dienās Zalcburgā stundām ilgi vingrinājusies klavesīna spēlē. Volferts noģida, ka grāfiene ir vientuļa un ilgojas pēc mājām — arī pats viņš palaikam izjuta skumjas, — tomēr nākamajā mirklī grāfiene atkal ņēmās jūsmot par Versaļu, tās daiļumu, spozmi un eleganci un apgalvoja, ka populāro salonu dižciltīgajām saimniecēm Volferts ārkārtīgi patikšot.

Taču par spīti grāfienes sajūsmai Vcrsaļa klusēja; nākamajās dienās Mocarti nesaņēma arī citus ielūgumus. Grāfienes domas bija, ka pirmajam ielūgumam jānāk no karaļa, bet Luī Piecpadsmitajam esot sēras. Volferts tomēr viņai lāgā neticēja. Dienas atkal aizritēja mokpilnās gaidās, dzīve likās apstājusies, nākotne nekā laba nesolīja, viņi atkal bija pilnīgi atkarīgi no aristokrātu iegribām, bet tiem prātā tikai modes un medības. Volferts nolēma, ka tad, kad būs pieaudzis, neparko necietīs šādu pazemojošu vilcināšanos. Taču tad, kad tēvu neapšaubāmi sāka mākt izmisums, pēkšņi kādā rēnā, skaidrā rudens pēcpusdienā pie grāfienes atbrauca svarīgi viesi.

Ka šie viesi ir svarīgi, Volferts uzminēja pēc tā, cik lepni un apmierināti grāfiene iepazīstināja Mocartus ar baronu Grimmu un dEpinē kundzi.

Tētis arī šķita iepriecināts, un Volferts, kas nevarēja vien sagaidīt, kad uzzinās, ko tas viss nozīmē, uzmanīgi vēroja viesus. Viņš nespēja noteikt dEpinē kundzes vecumu — viņa bija pārāk prasmīgi ģērbusies un nokrāsojusies, — bet viņam patika šīs dāmas elegantā poza, graciozie žesti, melodiskā un izteiksmīgā balss, ko viņa pārvaldīja kā smalku instrumentu. DEpinē kundze sarunājās ar Volfertu nevis aizbildnieciskā tonī, bet kā ar sev līdzīgu, un zēns jutās kā septītajās debesīs.

Arī barons Grimms Volfertam patika. Viņš ievēroja barona lielisko stāju — grāfs van Eiks turpretī gāja gāzelēdamies, baronam bija ass, caururbīgs skatiens un pareiza runa, kamēr grāfs van Eiks valstīja vārdus pa muti un reizēm gvelza aplamības, ko barons neatļāvās ne reizi. Barona un viņa ceļabiedres izrādītā interese likās daudzsološa. Saprotams, ka tēvu šī vizīte ļoti satrauca.

Leopolds tai pašā laikā pratoja: Fridrihs Melhiors Grimms ir cilvēks, uz kuru vērts likt cerības. Padzirdējis, ka Grimms patlaban esot visietekmīgākais vācietis franču galmā, Leopolds jau agrāk bija ievācis par viņu sīkas ziņas. Grimms, necila Rēgensburgas mācītāja dēls, bija ieradies Parīzē 1748. gadā divdesmit piecu gadu vecumā un ļoti drīz kļuvis pazīstams ne vien Versaļā, bet arī visā Eiropā. Viņš bija franču lielāko domātāju uzticamības persona, draugs un korespondents. Bez tam viņš izpildīja Orleānas hercoga sekretāra pienākumus, un viņa aizgādnis bija princis Konti, bet šie abi bija paši varenākie augstmaņi visā valstī. Grimms bija arī žurnāla «Correspondance littйraire» redaktors un palīdzēja Didro rakstīt un sastādīt tā slaveno «Enciklopēdiju».

Lai gan literārais žurnāls un «Enciklopēdija» pauda uzskatus, kam Leopolds bieži vien nepiekrita, — piemēram, prāta uzvarai pār reliģiju, — tomēr viņš lepojās ar to, ka ir pārāk izglītots cilvēks, lai neņemtu vērā šo uzskatu nozīmību. Viņu atgrūda Voltēra ateisms, un viņš zemu vērtēja Ruso domas par mūziku, tomēr abi rakstnieki bija paši populārākie visā Eiropā — viņu uzslavas būtu ļoti noderīgas, — un viņi regulāri publicēja savus rakstus Grimma literārajā žurnālā, tāpat kā filozofi Didro un Bifons. Parasti gan Leopolds filozofiem daudz laika neveltīja — viņš uzskatīja, ka tie dzīvo kā pa mākoņiem, — taču Didro un Bifonu lasīja ari aristokrāti.

Žurnālu «Correspondance littйraire» izrakstīja tādas ievērojamas personas kā erchercogs Jozefs, Prūsijas Fridrihs, Džordžs III Anglijā, Katrīna — Krievijā un Lui XV, kas bieži gan nepiekrita rakstos izteiktajām domām, bet lepojās, ka Eiropu ietekmē tieši apgaismotais franču racionālisms.

Sahtners, kas izrakstīja šo literāro žurnālu, bija stāstījis Leopoldam, ka Sratenbahs arī to lasot, lai kā ikviens izglītots cilvēks butu informēts par Eiropas garīgo dzīvi; saviem pavalstniekiem gan arhibīskaps aizliedzot lasīt kā Voltēru, tā Ruso. Pat tie cilvēki, kas nepiekrita žurnāla paustajam virzienam, uzskatīja par godu publicēties tā slejās.

Leopolds klusībā nodomāja, ka tad par viņiem uzzinātu visas nozīmīgās personas, tāpēc viņš, saprātīgi visu apsvērdams, uzmanīgi klausījās Grimmā.

1 «Literārā korespondence» (jranc.).

— Grāfiene laipni stādīja mani priekšā kā baronu Grimmu, — sacīja viesis, — taču patiesībā man tāda titula nav, es te esmu ieradies, vienīgi lai apliecinātu cieņu jūsu ģimenes spožajam muzikālajam talantam.

— Kā jūs uzzinājāt par mums? — Leopolds vaicāja.

— Jūsu bērnu slava apsteigusi jūs pašus. Mūsu vācu lasītāji atrakstīja, ka mazie esot lieliski mūziķi. Un, tā kā Versaļa ir visas mākslas dzīves centrs, mums viņi katrā ziņā jādzird.

— Mums stāstīja, ka jūsu dēls spēlējot gluži kā pieaugušais, — dEpinē kundze sacīja.

— Tā tiešām ir! — atsaucās Leopolds.

Ir nu gan, ar ko lepoties, Volfcrls nodomāja, tur nekāda liela māka nav vajadzīga.

— Man ir daudzas ieteikuma vēstules, — Leopolds piebilda.

— Parasti gan šādām vēstulēm nav nekādas nozīmes, — Grimms atteica.

— Versa|ā pie tām pārāk pieraduši, — taktiskāk paskaidroja dEpinē kundze. — Es gan esmu pārliecināta, ka jūsējām, Mocarta kungs, veltīs lielāku uzmanību.

— Viss pienācīgi jānokārto, — Grimms sacīja.

Sis cilvēks man iet pie sirds, Leopolds nodomāja.

— Es sagatavošu augsni, — Grimms turpināja. — Žurnālā parādīsies raksts par jūsu bērniem, un Parīze sāks par viņiem runāt. Tad jūs saņemsit aicinājumu ierasties Versaļā, un tam sekos lūgums spēlēt pašam karalim.

. — Nezinu, kā lai jums pateicos! — izsaucās Leopolds.

— Esiet piesardzīgi. Neuzvedieties kā buržuā un nebrīnieties ne par ko nedz pilī, nedz tās apkārtnē, nedz kur citur. Un slavējiet madame Pompadūru, ja viņai ienāks prātā spēlēt klavesīnu. Viņa domā, ka ir muzikāla. Versaļā viss ir atkarīgs no dāmām, bet lielākā daļa viņu ir ļoti viduvējas mūziķes, tikai nedaudzas spēlē patiešām labi. Atcerieties, ka visietekmīgākā ir madame Pompadūra.

— Vai jūs varētu sniegt vēl kādu padomu, Grimma kungs?

— Sagatavojieties, ka sastapsities ar grūtībām. Citi mūziķi skaudīs, atradīsies galminieki, kas kritizēs tāpēc, ka jūsu bērnus nebūs atklājuši tieši viņi.

— Grimma kungs, jūs esat goda vīrs.

Grimms paraustīja plecus, bet, pirms Volferts apjauta, ko tas nozīmē, grāfiene van Eika ieklepojās. Sākumā zēns

domāja, ka viņa to dara tīšām, lai aizkavētu kādu uzdot neērtus jautājumus, taču kāss pēkšņi pastiprinājās, un uz grāfienes kabatas lakatiņa parādījās asinis. Volferts izbijās un gribēja mesties viņu mierināt. Viņa gan sacīja, ka tas neesot nekas, īss vājuma brīdis, tomēr pieaugušie izskatījās tik noraizējušies, ka Volferts grāfienei neticēja.

Pēc dažām dienām žurnāla rCorrespondance littйraire» parādījās garš raksts, kurā bija cildinātā Mocartu pievilcība un talants. Par lielu patiku Leopoldam Voltēra piekritējs, ateists Grimms rakstīja: «Pirmoreiz mūžā es redzēju brīnumu — un šis brīnums ir Mocarta bērni!»

Mocartus uzaicināja apmesties Versaļā galma tuvumā. Viņi ieradās tur Ziemsvētku vakarā, ko nosvinēja, apmeklēdami Ziemsvētku mesu brīnišķīgi skaistajā karaliskajā baznīcā, lai bērni iepazītos ar franču kora mūziku. Drīz pēc tam viņi saņēma pavēli uzstāties pirmā janvāra svinīgajās galma pusdienās.

Kāds laimīgs sākums tūkstoš septiņsimt sešdesmit ceturtajam gadam, sirdī gavilēdams, domāja Leopolds. Piemirsās pat sašutums par dārgo dzīvi Versa|ā, kur katra malkas pagale maksāja piecus su un krāsnis bija jākurina nepārtraukti. Kamēr viņus veda cauri parādes apartamentiem, viņš paspēja ievērot, ka Luī XV rezidence ir pat vēl greznāka par Sēnbrunnu, tomēr tai pašā laikā daudzas telpas ir arī aukstākas un netīrākas. Bet vai gan tik priecīgā brīdī tam bija kāda nozīme? Tikko abas karaļa meitas ieraudzīja Volfertu un Nannerli, kas klusu un godbijīgi stāvēja cilvēku drūzmā gaitenī, pa kuru devās karaliskā ģimene, viņas apstājās, pieskrēja bērniem klāt, pastiepa rokas skūpstam un par atbildi noskūpstīja mazos Mocartus uz vaiga. Karalis lika atvest Volfertu un Nannerli pie sava galda. Miesassargs šveicietis gāja bērniem pa priekšu, izbrīvēdams ceļu. Leopolds jutās ārkārtīgi pagodināts. Tas jādzird Sratenbaham.

Karaliene Marija Lcščinska, gāztā Polijas karaļa meita, tā ieinteresējās par «dabas brīnumu», ka lika Volfertam stāvēt sev blakus, lai maltītes laikā varētu ar viņu sarunāties.

— Neraizējies, — Leopolds čukstēja uztrauktajai Annai Marijai. — Viņa runā vāciski ne sliktāk par mums.

Garo, kalsno, neglīto sešdesmit gadu veco karalieni uzjautrināja zēna uzmanīgā izturēšanās.

— Viņš runā kā mazs galminieks, — viņa sacīja Luī, kas neprata vācu valodu. — Tādu viesi ir patīkami uzņemt.

Visi ieinteresēti vēroja, kā Volferts mundri sarunājās ar labvēlīgi noskaņoto karajpāri; visu Voiferla sacīto karaliene pārtulkoja karalim.

Taču Volferts sprieda, ka karalis Luī un karaliene Marija neprot sarunāties tik labi kā Grirnma kungs un dEpinē kundze. Pēc viņa domām, karalis vai nu nezināja, ko sacīt, vai arī īsti neieklausījās viņa un karalienes sarunā. Viņš jutās arī vīlies, ka augstā ģimene vairāk interesējas par viņa slavu nekā par viņa spēli. Neviens tas loceklis nebija dzirdējis viņu koncertējam, taču neskopojās ar skaļiem suminājumiem.

Kad pēc pusdienām galmā Grimins Volfertu pasauca, lai vestu pie madame Pompadūras, viņš cerēja, ka tā bits gudrāka. Grimms teica, ka viņa esot apbrīnojama sieviete ar ļoti labu gaumi.

Neko greznāku par madame Pompadūras istabām Volferts savā mūžā nebija redzējis. Ceļu apgaismoja brīnišķīgi sudraba un zelta kroņlukturi, taču Voiferla uzmanību it īpaši piesaistīja kailās sievietes, kas bija uzgleznotas uz griestiem.

— Tās ir mīlas dievietes, ko gleznojis Bušē, lielisks mākslinieks un Pompadūras favorīts, — čukstēja tētis. Volferts nespēja novērst no daiļavām acis. Kāda miesa! Kādas valdzinošas krūtis un gurni! Viņš bija redzējis kailumu arī agrāk citās gleznās, bet nekur tas nebija licies tik juteklīgs kā te. Briselē tētis izglītošanas nolūkā bija rādījis viņam Rubensa plikņus, tomēr salīdzinājumā ar Bušē tie zēnam šķita smagnēji un vulgāri. Viņam gribējās apskatīt šos augumus tuvāk. Viņš nebija zinājis, ka sievietes var būt tik daiļas. Augumi bija gan juteklīgi, tomēr smalki; Volferts prātoja, diez vai viņš kādreiz pazīs tādas sievietes. To iedomādamies, viņš nosarka un nespēja lūkoties uz māmiņu un Nannerli, it kā saskatītu viņās kaut ko tādu, par ko jākaunas. Tomēr uzgleznotie augumi tik un tā piesaistīja skatienu. Tik patīkami bija raudzīties uz šīm sievietēm; Volferts neticēja, ka viņās varētu slēpties kas jauns.

Nākamajā mirklī Volferts saskaitās, jo madame Pompadūra, kas nebūt nebija visskaistākā sieviete, kuru viņš jebkad redzējis (klausoties nostāstus, tā varēja gaidīt), bet dāma vidējos gados — kā māmiņa, drīzāk piemīlīga nekā daiļa, šī madame Pompadūra lika viņu kā mazuli nosēdināt uz apzeltīta marmora galda.

Tomēr Volferts, lai parādītu, ka viņš to piedevis, paliecās uz priekšu, gribēdams augsto dāmu noskūpstīt, bet viņa novērsās. Apbēdināts viņš izgrūda, griezdamies pie tēva:

— Par ko viņa sevi uzskata, ka negrib mani nobučot? Mani bučoja pati ķeizariene!

Madame Pompadūra pietvīka, tad dzēlīgi pasmīnēja un sacīja: — Grimma kungs, bērns ir slikti audzināts. Vai esat pārliecināts, ka viņš ir tāds brīnums, par kādu izslavēts?

— Paklausieties viņa spēli!

— Vai karaliene viņu klausījusies?

— Jūs zināt, ka viņa dod priekšroku kāršu spēlei, — Grimma tonis kļuva pieglaimīgāks. — Jūs varētu būt pirmā, kas Parīzē viņu dzirdējusi.

Pompadūra pavilcinājās, bet tad skarbā augstprātibā noteica: — Lai šī privilēģija tiek kādam citam. Tādam, kas prot šo godu novērtēt.

Volferts tikpat skarbi atteica (Grimms nesaprata, vai viņš dāmu atdarina vai pieskaņojas viņas tonim): — Kundze, esiet tik laipna un noceliet mani no šī galda.

Viņa to darīja, tā arī zēnu nenoskūpstīdama un nelūgdama izmēģināt karaļa dāvāto klavesīnu, uz kura bija uzgleznoti viņas un karaļa portreti.

Leopolds gaidīja, ka Grimms būs nikns uz Volfertu, kas, pēc tēva domām, bija uzvedies pārāk neapvaldīti. Taču Grimms, pavadīdams Mocartus līdz viņu nestuvēm, mierīgi noteica: — Viņa. ir pavisam slima, bet negrib, lai karalis to uzzinātu. Tāpēc ik dienas pošas greznos tērpos un izliekas, ka viņai nekas nekait. Luī necieš savā tuvumā slimus cilvēkus. Tas viņu nomāc. Tomēr pūles izlikties viņai dārgi maksā.

— Kas viņai kait? — Leopolds jautāja.

— Dilonis. Ārsti to dēvē par «plaušu aizsprostojumu».

— Manuprāt, grāfiene van Eika sirgst ar to pašu.

— Tā stāsta. Tomēr abas dāmas atsakās likties slimības gultā. Baidos, ka šī ietiepība saīsinās viņu mūžu.

— Vai viņas ir tik nopietni slimas? — Leopolds jutās satriekts. Abas dāmas ģērbās pēc pēdējās modes un rosīgi piedalījās augstāko aprindu dzīvē.

— Laikam_ gan. Tikai droši nekas nav zināms, jo neviena no viņam neatzīstas, ka justos nevesela, kur nu vēl īsti slima.

— Vai uzskatāt, ka mūsu vizītei pie Pompadūras bija kāda nozīme?

— Protams. Madame Pompadūras ielūgumu ikviens galminieks uzskata par lielu godu. Nav svarīgi, vai viņa klausījusies bērnu spēli vai ne. Viņi tagad būs visu mutē. Ikvienu mocīs ziņkāre. Uzstāties viņi vēl paspēs. Drīz vien sāks pienākt ielūgumi.

— Bet viņa nevēlējās Volfertu noskūpstīt, lai gan viņš ir mīļš bērns, kā jūs pats sakāt.

— Tas nav franču stilā. Skūpstot noietu sārtā krāsa un kļūtu redzamas zilganās lūpas. Parīzē, Atocarta kungs, valda citādas paražas nekā Vācijā. Francija ir izsmalcinātāka zeme, kur arī cilvēku manieres ir smalkākas.

— Droši vien Pompadūra bijusi izcila skaistule, ari tagad viņa vēl ir glīta.

— Kad es viņu redzēju pirmoreiz, — Grimms teica, — viņa bija visskaistākā sieviete Francijā.

Leopolds domās pasmīnēja: ja vajadzīgs, viņš neatpaliks ne no viena francūža.

Gulētiešanas laikā noskaņojums mainījās. Volfertu pārsteidza tēva negaidītais sarūgtinājums. Tētis palīdzēja viņam noģērbties, lai gan patiesībā tas nebija vajadzīgs — tā bija tikai viena no tēva mīlestības izpausmēm — un indīgi norūca: — Nekad neuzticies padauzām!

Volfcrls, kas, dzirdot Grimma vārdus, bija sācis žēot Pompadūru, izbrīnā vaicāja: — Vai tad viņa nav karaļa mīļākā?

— Tik un tā viņa ir padauza. Nesaki nevienam, ka es tā teicu, bet tici man: viņi auklējas ar tīro padauzu. Un iegaumē, nekad neuzticies padauzām.

— Bet kā tad dEpinē kundze? Tu sacīji, ka viņa esot Grimma kunga mīļākā.

— Viņa ir citāda.

Tomēr tēvs nepaskaidroja, kāpēc. Un, kad Volferis pajautāja viņam, ko karalis saskatot Pompadūrā, tēvs ironiski noteica: — Viņa majestāte dievina suņus, zirgus, medības un tabakdozes, un gulta viņam tīk labāk par kaujas lauku.

Pēc dažām dienām pienāca ielūgums spēlēt karajpārim karaliskās ērģeles karaliskajā baznīcā Versaļā. Tētis noraizējies sacīja Grimmain, ka Volferis labāk pārvaldot klavesīnu, bet Grimms iebilda, ka jau kopš Luī XIV laika ērģeles te uzskatot par Instrumentu karali un Karaļa instrumentu un ka tā esot lieliska izdevība; Volferis, nenieka neraizēdamies, ,ar patiku vēroja, kā Sebastiāns cirto viņa parūku, tīra vesti un cepuri un izturas pret viņu kā pret mazu kundzēnu. Viņam sacīja, ka ērģeles, kas viņam jāspēlē, bijušas Fransuā Kuperēna iemīļotais instruments (Kuperēnu dēvēja par «Lielo», viņš bija atzīts par fraiiču dižāko ērģelnieku), bet puisēnu vispārējā cieņa un godbijība atstāja vienaldzīgu. Ērģeles ir un paliek ērģeles, tām tikai vajag labi skanēt.

Volfertam patika instrumenta tīrais tonis, lai gan viņam likās, ka tas varētu būt maigāks. Viņa spēlei ilgi aplaudēja, par to izteica glaimojošas piezīmes, taču vissvarīgākā bija uzslava, ko karalis izsacīja Grimmain: — Sis mūzikas brīnumbērns pelnījis jo lielāku ievērību tāpēc, ka nāk no zemes, kura reti dāvā pasaulei izcilus māksliniekus.

Volferis pavaicāja, kāpēc karalis neesot teicis to viņam pašam.

— Luī patīk jauni ļaudis, — Grimms paskaidroja, — bet viņš baidās no jaunām sejām un ar nepazīstamiem cilvēkiem nezina, ko runāt.

īsu brīdi pēc karaļa piezīmes Grimmam jautāja, vai bērni nebūtu ar mieru koncertēt princim Konti. Tagad satraucās pat Grimms. — Princis ir pats izglītotākais cilvēks Francijā, — viņš sacīja Leopoldam. — Vajag tik viņam pateikt vienu cildinošu vārdu, un jūsu bērni kļūs slaveni visā pasaulē. — Leopolds nodomāja: pat ja Grimms pārspīlē, tā tomēr ir lieliska izdevība.

Leopolda garastāvoklis kļuva arvien rožaināks, jo, kamēr viņš gatavoja bērnus koncertam prinča Konti pilī»

atnesa dāvanas no kara|a: piecdesmit luidoru un paša Luī darinātu zelta tabakdozi.

— Tā ir vislielākā atzinības zīme, — Grimrns teica Leopoldam. — Viņa majestāte lepojas ar savām tabakdozēm vairāk par visu pasaulē.

15

Četrdesmit sešu gadu vecais Luī Fransuā de Burbons, princis Konti, karaja asinsradinieks un mīļākais brālēns, lepojās ar savu muzikālo gaumi. Slaidais, elegantais aristokrāts bija karaļa privātsekretārs, atbalstīja savienību ar Mariju Terēziju un rīkoja savā pilī vislabākos koncertus visā Parīzē. Kad beidzās Mocartu koncerta sagatavošanas darbi, viņš ielūdza pašus dižciltīgākos aristokrātus ar sievām, kā arī Francijas ievērojamākos mūziķus paklausīties Grimma «dabas brīnumus».

Prinča ielūgums gan Leopoldam ļoti glaimoja, taču mūziķu klātbūtne stipri satrauca. Tomēr viņš kā vienmēr uzmanīgi vēroja visu apkārtējo, lai varētu spriest, kāds īsti ir jaunais labvēlis. Prinča bagātība atstāja uz viņu lielu iespaidu. Viesistaba bija viena no greznākajām, kādas viņš jebkad bija redzējis. Zīda tapetes ar gobelēnu sižetiem un elegantās mēbeles droši vien maksājušas kaudzi naudas.

Viesu vidū viņš redzēja daudzus ietekmīgus galminiekus un galma dāmas. It īpaši vīrieši ar savām pūderētajām parūkām, visādu krāsu īsajām biksēm, baltajām zīda zeķēm un dārgakmeņiem nobārstītajiem zobeniem bija izšķērdīgi ģērbušies, it kā vismaz šai ziņā censtos pārspēt dāmas. Princis, stāvēdams blakus savai pašreizējai mīļākai, grāfienei de Tcsē, bija ļoti laipns namatēvs un apsveica viesus izsmalcinātā pieklājībā.

Taču Leopolds ne mirkli neaizmirsa mūziķus, kuru klātbūtne radīja viņā neveiklības izjūtu. Mūziķi nenāca klāt ne viņam, ne bērniem — viņi stāvēja nomaļus. Leopolds viegli atšķīra viņus no citiem pēc vienkāršā apģērba, kas piederējās viņu zemākajai kārtai, turklāt viņi nenēsāja zobenus — tas bija aizliegts.

Viņš tomēr noģida, ka tie nav parastie mūziķi, jo princis neapšaubāmi priecājās par viņu ierašanos. Leopolds prāloja, vai iespējams, ka viņi uzskata bērnus par ienaidniekiem, ja neliekas par Mocartiem ne zinis? Vai dusmojas, ka varbūt vajadzēs ar mazajiem sacensties? Leopolds saprata, ka pašreizējā situācija var likties mūziķiem bezgala nepatīkama. Viņu vietā Mocarts justos tāpat.

Viņš atviegloti uzelpoja, kad Grimms paņēma viņu aiz rokas un aizveda uz viesistabas otru galu, lai iepazīstinātu ar mūziķiem, kuri tur gaidīja: ar astoņdesmit gadu veco Žanu Filipu Rāmo, kas bija pārdzīvojis daudzus sev naidīgi noskaņotus mūziķus un vienīgais no visiem franču komponistiem baudīja atzinību visās zemēs, pat Itālijā; Armānu Luī Kuperēnu, «Lielā» Kuperēna radinieku, kurš arī pats bija izcils ērģeļu mākslinieks; trīsdesmit septiņus gadus veco Pjēru Gaviņjē, kuru uzskatīja par franču labāko vijolnieku; jauneklīgo, pievilcīgo Fransuā Goseku, kas nesen bija iecelts par prinča kapelmeistaru; divdesmit trīs gadus veco Johanu Sobertu, ko ari uzlūkoja par nedzirdētu talantu un kas par spīti savai vāciskajai cilmei bija prinča iemīļotais komponists un klavesīna spēlētājs; un ari mazliet vecāko Gotfrīdu Ekhardu, arī vācieti, labi pazīstamu komponistu un klavesīna virtuozu.

Grimms stādīja priekšā Leopoldu kā viņa augstības Zalcburgas arhibīskapa kapelmeistaru, taču Mocarts noģida, ka mūziķi neinteresējas par viņu, bet par Volfertu, apšauba bērna virtuozitāti un ir pārsteigti par viņa gadiem. Volferts bija pat jaunāks, nekā viņi baidījušies, un Soberts, kuram ļoti palīdzēja paša jaunība, ieminējās: — Mēs saprotam, Mocart, ka jums ir vislabākie nodomi, bet…

Leopolds tūdaļ saausījās. — Kas tad ir? — viņš vaīcāja.

— Jūsu dēls izskatās gaužām mazs. Gadus piecus vecs.

— Viņam ir septiņi, — atteica Leopolds, kaut gan Volferts nupat bija kļuvis astoņus gadus vecs.

— Pat ja septiņi, viņš tik un tā ir ļoti jauniņs! — Soberts aizkaitināts iebilda.

— Tam nav nekāda sakara ar viņa spēli.

— Ir gan. Mums neizbēgami jādod atlaide, tāpēc ka viņš ir bērns.

— Nē! — Leopolds kategoriski iebilda. — Viņš spēlē kā pieaugušais.

Soberts neticēja un nicīgi pavīpsnāja.

Rāmo, kas bija uzmanīgi klausījies, sacīja: — Es sāku koncertēt, kad biju septiņus gadus vecs. Visi pieaugušie mūziķi mani ienīda.

— Bet.jūs kļuvāt par lielu mūziķi, — Soberts pieglaimīgi piezīmēja.

— Tāpēc viņi nīda mani jo vairāk, — vecais vīrs noteica.

Leopolds pievērsās Grimmam un, lai gan bija paspējis ar viņu sadraudzēties, oficiālā tonī noprasīja: — Grimma kungs, vai mans dēls spēlē kā bērns?

— Protams, ne, — atteica Grimms. — Par to vispār nav vērts runāt.

Pirms Soberts paspēja atbildēt, pie viņiem pienāca princis Konti un sacīja: — Mocarta kungs, ir paredzēts, ka jūsu bērni spēlēs pirmie, pēc tam muzicēs Ekharda kungs un Soberta kungs, jo viņi arī ir vācieši un spēlē klavesīnu, — un beigās atkal jūsu dēls improvizēs par viņu kompozīcijām, — stāsta taču, ka viņš varot improvizēt par visu ko. Vai esat ar mieru?

Tā bija drīzāk pavēle nekā ierosinājums, un Leopoldam atlika vienīgi piekrist, kaut arī viņš nebija drošs, vai tāda improvizēšana būs pa spēkam pat Volfertam.

Volferts manīja, ka klausītājus no tiesas interesē tika! programmas trešā daļa, kad viņam jāimprovizē. Kad viņš tuvojās klavesīnam, telpā iestājās pilnīgs klusums. Paldies dievam, tēvs vairs nesēdina viņu uz soliņa. Tas būtu lieki, viņš domāja, pagājušas jau vairākas dienas, kopš esmu astoņus gadus vecs. Žēl, ka te nav grāfienes van Eikas — viņai patiktu klausīties, kā es improvizēju, — bet tētis teic, ka viņa esot slima. Tad, sākot improvizēt par Ekharda sonātes tēmu, viss cits piemirsās. Improvizācija bija liksrna dēka. Volfertam patika radīt spontāni, patika satraukums, ko sirdī viesa negaidītais. Kad viņš improvizēja, skaņas dzima bez apzinātas piepūles. Jauki bija justies brīvam. Ja zina melodiju un darba uzbūvi, pārējais ir sīkums.

Dzirdēdams, cik viegli Volfertam izdodas atdarināt Ekharda stilu, Leopolds atviegloti uzelpoja; viņš brīnījās ari, cik droši bērns improvizē par Soberta tēmām, it kā tās hūtu uzbūrusi viņa paša iztēle. Volferts piešķīra tām īpašu valdzinājumu. Lai gan viņš turējās pie Šoberta tēmas, tas, Ko viņš spēlēja, piederēja viņam. Viņš attīstīja tēmu ar prasmi, ko varēja vienīgi apbrīnot. Viņš pats bija kļuvis par mūziku.

Zēnam patika improvizēt par Ekharda sonātes tēmu: šī mūzika plūda brīvi un melodiski, tomēr īsti dziedoša bija Šoberta tēma, tai piemita dzīvība un dzirkstīgums, kas viesa sirdī sajūsmu un mudināja spēlēt patiešām izteiksmīgi. Kaut viņš pats būtu komponējis šo mūziku! Viņš atcerējās katru Šoberta spēlēto noti un variēja pēc savas gaumes. Tā nu, saglabādams šoberta lirismu, viņš spēlēja savā manierē un jutās svētlaimīgi kā paradīzē.

Tomēr Šoberts pavēstīja: — Mani tas nepārliecina. Es neticu, ka zēns improvizē. Droši vien viņš manu sonāti jau spēlējis, jo viņa improvizācija bija tik precīza, it kā viņš skatītos notīs.

— Mana darba improvizācija man ļoti patika, — teica Ekhards. — Un ar šo sonāti viņš nekādi nebūtu varējis iepazīties iepriekš. Tā vēl nav iznākusi.

— Manējā ir, — Šoberts neatlaidās. — To pazīst visā Vācijā, visur, kur viņš uzstājies.

Goseks, kas cīņā par prinča labvēlību bija šoberta sāncensis, piekrita Ekhardam; Kuperēns, neapmierināts, ka Luī XV slavējis zēna prasmi spēlēt viņa, Kuperēna, ērģeles, atbalstīja Šobertu; Gaviņjē, kam šī vide vēl bija sveša, klusēja, vecais Rāmo improvizāciju laikā bija gulējis.

Princis priecājās, ka domas dalās. Tā būs sensācija, ko apspriedīs visos salonos. — Šoberta kungs, — viņš ierosināja, — nospēlējiet taču pats kādu jaunu skaņdarbu, un tad paskatīsimies, vai Volfganga kungs var improvizēt par tā tēmu. Ja viņam veiksies, jūs nevarēsit pārmest, ka viņš to iepriekš redzējis.

Šoberts bija nospēlējis tikai dažas taktis no jaunā skaņdarba ar ļoti grūtu tēmu, kad Volferts iesaucās: — Vaī drīkstu sākt, Šoberta kungs? — Ausīs jau skanēja jaunā, spriganā, dziedošā tēma.

Princis piekrītot palocīja galvu, un Šoberts atdeva zēnam vietu pie klavesīna. Volferts apsēdies sāka improvizēt par Šoberta tēmu tā, it kā būtu to sen zinājis.

Soberta stingrie sejas vaibsti saspringa vēl vairāk, to mēr, kad Volferts beidza, viņš nomurmināja dažus uzslavas vārdus, kaut gan Leopolds bija pārliecināts, ka tie nenāk no sirds.

— Grimm, jums taisnība par zēnu, — princis sacīja — Viņa prasme ir tik acīm redzama, ka būtu muļķīgi to apšaubīt. Vai ne, Sobert?

Komponists palocījās. — Jūsu augstība, es piekrītu, ka zēns māk improvizēt. Tomēr šī mūzika nav oriģināla. Tai pamatā ir mana tēma.

— Viņa interpretācijā, — Grimms aizrādīja.

Soberts pēkšņi pasmaidīja. — Gandrīz itin kā viņš pats būtu to komponējis, vai ne, Grimm?

— Jā, — Grimms apstiprināja, lai gan jutās samulsis.

— Ja viņš ir ģēnijs, kā jūs apgalvojat, tad viņam pašam jāprot komponēt.

Grimms vilcinājās, bet, kad arī princis Konti piekrita Sobcrtam, viņš palūkojās uz Leopoldu, kā palīdzību meklēdams, tomēr Mocarts tāpat nezināja, ko atbildēt.

— Ja viņš būtu pieaudzis, viņa improvizēšana neizraisītu apbrīnu, viņu uzskatītu par labu izpildītāju, ne vairāk, — Soberts turpināja.

— Mocarta kungs, — izgrūda Grimms, zaudējis parasto savaldību, — jūs taču man teicāt, ka puisēns sešu gadu vecumā komponējis koncertu.

— Viņš bija vēl jaunāks. Bet, protams, skaņdarbs bija mazliet primitīvs.

— Es sacerēju vairākas sonātes, — Volferts sacīja. — Pirms mēs izbraucām no Zalcburgas.

— Vai tās varēja spēlēt? — Soberts skeptiski noprasīja.

— Ai jā, kā tad, Soberta kungs, tās nebija grūtas.

— Nebija grūtas? Nākamais, pie kā viņš ķersies, būs opera.

— Es jau gribēju komponēt operu, bet tētis sacīja, ka es esot par mazu.

— Pēc dažiem gadiem būs īstā reize, — Soberts sarkastiski noteica.

— Kad es komponēju savu pirmo operu, man bija jau piecdesmit gadu, — pēkšņi piezīmēja Rāmo.

— Tagad ir citi laiki, Rāmo kungs, — Volferts iebilda. — Tētis man apsolīja, ka ļaušot pamēģināt, kad es būšot desmit gadu vecs.

— Vai tad tas nav tagad? — Soberts vaicāja.

— Es jau jums sacīju, ka viņam ir septiņi gadi, — atcirta Leopolds, pirms Volferts paspēja izpļāpāties, ka tētis satraukumā pārteicies — viņam ir astoņi gadi. Leopolds redzēja mūziķu skeptiskos smaidus un piebilda;

— Varat aizrakstīt uz Zalcburgu, tur apliecinās.

— Runa ir par to, vai viņš spēj komponēt, — Soberts nerimās. — Vienalga, cik gadu viņam būtu.

Leopolds, ieraudzīdams Grimma raižpilno sejas izteiksmi, izbijās, ka var zaudēt viņa atbalstu, un iesaucās:

— Zēns art tagad komponē!

— Kam? — Soberts nicīgi noprasīja. — Bez šaubām, viņa majestātei?

— Tieši tā. Viņš komponē sonāti karaļa meitai.

Volferts bija pārsteigts. Viņš nekomponēja nevienam,

bet labprāt to darītu, sevišķi pēc tam, kad dzirdēta Soberta brīnišķīgā mūzika.

— Vai viņš varētu sacerēt sonāti arī man? — vaicāja princis Konti.

— Mēs uzskatīsim to par godu, — sacīja Leopolds un, redzēdams Soberta smīnu, pavēstīja: — Volfganga sonātes nebūs klavesīnam vien, bet klavesīnam un vijolei.

— Un jūs, protams, palīdzēsit, — Soberts piemetināja.

— Ja vēlaties, varat sēdēt viņam blakus, kad viņš komponēs, — Leopolds atcirta.

— Tas man netraucēs, — Volferts apliecināja Sobertam.

— Nē, paldies, — Soberts sacīja. — Nevaru šķiest laiku tādām muļķībām.

— Volfgangs pabeigs šīs sonātes pēc vienas vai divām nedēļām, — Leopolds turpināja. Prinča Konti skatiens gan liecināja, ka viņš šim apgalvojumam netic, tomēr skaļi augstmanis atteica, ka viņam būšot liels prieks saņemt no puisēna sonāti, lai cik vienkārša tā arī būtu.

Tad ierunājās Rāmo, kas tomēr bija dzirdējis Volferta pēdējo improvizāciju. — Zēns, protams, dziļi izjūt harmoniju. Es ticu, ka viņš sacerēs sonātes, ko būs iespējams spēlēt, un es jutīšos laimīgs, ja varēšu tās noklausīties.

— Tas nav iespējams, — Soberts grīni noskaldīja.

— Viņš netiks galā. Te nav runa tikai par vecumu, bet par daudz ko citu. Viņa zināšanas, viņa …

Rāmo neļāva viņam pabeigt. — Ar jūsu ekselences piekrišanu es ieteikšu šīs sonātes manam pārrakstītājam.

Princis deva atjauju un piebilda: — Tātad pēc divām nedējām klausīsimies sonātes. — Pēc tam viņš atlaida mūziķus un atgriezās pie viesiem.

16

Kāpēc Grimma kungs tā raizējas? Volfertam būtu gribējies, lai viņu draugs tik bieži netaujātu, kad būs gatavas sonātes. Bija pagājusi tikai nedēja pēc koncerta prinča pilī, bet barons iegriezās gandrīz vai ik dienas, lai apvaicātos, kā zēnam veicas ar komponēšanu. Tētis viņu saņēma pieklājīgi, taču bez kāda prieka, jo, ja arī Grimma kungs nezināja, tad tēvs gan zināja, ka tādu darbu nevar steidzināt. Forma bija vienkārša — uzrakstīt sonāti viņš būtu varējis ātri — bet gribējās, lai tā būtu tikpat sprigana un gracioza kā Sobcrta kungam, un tas prasīja laiku.

Turklāt grāfiene van Eika bija slima un gulēja gultā, un puisēnam vajadzēja komponēt klusu, kaut arī viņa uzstaja, lai Mocarti joprojām paliek viņas mājā un lai Volferts muzicē kā vienmēr. Tomēr grāfienes slimība izjauca zēna dvēseles mieru. Ikreiz, kad Volfertam jāva grāfieni apciemot, puisēnu biedēja viņas vārgais izskats. Tomēr viņa lepojās ar zēna uzvarām, it kā tās iedvestu viņai spēku.

— Kā nekā mēs abi esam zalcburdzieši, — reiz, juzdamās labāk, viņa iečukstēja mazajam. Volferts palocīja galvu, bet, kad atgriezās pie klavesīna, jutās tik nomākts, ka nestrādāja, jo skumjais noskaņojums varētu atspoguļoties sonātē.

Viņš joprojām meklēja īsto melodiju, kad tēvs ieteicās: — Nebaidies izmantot tādu, ko esi jau dzirdējis. Ja tā tev patīk.

— Pat Sobertu? — Sobcrta mūzika viņam bija patikusi labāk par visām.

— Pat Sobertu.

— Bet man šķita, ka viņš tev nav pa prātam, tēti

— Tam nav nekāda sakara ar viņa mūziku. Par visu franču mūziku, ko mēs esam dzirdējuši, es nedotu ne plika vērdiņa, turpretī Soberts ir vācietis, lai kā arī censtos izlikties par visīstāko francūzi, un to var just viņa darbos.

Sobcrta melodijas nemitīgi skanēja Volfertam ausīs.

— Izmanto melodiju, kuru zini. Pat ja esi noklausījies no kāda cita.

Volferts izvēlējās Soberta melodiju, kas viņam vislabāk patika, un pārstrādāja to savā manierē, pēc tam pierakstīdams vijoles partiju, kā bija novērojis darām tēti.

Nu viņš dzirdēja saskanīgās melodijas, kas viņu tā apbūra, ka viņš sēdēja pie klaviatūras kā piekalts. Dzirkstošās tēmas mijās dabiskā vieglumā, visa sonāte veidojās mundra un sprigana, un mūzikas plūsma valdzināja pašu mazo komponistu. Viņš tikmēr necēlās augšā no klavesīna, kamēr māmiņa ieteicās: — Leopold, vai tad Volferts nemana, ka ir tumšs? Kā viņš var redzēt?

Taču, ja zēns varēja dzirdēt, tad redzēt viņam nebija nepieciešams. Māmiņa aizdedzināja sveces un aicināja viņu vakariņās. Negribējās iet, kaut arī viņš jutās izsalcis. Pirmā sonāte bija gandrīz galā, un viņš baidījās, ka aizmirsīs beigu akordus.

Vakariņu laikā viņš domās vairākkārt nospēlēja sonātes finālu un, kad nolikās gulēt, ilgt, ilgi nespēja aizmigt. Bija bail, ka izskries no prāta beigas. Galva šķita pilna mūzikas. Taču, nākamajā rītā pamodies, viņš atcerējās visas notis tieši tādā kārtībā, kā bija sarindojis iepriekšējā vakarā. Tas likās brīnišķīgi.

Tētis, rūpīgi pārskatījis sonāti, noteica: — To var izpildīt. Viņiem vajadzētu justies apmierinātiem. — Viņš atviegloti nopūtās. Sonātes tēma bija bērnišķīga, tajā jautās Soberta ietekme, tikai trūka pieaugušā komponista dziļums un spozme, tomēr tā bija skaidra, labi uzbūvēta sonāte vijolei un klavesīnam, un to bija komponējis viņa dēls.

Nākamās dienas Volferts aizvadīja, strādādams pie pārējās pasūtījuma daļas. Viņš spēja domāt vienīgi par sonātēm. Darbs kļuva par tādu kā rotaļu. Puisēns lika vijolei un klavesīnam dziedāt duetu un juta līdz šim nepazītu satraukumu, kad instrumenti paklausīja. Volferts tik rakstīja jau zināmas melodijas, ietērpdams tās pēc iespējas skaidrākā formā. Komponēšana viņu tā aizrāva, ka viņš divu sonātu vielā sacerēja četras.

Viņš nejutās pārsteigts, kad tētis sacīja: — Man tās patīk.

Viņam arī tās patika. Viņš apzinājās, ka varētu komponēt vēl labākas, ja būtu vairāk vingrinājies šajā darbā, taču sonātes bija melodiskas, skaidras un dzīvības pilnas kā Sobertam.

Princis Konti ataicināja Rāmo, Sobertu un Ekhardu šaurā lokā novērtēt sonātes. Viņš brīnījās, ka tās patiešām var spēlēt. — Jums bija taisnība, puisēns ir apbrīnojams, — viņš pavēstīja Grimmam.

Soberts turpretī iebilda: — Jūsu augstība, zēns atdarinājis mani.

— Varbūt gan, — princis piekrita. — Bet vai tad tas ir kāds noziegums?

Pirms Soberts paspēja atbildēt, Volferts izšāva kā no lielgabala: — Soberta kungs raksta labāko mūziku Parīzē. — Nu pat Soberts bija spiests pasmaidīt.

— Atdarināšana ir glaimi, kas patiešām nāk no sirds, — pasteidzās piezīmēt Leopolds, — un tēma pieder viņam pašam.

— Man gribētos, kaut viņš būtu atdarinājis manī, — Ekhards sacīja.

Pēkšņi visu klātesošo uzmanību piesaistīja vecais Rāmo, kas, balstīdamies uz spieķa, ar pūlēm piecēlās un drebošā balsī sacīja: — Pēdējās sonātes andante da|a bija izteiksmīga un oriģināla. Soberta kungs patiešām var būt laimīgs, ka bērnam patīk viņa mūzika. Es vēlētos, kaut viņam tāpat būtu patikusi manējā. — Viņš piekliboja pie Volferta, kas joprojām sēdēja pie klavesīna, un noskūpstīja puisēnu uz abiem vaigiem.

Volferts pietvīka. Viņš saprata, ka saņēmis visvērtīgāko balvu, ar kuru nevar salīdzināt līdzšinējās dāvanas un naudu.

Un, kad princis Konti teica: — Soberta kungs, bērnam ir laba gaume, ja viņš mācījies no jūsu stila, — komponists augstsirdīgi pamāja, ka piedod, un atbildēja: — Ja viņu tas nemulsina, jūsu augstība, tad mani ne tik ne.

— Tātad jūs atzīstat, ka viņš ir komponists? — Leopolds noprasīja.

Soberts vēl it kā saminstinājās, bet, Ieraudzījis, ka princis sarauc pieri, noburkšķēja: — Es atstāju spriedumu cienījamāka vecuma un piercdzējušāku cilvēku ziņā.

I

— Viņš patiešām ir komponists un mazs virtuozs, — princis Konti silti secināja. — Grimma kungs, jus jāuzliela par to, ka esat pievērsis mūsu uzmanibu šim jaukajam, neparasti talantīgajam bērnam.

Pāris nākamo dienu pagāja, kārtojot jautājumu, kam veltīt sonātes. Volferts gribēja veltīt tās grāfienei van Eikai un dEpinē kundzei, jo bija pieņemts, ka skaņdarbus dāvā dāmām, un šīs abas bija izturējušās pret viņu vissirsnīgāk, tomēr Grimrns uzstāja, lai tās veltī personām, no kurām varētu gūt vislielāko labumu, proti, karaļa meitai, princesei Viktuārai, un prinča mīļākajai grāfienei de Tesē. Volfertam bija vienalga, kuru vārdus raksta veltījumā, turpretī Leopoldā Grimma sacerētais teksts iesvēta sajūsmu. Dažbrīd gan tas skanēja pārspīlēti, taču Leopolds bija pārliecināts, ka draugs zina, ko dara. Viņš jutās pārsteigts, kad grāfiene dc Tesē nepieņēma veltījumu, teikdama: — Tajā ir pārāk daudz glaimu. Es tādu cildinājumu neesmu pelnījusi, veltījumam jābūt atturīgākam.

Grimrns dusmojās, tomēr izpildīja grāfienes vēlējumos. Rāmo, kā solījis, nodeva skaņdarbus savam pārrakstītājam, labākajam visā Parīzē, un tad abām dāmām tika j)a$niegts katrai pa divām sonātēm.

Volferts visvairāk priecājās par to, ka tētis liek viņam parakstīties Johans Volfgangs Mocarts un kopš šī brīža sauc viņu par Volfgangu.

17

Grāfiene van Eika nomira pelēkā pēcpusdienā. Visu rītu bija lijis, debesis nomākušās, un Anna Marija smagi pārdzīvoja jaunās dāmas nāvi. Viņa jau kopš laba laika bija zinājusi, ka Cerību nav, tomēr, izdzirdot no sulaiņa bēdu vēsti, negribēja tai ticēt. Viņa patlaban gatavoja vakariņas pārējiem ģimenes locekļiem, kas teātrī mēģināja savu pirmā atklātā koncerta programmu Parīzē, — bet nu viņai nolaidās rokas. Grāfiene bija ne vien sirsnīga — Annai Marijai viņa bija nozīmējusi mājas, Zalcburgu. Pēkšņi Anna Marija sāka klusi raudāt. Atmiņā atausa diena, kad grāfiene bija devusies projām no Zalcburgas, lai stātos laulībā ar van Eiku. Pat grāfs Arko, kas reti mēdza izrādīt savas jūtas, bija izskatījies noraizējies, it kā būtu jau zaudējis meitu uz visiem laikiem. Kāds tas viņam būs briesmīgs trieciens, skumji nodomāja Anna Marija. Zalcburgā grāfam Arko piederēja liela vara, taču glābt meitu viņš nebija spējis.

Vai viņu mocīs vainas apziņa, ka viņš ļāvis savam bērnam aizklīst tik tālu no mājām? Un nomirt svešā zemē? Ja nu kādu dienu viņus, Mocartus, piemeklē tāds pats liktenis? Anna Marija nodrebēja. Sai domai piemita kaut kas nešķīsts, kaut kas bezdievīgs.

Māmiņa tovakar izturējās tik bezgala mī|i, ka Volfgangs jutās pārsteigts. Viņa allaž mēdza skūpstīt dēlēnu, kad tas atgriezās pēc vairāku stundu prombūtnes, taču šovakar neparko negribēja izlaist no saviem apkampieniem. Tad viņa paaicināja tēti sānis, lai slepus pateiktu viņam kaut ko tādu, ko viņš, šķiet, bija jau gaidījis, un tētis satriekts nobāla.

Kad Volfgangs pavaicāja: — Kā klājas grāfienei? — tētis brīdinādams palūkojās mātē, un tā atteica: — Viņa aizceļojusi.

— Uz kurieni?

— To mēs pastāstīsim tev vēlāk, — māte sacīja.

Vecāki agri nolika Volfgangu gulēt, itin kā viņš traucētu. Bet puisēns nespēja iemigt, viņš nojauta, ka atgadījies kaut kas baismīgs. Iedams kārtot darīšanas, viņš gaitenī uzgrūdās Nannerlei, tomēr māsa nepajokoja kā parasti — tā vien rādījās, ka viņa raudājusi. Kad zēns pajautāja: — Kas noticis? — Nannerle attrauca: — Tu tam vēl esi par mazu! — un Volfgangs māsu šai mirkli ienīda. Tas viņam pašam likās neticami, viņš nekad nebūtu gaidījis, ka varētu nīst savu īsto māsu, bet Nannerle, iegrimusi pārdomās, neveltīja viņam vairs uzmanību.

Nākamajā dienā viņi atstāja grāfienes namu, un pievakarē māte ar tēvu nez kur aizgāja, pamezdami Volfgangu māsas uzraudzībā. Nannerle. neparko negribēja atklāt, kurp pieaugušie devušies, lai gan pati to neapšaubāmi zināja. Tovakar pēc tam, kad vecāki bija atgriezušies, Volfgangs sapņoja, ka ir apmaldījies. Kur pazudis tētis, kur māmiņa? Viņš pamodās, aukstu sviedru klāts, un ieraudzīja māmiņu, kas, zēna svaidīšanās nobiedēta, sē

dēja pie viņa gultas un maiga, dzidrā balsi dziedāja šūpujdziesmiņu. Volfgangs drīz iemiga.

Nākamajā rītā pamodies, viņš atkal taujāja, kas noticis ar grāfieni, un māmiņa atbildēja: — Viņa devusies tālā ceļojumā.

— Bet kāpēc tu izskaties tik bēdīga? Vai es viņu vēl redzēšu?

Neviens neatbildēja, visi pēkšņi šķita iegrimuši pavisam nesvarīgās nodarbībās.

Zēns sēdēja pie loga jaunajā dzīvokli netālu no Sentonorē ielas, kur viņam un Nannerlei vajadzēja uzstāties, un visu laiku redzēja acu priekšā grāfienes seju. Viņš atteicās no vakariņām — tas bija neparasti, bet neviens neuzstāja, pat tēvs ne. Laiks bija drausmīgs, spējas, brāzmainas lietus sīpas padarīja ielu gandrīz neizejamu. Tomēr divi vīri, vienā rokā turēdami lāpu, otrā nestuves, smagi un lēni aizbrida gar logu. Uz nestuvēm gulēja garš, ar palagu pārklāts priekšmets, un Volferts atskārta, ka tā ir sieviete, jo zem samirkušā, vēja pluinītā palaga skaidri jautās auguma apveidi. Zēns bailēs iekliedzās, bet, pirms māte paspēja piesteigties klāt, viņš jau zināja, kas tas ir. — Bēres, nabadzīgas sievietes bēres, viņas ģimenei nav pieticis naudas zārkam, — Anna Marija skumji čukstēja, bet Volferta acu priekšā, atkal iznira grāfienes seja, un viņš aptvēra, kas noticis. Viņu pārņēma šausmas. Viņš nespēja saprast, kā grāfiene var būt bez dzīvības, ja viņam dzīvības ir atliku likām.

Lietus skaļi sitās pret jumtu, it kā nemaz negrasītos mitēties, un Volfgangs, bezmiega mocīts, tumsā un aukstumā aiztaustījās līdz vecāku guļamistabai, cerēdams tur rast mierinājumu.

Māmiņa ļoti gribēja paņemt viņu pie sevis gultā, bet tēvs aizliedza, sacīdams: — Nē, viņš vairs nav bērns.

— Tad tev jāpastāsta viņam patiesība.

— Un jāizjauc koncerts.

— Tu vienmēr apgalvo, ka viņam par dzīvi jāzina visa patiesība.

— Grāfiene taču nav mirusi? — lūdzošā balsī vaicāja zēns, itin kā vārdi un skaņa, kādā tie izteikti, spētu uzturēt grāfieni pie dzīvības.

— Pasaki viņam, — tēvs atļāva.

— Tāda bija dieva griba, — teica māte, sākdama rūgtf raudāt, un Volfgangs metās ārā no istabas — viņam kļuva drausmīgi nelabi.

Kā Leopolds bija baidījies, nākamajā rītā zēns saslima, un koncertu teātrī vajadzēja atlikt. Mocarts uzskatīja to par lielu nelaimi, jo atklātā uzstāšanās bija noorganizēta vienīgi ar prinča Konti starpniecību. Saskaņā ar Francijas likumu spēlēt publikai drīkstēja tikai tie, kas kalpoja karalim, un Lui XV varēja šo privilēģiju liegt, kad vien viņam ienāktu prātā. Taču prinča Konti dēļ varas iestādes piemiedza aci; Grimma kungs kārtoja visus priekšdarbus; šķita, ka nodrošināta liela peļņa.

Anna Marija bija gluži apjukusi. Pirmais ārsts, ko viņa ataicināja, konstatēja zēnam angīnu, bet sacīja, ka neprotot to ārstēt. Otrais uzskatīja, ka puisēnam esot reimatisms un to izdziedēšot vienīgi laiks. Tad Grimms, redzēdams, ka Volfgangam nekļūst labāk, pavēstīja, ka abi ārsti esot muļķi un ka viņa paša ārsts bērnu izdziedēšot. Mācītais vīrs, kas bija cītīgs «Correspondance littйraire» lasītājs, rūpīgi izklausīja Volfgangu un sacīja: — Iespējams, ka viņam ir kakla iekaisums kopā ar plaušu karsoni. — Anna Marija nobijās, jo domāja, ka puisēnam pielipusi grāfienes slimība. — Viņam vajadzētu iepotēt bakas, — piebilda ārsts. — Poti derētu saņemt abiem bērniem.

Leopolds tam pretojās. — Potēt nozīmē zaimot dievu, — viņš teica. — Mums jāpaļaujas uz tā kunga žēlastību.

Anna Marija, visumā dievbijīgāka par Leopoldu, šoreiz vīram nepiekrita. Potēšana bija jauns līdzeklis, kas atšķīrās no agrākajiem dziedniecības paņēmieniem, tomēr viņa bija dzirdējusi, ka daži aristokrāti patiešām likuši potēt bērnus pret bakām. Taču Leopolds ietiepās, un mātei atlika vienīgi dziedināt Volfgangu ar savu mīlestību. Pamazām zēna skumjas izgaisa, un pēc dažām dienām viņš varēja celties un sēsties pie klavesīna.

Pirmais atklātais koncerts guva tādus panākumus, ka Grimms sarīkoja vēl vienu. Arī šis atnesa lielu peļņu, un Anna Marija ļoti brīnījās, kad Leopolds negaidīti nolēma doties uz Londonu. Bērni taču atkal spēlējuši Versaļā, ne

reizi vien koncertējuši aristokrātu namos; slavenās salonu dainas, kas noteica franču gaumi, jūsmo it īpaši par Volfgangu, daudzina viņu par neparasti izsmalcinātu un valdzinošu. Bērni nopelnījuši te vairāk naudas nekā jebkur citur, un arī dāvanas bijušas dāsnas.

Leopolds lika, lai viņa sāk kravāt lietas.

— Mums vajadzētu palikt Parīzē, — viņa iebilda. — Pret mums te izturas tik sirsnīgi.

— Nē, te mēs palikt nevaram. Visa franču mūzika nav ne plika graša vērta.

— Bet tev nebija nekas pretī, ka Volfgangs mācās no Soberta mūzikas.

— Viņš ir vācietis. Ceru, ka pēc desmit piecpadsmit gadiem tāds jēdziens kā franču muzikālā gaume būs izgaisis bez pēdām.

— Tu uzskatīji, ka dejas Vcrsaļā ir lieliskas.

— Un netikumīgas. Versaļā valda tāda greznība, ka patiesībā bagātu cilvēku gandrīz vairs nav. Pat vairums aristokrātu iestiguši parādos. Visa zemes bagātība pieder nedaudziem baņķieriem un finansistiem, un tie savu naudiņu izsviež galvenokārt par dažādām Lukrēcijām, kas diemžēl dunci sev krūtīs vis nedur.

Anna Marija ^nepasmaidīja par dzēlīgo joku, kā Leopolds bija gaidījis. Lai kā vīrs nosoda Franciju, viņa nodomāja, sirdī viņš ir tāds pats francūzis kā Grimma kungs, kuru viņš apbrīno. Annu Mariju pārņēma skumjas. — Visi, ar ko es runāju, apgalvo, ka Anglijas klimats kaitēšot bērnu veselībai, tur vienmēr esot lietains un miglains. Volfgangam nav spēcīgas miesas būves, viņam ir vājas plaušas, turklāt nav zināms, vai viņam nav pielipusi grāfienes slimība. Viņa spļāva asinis jau tad, kad mēs bijām nupat kā atbraukuši.

Leopolds klusēja. Vienu no galvenajiem aizbraukšanas iemesliem viņš nevarēja minēt. Taču atmiņas bija tik spilgtas, it kā viss būtu noticis vakar.

Pirms dažām dienām viņš bija aizvedis Volfgangu uz Versaļu paklausīties un paskatīties franču menuetus, īpaši tos, ko bija komponējuši itālieši. Lai kāda būtu mūzika, franču deju skolotāji bija labākie visā Eiropā, tāpēc Volfgangam derēja iepazīties ar viņu darbu.

Volfgangu savaldzināja franču saskanīgās un bezgala pievilcīgās «Danses ā Deux». Viņam arī gribējās pamēģināt, tik ļoti jauks šķita ritmiskais, graciozais mūzikas plūdums un dejotāju līganās kustības, bet tēvs sacīja, ka viņš vēl esot par mazu, lai dejotu. Tā nu viņš domās komponēja pats savu pavadījumu un iztēlojās sevi dejojam. Pēkšņi zēnam ievajadzējās aiziet savās darīšanās. Tēvs, meklēdams ateju, veda zēnu pa garu gaiteni, prātojot, ka tādā civilizētā vietā kā Versaļa labierīcībām gan vajadzētu būt vieglāk atrodamām. Beidzot viņi izdzirda troksni un domāja, ka nu uzgājuši meklēto, bet patiesībā uzdūrās kādam pārītim, kas tumšajā, drēgnajā galerijā nodevās mīlas priekiem. Tumsā bija redzams vienīgi, kā lēkā vīrieša pūderētā parūka, taču tēvs pēc skaņām varēja spriest, kas notiek, un to pašunoģida arī Volfgangs, lai gan iepriekš neko tādu nebija skatījis. Sieviete iekliedzās, vīrietis rupji nolamājās.

Volfgangs apstulba. Viņš nespēja vairs nokārtot darīšanas, it kā tas pēkšņi liktos kaut kas netīrs, lai gan tētis, māmiņa un Nannerle allaž par to jokojās. Viņš neteica ne vārda. Zēns zināja, ka vīrieti un sievieti saista seksuālas attiecības, no kurām dzimst bērni, taču redzētais bija citāds, nekā viņš iedomājies. Viņš bija iztēlojies šīs attiecības burvīgas, liegas un daiļas, turpretī šis skats bija riebīgs un derdzīgs kā netīrumi Parīzes ielās, kur, ja neizmantoja nestuves, ik mirkli varēja uzkāpt kādai sprāgoņa!, atkritumiem, puvekļiem, cilvēku izkārnījumiem; cilvēki mēdza no tā visa novērsties, izlikdamies, ka nekā tāda nav.

Tonakt zēns nejaudāja aizmigt. Ausīs griezās pretīgās skaņas, ko viņš bija dzirdējis. Mīla ir skaista, sacīja mūzika, skaista — sacīja tētis un māmiņa, bet kāpēc tad šie abi bija tik nejauki šņākuļojuši? Doma par to šausmināja. Viņš cieta un ciezdams ienīda pats sevi.

ET T"

Šobrīd Leopoldam atkal sāpīgi iedzēla sirdī, ka Volfgangam bijis lemts tāds pārdzīvojums. — Versaļa ir mēslu bedre! —viņš negaidīti asi izgrūda.

Anna Marija jautāja — kāpēc, un vīrs atteica: — Te ļaudis aizmirsuši dievu. Brīnumus, kas šeit notiek, nedara vis šķīstas jaunavas un svētie, tos dara grēcinieki, kas

1 Pāru dejas (franc.).

tоrpfojas ar savu miesu. Te patiešām nav iespējams atšķirt, kura ir sieva, kura — mīļākā. Visi dzīvo, Jaudami vaļu iegribām, un, ja dievs neapžēlosies, Franciju gaida persiešu impērijas liktenis.

Vairāk neko nepaskaidrojis, viņš ņēmās saiņot lietas.

Grimms apgalvoja Leopoldam, ka Anglija uzņemšot Mocartus ar atplestām rokām. Leopolds domāja tāpat, turpretī Nannerlei, kas savos elegantajos franču apmetņos izskatījās gluži kā jauna dāma, neparko negribējās braukt. Taču Anna Marija sajuta, ka Volfgangs ir priecīgs. Viņa prātoja, vai tas varētu būt grāfienes dēļ, — zēņs viņu tik ļoti bija mīlējis. Pēkšņi viņa tikko novaldījās, neuzsaukusī Leopoldam: «Brauksim mājās, Zalcburgā ir mūsu saknes, tur ir mūsu nākotne!»

Leopolds atstāja bez ievērības lūgumu, kas paudās sievas sejā. Šķiroties viņi ar Grimmu noskūpstīja viens otru uz abiem vaigiem kā krietni franči, zvērēdami mūžīgu draudzību. Pie durvīm gaidīja īrēta kariete, un viņi atkal devās ceļā.

Nākamajā dienā nomira madame Pompadūra.

18

Drīz pēc Mocartu ierašanās Londonā bērnus uzaicināja spēlēt Džordžs III un viņa sieva Šarlote, pēc izcelsmes vāciete. Grimms bija ziņojis karalim, kas arī izrakstīja viņa žurnālu, kad «šie dabas brīnumi, Mocarta bērni» ieradīsies Londonā un kur apmetīsies, kā arī atkal bija cildinājis Nannerli un Volfgangu savā «Correspondance littйraire», un tas rosināja karaļpāra ziņkāri.

Ceļojums no Parīzes bija grūts, un vajadzēja šķirties no Sebastiāna Vintera: viņš baidījās kuģot pāri Lamanšam. Taču pati Londona izskatījās pievilcīga, un dzīvoklis, ko pēc Grimma ieteikuma viņi noīrēja Sesilkortas bārddziņa mistera Kazinsa namā svētā Mārtiņa gatvē, bija tīrs, ērts un atradās netālu no karaļa rezidences, Bakingemas pils.

Pils vienkāršība Volfgangā izraisīja vilšanos. Lai zēns apzinātos šī mirkļa nozīmību, tēvs viņam bija pastāstījis, ka Anglija nupat uzvarējusi Franciju Septiņgadu karā,

kļuvusi par visvarenāko nāciju Eiropā un sagrābusi daudzas franču kolonijas Amerikā, tomēr Versaļa bija daudz greznāka.

Volfgangu pārsteidza ari karaļa nevīžīgais izskats. Versaļā lepnāk ģērbās pats vienkāršākais galminieks. Džordžs III nēsāja gludu parūku, neuzkrītošu vesti un pelēkas zeķes. Viņš bija gandrīz tikpat jauns kā Soberts, ar J sārtu seju, ieslīpu pieri un apaļu, itin kā nošķeltu zodu. Karaliene Šarlote bija maza auguma, ne sevišķi skaista sieviete, ģērbusies vienkārši, bez kādiem liekiem rotājur miem, kuri tā patika franču dāmām.

Pēc parastā ievaddueta ar Nannerli karalis izteica vēlēšanos, lai zēns spēlētu ar karalieni. Volfgangs saminstinājās, bet Džordžs III ar lepnumu piebilda: — Tas ir viņas pašas klavesīns. Viņa atveda to līdzi pūrā. Viņa loti labi muzicē. Viņas mūzikas skolotājs Johans Kristiāns Bahs apgalvo, ka viņam nekad neesot bijis tik labas skolnieces.

četrrocīgās spēles laikā Volfgangs nosprieda, ka Bahs nu gan neprot lāgā novērtēt. Karalieni nevarēja salīdzināt ar Nannerli. Kad abi bija tikuši Hcndeļa sonātei līdz vidum, Volfgangam vajadzēja apstāties un norādīt, kur pirksti liekami. Tēvs uztraucās, karalis piesarka, un kādu brīdi likās, ka viņš zaudēs savaldīšanos.

Taču, kad karaliene noteica: — Zēnam taisnība, — karalis nomierinājās.

Mazliet vēlāk Volfgangs brīdināja, ka viņa spēlējot par ātru, un Šarlote palocīja galvu. Viņa palēnināja tempu un priecājās, ka viņi pabeidz reizē; Džordžs III skaļi aplaudēja un atkārtoja: — Viņa tik labi spēlē!

Neviens neiebilda, lai gan tēvs īsu mirkli baidījās par Volfgangu, jo zēns sarauca pieri: bija redzams, ka viņš karaļa apgalvojumam nepiekrīt.

— Un tagad, Mocarta kungs, — karalis turpināja, — karaliene dziedās, un es vēlētos, lai jūsu dēls viņu pavadītu.

Āriju bija komponējis Kristiāns Bahs, un Volfgangs cerēja, ka Šarlote dziedāt pratīs labāk nekā spēlēt. Tomēr cerības nepavisam nepiepildījās, karalienes dziedāšana bija krietni vājākā par viņas spēli. Volfgangs prātoja: ja viņa būtu profesionāla dziedone, tad pēc pirmā koncerta saņemtu vilka pasi: balss viņai bija vārga un neizteik

»nuga, (ruka iznesības. Turpretī Baha mūzika bija valdzinoša. Melodija plūda dabiskā, graciozā vieglumā.

Džordžs III līksmi sauca: — Brīnišķi, viņa dzied patiešam brīnišķi!

Visi piekrita: karaja vērtējums nebija apstrīdams.

Priecīgs, ka klausītāji tā jūsmo par karalienes dziedāšanu, Džordžs III sacīja: — Māster Mocart, žurnālā «Correspondance littйraire» ir rakstīts, ka jūsu ērģeļu spēle esot īsts brīnums. Vai tā ir?

Volfgangs paraustīja plecus. Viņš spēlē ērģeles tā, kā tās jāspēlē, ne vairāk.

— Vai varat atskaņot Hendeli?

Volfgangs pamāja ar galvu.

— Lieliski! Un pēc tam improvizējiet par Hendeļa tēmu.

Taču, kad pienāca laiks improvizēt, Volfgangs satraucās. Viņam patika Hendeja nopietnā, majestātiskā ērģeļmūzika, tomēr vairāk valdzināja Kristiāna Baha jautrās, tīkamās melodijas. Noslēpumaina spēka dzīts, viņš savā improvizācijā pārgāja no Hendeļa uz Bahu. Karalis ar nošu tīstoklīti sita takti, un neviens neuzdrošinājās aizrādīt, ka ritms nav pareizs, bet, kad viens no pāžiem aizsnaudās, Džordžs III viegli uzdeva ar tīstoklīti pa mazo, pūderēto galviņu. Volfgangs pūlējās atgriezties pie Hendeļa, taču neparko nespēja pretoties Baha liegajai, valdzinošajai melodijai. Viņš redzēja, ka tēvs sākumā brīnās, tad izbīstas: Nannerle smīkņāja, it kā tas būtu interesants joks, tomēr cits neviens starpību nepamanīja — pat karaliene ne. Tad viņš ieraudzīja slaidu, skaistu vīru, kas bija tērpies pēc pēdējās modes un atgādināja augstmani. Stāvēdams uz sliekšņa, vīrs tik vērīgi klausījās zēna spēlē, ka Volfgangs noprata: tas ir pats Johans Kristiāns Bahs. Sī apziņa pildīja Volfgangu ar kvēlu vēlēšanos izpatikt komponistam tāpat, kā viņam bija patikusi komponista mūzika. Improvizāciju viņš pabeidza pilnīgi Baha stilā.

Karalis zīmīgi māja ar galvu, lai apliecinātu savu atzinību, un pavēstīja: — Neviens nekad nepārspēs Hendeli. Viņš pārspēja visus mūziķus. Katrs, kas domā citādi, ir muļķis un barbars. Vai taisnība, Bah?

Bahs, kas, improvizācijai beidzoties, bija ienācis iekšā, atteica: — Protams, jūsu augstība.

— Vai jums patīk, kā zēns spēlēja Hendeli?

— Viņš ir lielisks ērģelnieks, jūsu augstība.

— Grimmam taisnība. Puisēns improvizēja par Hcndeļa tēmu, nepieļaudams ne mazāko kļūdu.

Tēvs, pateikdamies liktenim, ka vienīgi Bahs sapratis Volfganga bīstamo patvaļu, sacīja: — Mēs esam jūsu pazemīgie kalpi, jūsu majestāte.

— Jūsu augstība, vai zēns drīkst kopā ar mani nospēlēt sonāti? — Bahs iejautājās.

— No lapas? — Karaļa balsī skanēja šaubas.

— Esmu pārliecināts, ka viņš to var. Ar jūsu atļauju, augstība.

— Lūdzu, jūsu augstība, atļaujiet gan! — iesaucās Volfgangs.

— Tu esi pārāk mazs puisēns, lai spēlētu kopā ar tik dižu mūziķi kā Bahs.

— Es tikšu galā, jūsu augstība.

Bahs nosēdināja Volfgangu sev starp ceļiem un nospēlēja dažas taktis, zēns turpināja, un tā, spēlēdami pēc kārtas, viņi atskaņoja visu sonāti tik precīzi, it kā to izpildītu viens cilvēks.

Kristiāns Bahs ne ar vārdu nepieminēja, ka Volfgangs improvizējis nevis par Hcndeļa, bet par viņa^ Baha, tēmu; viņš ierunājās par to tikai, kad tēvs ar dēlu apmeklēja viņa dzīvokli, kas atradās netālu no pils. Volfganga rīcību viņš uzskatīja nevis par joku, kas vērsts pret karali, bet par komplimentu sev, un teica Leopoldam: — Būšu laimīgs, ja varēšu stādīt priekšā jūsu bērnus Londonas mūzikas cienītājiem.

Volfgangam ļoti patika Baha darba kabinets, kurš bija moderni iekārtots Versaļas spožajā stilā. Pa logiem varēja redzēt Grīnparku. Kabinetā atradās klavihords, klavesīns, ērģeles un pianīns, un zēns ievēroja arī, ka Bahs atšķirībā no citiem mūziķiem ģērbjas kā aristokrāts pat mājās, savā darbistabā.

Leopoldu mazliet kaitināja dēla pārmērīgā sajūsma par Bahu. Tomēr šis komponists, izpildītājs un karalienes skolotājs, pazina Londonas mūzikas pasauli un tika uzskatīts par slavenību.

Turklāt Kristiāns bija cēlies no plaši pazīstamas ģimenes. Viņš piederēja pie sestās mūziķu paaudzes. Viņa tēvs, vecais Scbastiāns Bahs, gan luterānis un pēc amata tikai baznīcas kora vadonis, bija izdaudzināts par mūziķi ar lie

lisku skolu, kurš izaudzinājis pulku izcilu skaņražu. Tomēr Leopolds ne reizes nebija ticies ar Sebastiānu, jo luterāņu un katoļu Vāciju šķīra itin kā neredzama siena. Taču, lai gan pirms četrpadsmit gadiem mirušā vecā Sebastiāna Baha luterānisko garīgo mūziku katoliskajā Zalcburgā un Vīnē nekad neatskaņoja, Leopoldam nebija sveši Sebastiāna izcilāko dēlu darbi. Viņš bija mācījis Volfgangam Kārļa Filipa Emanuēla sonātes un vecākā dēla Vilhelma Frīdemana ērģeļmūziku.

Tomēr dzirdējis viņš visvairāk bija par Kristiānu Bahu. Jaunākais no vecā Sebastiāna vienpadsmit dēliem bija aizbraucis no Vācijas uz Itāliju studēt mūziku pie Martīni tēva, paša slavenākā itāliešu pedagoga, un pēc tam pārgājis katoļticībā, lai viņa operas varētu uzvest Itālijā. Tagad, pēc Hendeļa nāves, viņš bija visiecienītākais mūziķis protestantiskajā Anglijā, kaut gan joprojām skaitījās katoļticīgs.

Vai tiešām Londonā vairāk ciena vācu mūziku? — Leopolds klusībā lauzīja galvu.

It kā uzminējis viņa domas, Bahs ierunājās: — Mocarta kungs, angļiem savas mūzikas vēl pagaidām nav, ir tikai itāliešu un vācu — Pičīni un Hendelis.

— Un Kristiāns Bahs. — Un tam piemīt mazliet no viena un mazliet no otra, Leopolds nodomāja.

— Pateicos, bet nevajag aizmirst, ka laime nemēdz būt mūžīga.

— Es to neaizmirstu. Ticiet man, neaizmirstu. — Viņš nopētīja Baha greznās drānas, tuklo seju, kurā īpaši pievilcīgas šķita caururbīgās acis un lielā piere, un mēģināja uzminēt, cik patiesa ir mūziķa interese par Volfgangu.

Volfgangs pa to laiku aplūkoja klavieres. Ceļojumos viņš bija dažas redzējis un pat mazliet spēlējis, taču šis instruments likās labāks par citiem, un viņam gribējās to izmēģināt. Viņš lūdzoši paskatījās Bahā, un tas atteica: — Spēlē, ja tēvs tev atļauj.

— Esmu licis Volfgangam mācīties jūsu brāļa, Kārļa Filipa Emanuēla, sonātes, — Leopolds sacīja. — Manuprāt, tās ir ļoti izteiksmīgas un melodiskas, bet domātas galvenokārt klavesīnam. Un nedaudzās jūsu tēva kompozīcijas, ar kurām man bijusi izdevība iepazīties, domātas vienīgi ērģelēm.

— Mans tēvs bija drusku vecmodīgs, jo sevišķi attieksmē pret klavierēm, taču tas ir instruments, kam pieder nākotne.

— Mēs savos ceļojumos to netikām dzirdējuši.

— Tas vēl nav modē.

Tas nevar būt vienīgais iemesls.

— Ļaudis nav pie klavierēm pieraduši. Tās ir kaut kas jauns, citāds, un tāpēc tās neciena. Jūs redzējāt, cik ļoti karaliene lepojas ar savu klavesīnu.

— Vai esat spēlējis klavieres publiski?

— Nē. Londona nav vēl tām sagatavota, bet drīz būs. — Un Bahs piebilda: — Pēc manām domām, ja publika reiz ieklausīsies klavierēs, tās, drusku pilnveidotas, stāsies klavesīna vietā.

— Tūdaļ?

— Iespējams, ka aizritēs desmit, varbūt divdesmit gadi, taču esmu pārliecināts, ka galu galā tās kļūs par solistu iemīļoto instrumentu.

— Kāpēc? — vaicāja Volfgangs, pārlaizdams pirkstus pār mazo, rūpīgi apstrādāto četrstūraino pianīnu. Instruments bija izgatavots no laba sarkankoka, tomēr lielumā un skaistumā nepārspēja karaļnamu klavesīnus, kurus viņš bija spēlējis.

— Tāpēc ka tam ir sulīgāka, dinamiskāka, daudzveidīgāka skaņa nekā klavesīnam.

— Kāpēc tad to nelieto?

— Baha kungs tev nupat kā paskaidroja, — Leopolds nepacietīgi noteica.

— Vai tie ir vienīgie iemesli?

— Ļaudis baidās no jaunā, — Bahs mierīgi noteica.

— Pat mūzikā?

— Jā, Volfgang. Mūzikā it īpaši.

— Tēt, vai drīkstu paspēlēt klavieres?

Leopolds, neredzēdams citu izeju, negribot piekrita.

Bahs uzlika uz nošu pults kādu no savām sonātēm un pamāja, lai Volfgangs sāk. Tomēr šoreiz zēns vilcinājās. Kaut gan šīs klavieres rosināja viņa ziņkāri un viņam gribējās iet sava jaunā drauga pēdās, bailes pievilt Baha cerības gandrīz laupīja viņam visu drosmi. Turklāt līdz šim izmēģinātās klavieres bija skanējušas nepatīkami, pārāk skaļi, tām bija piemitusi pārāk liela rezonanse, uz tām nevarēja paļauties. Tomēr atkāpties bija par vēlu.

Viņš sāka lēni un nedroši. Kā jau varēja gaidīt, arī šo klavieru skaņa bija skaļāka un rezonanse lielāka, nekā viņš būtu gribējis. Tām trūka klavesīna gaišās, dzidrās skaidrības. Piesitot taustiņu, tas reizēm skanēja pārāk ilgi. Viņš nejuta, ka šim instrumentam varētu uzticēties, jo bieži vien skaņas izklausījās neskaidras un neiziīdzinātas. Traucēja arī fortissimo, kas klavierēm iznāca daudz spēcīgāks nekā klavesīnam vai klavihordam. Kāds tur brīnums, ja mūziķi dēvēja šo instrumentu par «bungu klavihordu». Tomēr gan Bahs, gan tētis izskatījās apmierināti ar viņa spēli. Pēkšņi viņš juta, ka izpilda pareizi. Auss ik toni uztvēra jaunas nianses.

Pazuda laika izjūta; Volfgangs vairs nedomāja par klavesīniem. Tagad, kad viņš manīja zem pirkstiem taustiņus, viņu pildīja līksms satraukums. Likās — mūzikas varā ir ne vien gars, bet arī miesa. Piesitiens pārvērtās, un klavieru skaņas, kas bija itin kā smagākas un impozantākas, kļuva dramatiskas; tās piestrāvoja dzīvības siltums, Volfgangs aizmirsa, ka klavihorda toņi ir tīrāki, jo no klavierēm varēja izvilināt smalkākas nianses, tām bija lielākas iespējas. Zēnu pārņēma prieks, un viņam gribējās spēlēt un spēlēt bez gala. Klavieres atklāja jaunu mūzikas valodu, ko vajadzēja apgūt. Tikko pabeidzis Baha sonāti, viņš tūdaļ ievaicājās: — Tēt, vai drīkstu mācīties spēlēt klavieres? Pie Baha kunga, ja tev nekas nav pretī?

Leopolds pamāja ar galvu, dēlēns apbēra viņu ar skūpstiem, un tēvs, gluži samulsis, iesaucās: — Tu vairs neesi nekāds mazais bērns! Baha kungs tev palīdzēs, un tas daudz ko nozīmē. — Taču viņš jutās pārsteigts, kad Bahs paaicināja viņu sānis, lai bērns nevarētu dzirdēt sarunu, un sacīja, ka Volfgangam vajadzētu mācīties pie Mancuoli.

— Pie kastrāta? — Leopolds iesaucās.

— Džovanni Mancuoli ir izcilākais dziedātājs Londonā. Un varbūt visā pasaulē.

— Vai jūs viņu labi pazīstat?

— Ļoti labi. Viņš dziedās manā jaunajā operā, — Bahs lepni paskaidroja.

— Bet Volfgangam nav ne balss, ne arī vēlēšanās kļūt par dziedoni.

— Vai tad jūs negribat, lai viņš kādreiz fcbmponētu operas?

— Jā. — Jo drīzāk, jo labāk. Leopolds nodomāja, tad mēs patiesi varētu pārsteigt visu pasauli.

— Tādā gadījumā viņam jāiemācās komponēt kastrātiem. Visas labās operas sacerētas tādām balsīm.

Leopolds saprata, ka Baham taisnība, taču kāda iekšēja balss mudināja pretoties priekšlikumam. Par spīti tam, ka barbariskais kastrācijas paradums bija aizliegts ar likumu un par to draudēja izslēgšana no baznīcas, to joprojām praktizēja, lai Volfganga vecumā kastrētie zēni brieduma gados varētu dziedāt augstos soprāna toņus, taču puisēns tad būtu spiests saskarties ar tādiem dzīves faktiem, kurus savā bērna prātā nejaudātu izprast.

— Turklāt viņam jāiemācās pareizi dziedāt.

— Viņš ir pārāk mazs.

— Ja viņš Mancuoli iepatiktos, dziedonis palīdzētu rīkot atklātus koncertus.

— Bet ko darīt ar faktu, ka Mancuoli ir kastrāts?

— Izskaidrojiet, kāpēc tas notiek.

Tas nebija viegli. Lai gan Leopolds allaž runāja ar dēlu kā līdzīgs ar līdzīgu, tomēr, sākdams iztirzāt šo jautājumu, viņš jutās^neveikli. — Lielais operdziedonis Mancuoli ir kastrāts: tas nozīmē, ka zēna gados viņam izdarīta operācija, lai viņam nevarētu būt bērni, toties saglabātos tik augsta balss kā liriskajam soprānam.

— Vai viņš ir vīrietis?

— Zināmā mērā jā.

— Bet viņam nevar būt bērnu?

— Tieši tā.

— Kāpēc?

Leopolds jau grasījās visu izskaidrot, bet galu galā tikai noteica: — To tu sapratīsi, kad būsi pieaudzis.

— Ak tā! — Volfgangs jutās aizvainots. Viņš zināja, ka sievietes kļūst grūtas no vīriešiem, un pieaugušie, pūlēdamies visu no viņa slēpt, dažkārt, nudien, rīkojas bērnišķīgi.

— Mancuoli balss patiešām ir vislabākā visā Londonā, — Leopolds piebilda.

— Vai tāpēc, ka viņš ir kastrāts?

— Laikam gan.

Arī Bahs sagādāja Volfgangam vilšanos. Zēns cerēja, ka mūziķis paskaidros, kāpēc kastrāts ir kastrāts, — viņš sajuta jaunajā draugā radniecīgu dvēseli — taču rādījās, ka tētis parūpējies, lai Kristiāns tērgātu tikai par Man

cuoli balss īpašībām, kas esot gluži vai nepārspējamas. Pats kastrāts Volfgangā patiku neiedvesa. Itālieša mūzikas istaba bija mazāka par Baha darba kabinetu, arī iekārtai trūka gaumīguma, bet soprāna īpašnieks, ko Bahs stādīja priekšā kā Londonas pirmo musico, — aptūcis, pusmūža gados, ar lielu, garu degunu, neglītiem, raupjiem vaibstiem un puspievērtiem plakstiem. Zēns izbrīnījies vēroja, ka Bahs paklanās Mancuoli tikpat zemu kā Džordžam III.

— Ko astoņu gadu vecs bērns jēdz par mūziku? — zobgalīgi noprasīja Mancuoli.

— Pārbaudiet viņu.

Uz visiem jautājumiem, ko Mancuoli uzdeva par klavesīnu, atbildēt bija viegli, un Volfgangs manīja, ka dziedonis ieinteresējas, kaut arī neticība vēl nav gaisusi. — Tagad dziedi, zēn, — viņš pavēlēja.

— Es nemāku, — Volfgangs sacīja.

— Tu gribi teikt, ka nezini, kā dziedāt. — Mancuoli zīmīgi palūkojās uz Bahu.

— O, es zinu gan, kā, sinjor, bet man nepavisam nav balss._

— A, redz, kāds kritiķis! Pietiek, atļauj man Izlemt. Sāc vien, zēn, dziedi, dziedi!

— Ko tad?

— Dievs, sargi karali. Ja tu to zini. Patriotisms nekad nenāk par ļaunu.

Volfgangs zināja angļu himnu, viņš bija dzirdējis to spēlējam pirms Džordžam III sniegtā koncerta. Tikai viņš kaunējās no paša balss. Viņam gribējās apklust jau pēc pirmajām taktīm. Viņš dziedāja pilnīgi pareizi, bet balstiņa skanēja smalki un spalgi, visu laiku trcmolēdama.

Kastrāts smīnēja un nicīgi izmeta Baham: — Zēnu vajadzētu operēt. Viņš ir tieši piemērotā vecumā,

— Es viņu neatvedu šurp, lai pataisītu par dziedoni, — Bahs mierīgi atteica, — bet lai iemācītu viņu komponēt operas vislabākajām balsīm. Tādām balsīm kā jūsējai.

Kā tik cilvēkam paglaimo, Volfgangs nodomāja, tā viņš neizbēgami ieinteresējas.

— Ko jūs liekat priekšā?

— Lai viņš atkārto jūsu dziedāto. Palūkojieties, vai viņš zina, kā to dara.

Mancuoli sāka dziedāt, un Volfgangs atkārtoja visu precīzi, līdz kastrāta balss pacēlās tik augstu, ka zēns vairs nejaudāja turpināt un palika klusu stāvam, MancuoIT dziedāšanas apburts. Kastrāts, kam pret paša gribu glaimoja zēna apbrīna, .tagad dziedāja, itin kā stāvētu uz skatuves dēļiem.

Viņa balss bija skanīga un spēcīga, Volfgangs līdz šim nebija dzirdējis tik varenu soprānu ar tik plašu diapazonu, un tomēr par spīti savam spēkam balss bija arī maiga un vijīga, tā viegli un bez pūlēm pārlēca no pasāžas uz pasāžu.

Kad Mancuoli pabeidza, Volfgangam likās, ka viņš būtu redzējis burvīgu vīziju.

Mancuoli pavaicāja viņam šo to par dziedāšanu, un Volfgangs noprata, ka atbildējis pareizi, jo kastrāts kļuva gluži mundrs, viņš pats turpretī nodomāja: ja kāds grib rakstīt operas, tad tikai šādām balsīm.

Mancuoli sajūsmā par zēna uztveres spējām par brīvu nodarbojās ar viņu vairākas reizes nedēļā. — Zēns ir tik lielisks skolnieks, — viņš sacīja Baham, — ka man prieks viņu mācīt. Viņš nekad nebūs dziedātājs, taču saprot visu, ko es viņam stāstu par dziedāšanu, pat balss nostādīšanas fineses. Viņš ir ārkārtīgi jūtīgs. Kā sūklis uzsūc visu, ko es viņam mācu.

— Jā, — Bahs piekrita, — es varu teikt to pašu attiecībā uz klavierēm un kompozīciju. Viņš neparasti smalki izjūt mūziku un ārkārtīgi asi to uztver.

Pēc mēneša vislielākā uzslava, ko Mocarti veltīja kādam dziedonim, skanēja: «Dzied kā Mancuoli.» Jo plašākas kļuva kastrāta vadībā apgūtās zināšanas, jo dedzīgāk Volfgangs ilgojās komponēt operu, taču tēvs joprojām apgalvoja, ka dēlēns vēl esot par mazu. Puisēns ļoti veikli spēlēja arī klavieres, tomēr Leopolds neļāva viņam uzstāties atklātībā, tāpēc ka vēl neviens to nebija darījis. — Mani nevilina novatora slava.

Volfgangs neatskārta, ka, dēvēdams Bahu par «savu mūzikas skolotāju», aizvaino tēvu: viņš taču allaž mēdza atkārtot, ka esot «impresārijs un viesizrāžu kārtotājs», likās apmierināts, ka Bahs māca dēlam, kā komponēt simfonijas, un pat aizved noklausīties kādu no savām operām.

Izrāde bija svinīgs notikums. Laikraksti ziņoja, ka «viņu majestātes pagodina ar savu klātbūtni Baha kunga operas uzvedumu», taču uz Volfgangu lielāku iespaidu atstāja viņa mūzikas skolotāja partitūras krāšņums, dažādo partiju meistarīgais risinājums un klarnešu izmantošana operas orķestrī. Zēns pirmo reizi dzirdēja orķestrī klarnetes un nodomāja, ka tāda pūšamo instrumentu lietošana ir |oti veiksmīga.

Mancuoli dziedāja galveno partiju — pēc Volfganga domām, darīdams to apbrīnojami, — taču pie skatuves durvīm bija sapulcējies tāds ļaužu bars, ka viņi abi ar Bahu nevarēja piekļūt pie kastrāta, lai izteiktu atzinību par viņa sniegumu. Zēns līksmā satraukumā vēroja pūli, kas viļņoja ap Heimārketas teātra ēku, viņam patika dzīvības pilnā aina, taču Bahs zobgalīgi noteica: — Volfgang, neuzskati, ka šie grezni tērpušies kungi un dāmas ir kaut kas sevišķs. Tagad, kad viņi apmierinājuši savas untumainās iegribas un redzējuši visjaunāko sensāciju — Mancuoli, viņi metīsies meklēt citas izpriecas — varbūt tā būs kāršu spēle, varbūt — dejas.

Bet Volfgangam dejas patika.

19

Kad Bahs un Mancuoli uzņēmās bērnu atklāto koncertu organizēšanu, Leopolds jutās priecīgi satraukts. Programmā tika ietverti darbi, kuros visspilgtāk izpaudās bērnu talants, lai gan Anna Marija šaubījās par panākumiem, bet, kad pirmais koncerts ienesa simt gineju, vislielāko summu, ko viņi jebkad bija ieņēmuši, Leopolda gandarījumam nebija gala,, Džordža III dzimšanas dienā bērni atkal spēlēja pilī, tomēr vislielāko peļņu deva koncerti publikai. Pēc pieciem vakariem Mocartu kapitāls sasniedza piecsimt gineju lielu summu.

Leopolds līksmoja. Lai gan Annu Mariju biedēja Anglijas klimats, viņš nolēma pavadīt ziemu un varbūt visu tūkstoš septiņsimt sešdesmit piekto gadu Londonā, taču tad pienāca visai nepatīkama vēstule no Zalcburgas.

Bulingers rakstīja, ka arhibīskaps prasot, kad Mocarts braukšot mājās, viņš jau tā esot patvaļīgi pagarinājis atvaļinājumu, nevarot taču nez cik ilgi turēt viņa dēļ brīvu vicekapelmeistara vietu.

Likās, ka viņa cerību priekšā aizcērtas cietuma durvis Ilgu laiku Leopolds nosēdēja, neaptverdams, ko darīt. Viņš nedzirdēja kabinetā ienākam Volfgangu, līdz dēls ierunājās: — Bahs grib, lai es kopā ar viņu četrrocīgi spēlētu Hendeli.

— Ak tā? — Leopolds aizkaitināts palūkojās dēlā.

— Labdarības koncertā, kas notiks dzemdību klīnikā Renilejā. Bahs teic, ka to uzskatīšot par patriotisku žestu, bet pēc tam mūs uzaicināšot spēlēt misis Kornelisas namā.

Leopolds atmodās kā no sapņa. Lai gan misis Kornelisa patiesībā bija augstas klases kurtizāne, viņai piederēja visspožākais salons visā Londonā. Ir nu gan šis Bahs tālredzīgs. Aristokrāti reizē sniedz atbalstu dzemdību klīnikai un reizē pilda to ar saviem ārlaulībā dzimušajiem bērniem. Viņš pasmaidīja par spīti raizēm, ko bijauzurdījuši arhibīskapa draudi. — Pasaki Baha kungam, — viņš teica, — ka tu uzskatīsi par pagodinājumu spēlēt kopā ar viņu, it īpaši tik slavējamiem mērķiem. Un, ja viņš atjaus, tad piedevās tu spēlēsi pats savu sonāti.

Kad Volfgangs aizsteidzās vingrināties sonātes spēlē, tēvs ķērās pie vēstules Bulingeram:

«Dārgais draugs, viņa gaišības interese par mūsu labklājību mani pagodina, un es justos pateicīgs, ja Jūs būtu tik labs un pasacītu viņam, cik sirsnīgi mēs tencinām par viņa laipno atjauju doties šajā triumfālajā braucienā pa civilizēto pasauli. Lūdzu, aplieciniet viņam, ka mēs nenogurstoši vairojam viņa gaišības mūzikas dzīves slavu.

Manu meitu uzskata par vislabāko pianisti Eiropā, lai gan viņai ir tikai divpadsmit gadu, un Volfgangs, tikko astoņus gadus vecs, spēlē tik spoži kā vīrietis spēku briedumā. Viņa pašreizējais sniegums salīdzinājumā ar to, kāds tas bija, aizbraucot no Zalcburgas, ir kā diena pret nakti, Jūs manu dēlu vairs nepazītu.

Pēcpusdienu viņš pavadīja kopā ar «angļu» Bahu un Mancuoli, pašiem izcilākajiem mūziķiem Anglijā, un patlaban sēž pie klavesīna un komponē sonāti lielam atklātam koncertam, taču vispirmām kārtām lika man nodot sveicienu Jums. Džordžs III, kas žēlīgi ņēmis viņu savā aizgādībā, apber viņu ar uzslavām, bet tam par spīti nepaiet neviena diena, kad viņš ar mīlestību nepieminētu Zalcburgu un mūsu turienes draugus.

Angļi ir tik pateicīgi Zalcburgai par šiem «dieva brīnumiem», kā viņi dēvē bērnus, ka apgalvo: Zalcburga noteikti esot svētā pilsēta, — un tas notiek protestantu zemē! Viņi atalgojuši mūs ar vairākiem simtiem gineju, vēl vairāk pelna vienīgi kastrāts Mancuoli. Mēs spēlējām Džordžam III viņa dzimšanas dienā, esam uzaicināti koncertēt ceturtajā gadadienā kopš viņa kronēšanas, un Volfgangs saņēmis pasūtījumu komponēt sešas sonātes kā veltījumu karalienei.

Tāpēc patlaban aizbraukt no šejienes būtu grūti. Taču, tikko mēs atstāsim Angliju, tā pēc iespējas drīzāk atgriezīsimies Zalcburgā.

Lūdzu, izsakiet mūsu vārdā grāfam Arko līdzjūtību sakarā ar viņa meitas nāvi. Tas bija ļoti bēdīgs notikums. Viņa bija pret mums ārkārtīgi laba, Volfgangs viņu sirsnīgi mīlēja un tikai tagad sāk atgūties no milzīgā zaudējuma.

Pats galvenais — mēs paliekam viņa gaišības, svētās Romas impērijas augstdzimušā kardināla, visuzticamākie un pazemīgākie kalpi, un arī turpmāk pūlēsimies būt viņa gaišības labdarības cienīgi.»

Nu Leopolds jutās labāk. Patiesību sakot, viņam gribējās rakstīt draugam: «Ik mirklis, ko es zaudēju šobrid, ir zaudēts uz mūžu», bet viņa gaišību tādi vārdi aizvainotu. Pietiek, ja šī vēstule attālina dienu, kad viņam Zalcburgā prasīs norēķinus, un vai nav iespējams, ka līdz brīdim, kad šī vēsts sasniegs arhibīskapu, Londonas notikumi ievirzīsies visai labvēlīgā gultnē? Varbūt viņš pat atrod pie kāda dižena lorda ienesīgāku vietu, kas viņu atbrīvotu no Sratenbaha.

Paturēdams to prātā, Leopolds lika Volfgangam, maksājot meslus britu patriotismam, dzemdību klīnikā atskaņot Hcndeļa ērģeļkoncertu.ijo Hendelis bija pieņēmis Anglijas pavalstniecību un kļuvis par nacionālu varoni.

Labdarības koncertam bija lieli panākumi. Kā Leopolds cerēja, tam sekoja ielūgums spēlēt misis Kornelisas populārajā salonā.

Vērodams cilvēkus, kas drūzmējās ap šo dāmu, Leopolds šaubījās, vai kādu no šiem skaļajiem, vulgārajiem aristokrātiem interesē mūzika. Vairums misis Kornelisas draugu uzskatīja mūziku par tukšu laika šķiešanu un daudz mīļāk nodevās dzeršanai, kāršu spēlei un izvirtībai, taču zīda zeķu, modernu vestu un dārgakmeņiem nobārstītu

zobenu šai salonā bija daudz vairāk nekā jebkur citur visā Londonā. Klātesošās dāmas bija nevis sievas, bet mljākās, tāpēc nauda plūda straumēm. Leopolda paredzējums attaisnojās: par bērnu spēli, kas ievilkās pāri pusnaktij, viņš saņēma vairāk nekā simt ginejas.

Viņi pārcēlās no svētā Martina gatves uz ērtāku dzīvokliEberi ielā, un, kad Anna Marija piezīmēja: — Angļu aristokrātijas morāle var slikti ietekmēt bērnus, — Leopolds sarauca pieri.

— Tā ir labāka nekā Versaļā, kas bija īsta mēslu bedre, — viņš noskaldīja.

— Tu esi nosvīdis gluži slapjš, lai gan visi logi atvērti.

— Ir taču vasara. — Leopolds uzskatīja, ka svīšanas iemesls ir mūžīgais nemiers un satraukums. Gremošanas traucējumu taču nav. Par pirmo slimības pazīmi viņš mēdza uzskatīt caureju, bet tā viņu nemocīja. Tomēr pēkšņi viņš juta, ka galva deg, kaut gan pašu krata drebuļi.

Anna Marija izbijās un ataicināja ārstu, kas sacīja: — Mocarta kungs, jūs sirgstat ar influenci. Jums jāvalkā siltākas drēbes.

Nākamajās divās nedēļās Leopolds jutās tik slikti, ka bija spiests palikt gultā; raižu nomāktā Anna Marija vīru kopa. Londona šķita drūma. No Zalcburgas neviens nerakstīja, un Bahs un Mancuoli Leopoldu neapmeklēja.

Padzirdējuši, ka Leopolds stipri saaukstējies, mūziķi nolēma, ka viņam sācies dilonis, kas var pielipt, un tāpēc turējās pa gabalu. Koncerti bez viņu palīdzības nenotika. Naudas krājumi pamazām kusa.

Leopolds brīnījās, ka Volfgangs šajās grūtajās dienās nezaudē jautrību. Nedz spēlēt, nedz apciemot Bahu vai Mancuoli neviens nedrīkstēja — mūziķi baidījās no infekcijas, tāpēc Leopolds jutās sarūgtināts, ka dēls reti sēž pie viņa slimības gultas un labprāt uzturas darbistabā.

Volfgangs komponēja simfoniju. Augām dienām viņš, notupies uz ceļiem tēva krēslā un atbalstījies uz galda, rakstīja, paturēdams prātā Baha vārdus: «Volfgang, simfonijai jāatrod tēma un tīkama melodija.» Viesi nenāca, neviens zēnu netraucēja, bet nebija arī nekā tāda, kas dotu ierosmi, tāpēc viņš atsauca atmiņā visus ceļojumus, kuros viņi devušies, visus karaļus, ko redzējuši, un pamazām

Sztēlē uzbūra pats savu karaļvalsti, ko nosauca par Baha valstību. Ja jau Džordžs III pelnījis valsti, tad Johans Kristiāns jo vairāk. Sevi viņš iztēlojās par Johana Kristiāna dēlu un tīksminājās par domu, ka reiz būs karalis.

Sai valstībā nebija nekā riebīga un netīra, tur neviens neslimoja, saule allaž spīdēja spoži un silti, nevis tā kā Anglijā. Viss bija labi, un viņš jutās laimīgs. Viņš atcerējās arī, ka Bahs teicis: «Mūzikai jādzied.» Baha mūzika patiešām dziedāja. Tēma Volfgangam tagad bija. Iegrimis sapņos par savu valstību, viņš rakstīja akordus, ko bija dzirdējis Baha darbos.

Tāpat kā viņa karalis, arī Volfgangs izmantoja kontrastus, cenzdamies, lai tie skanētu daiļi un tīkami, jo karalis arī tā darīja. Nekas nedrīkst būt skumjš. Karaļa mūzika nekad nav skumja. Bija tik daudz ko atcerēties — piemēram, karaļa lietotās klarnetes. Pamanījis, ka Nannerle viņu ziņkārīgi vēro, zēns teica: — Atgādini man, lai es uzdodu kādu jauku darbu mežragiem.

— Atgādini pats, — nepacietīgi atcirta māsa, juzdamās nelaimīga un novārtā pamesta. Visi tik lēkā ap Volfgangu, lai gan reizēm viņš uzvedas gluži kā muļķa puika, izdomājis nez kādu valstību un nu plātās ar to, bet, kas ir karalis, to nesaka, lai gan no dzīves sajēdz daudz mazāk par viņu, Nannerli. Tētim tīk stāstīt, ka viņai ir divpadsmit gadu, bet viņai tak ir trīspadsmit un rit četrpadsmitais, viņa ir jauna dāma, turpretī Volfgangs — tīrais knēvelis. Tomēr, redzēdama, cik dziļi brālis iegrimis domās, viņa atgādināja tam par mežragiem un priecājās, kad Volfgangs pateikdamies viņu nomutēja, lai gan Nannerle izlikās, ka tādiem mīlestības apliecinājumiem ir jau par vecu.

Simfonija drīz vien bija galā. Kad Leopolds jau jutās pavisam vesels, Volfgangs pasniedza viņam kompozīciju par dāvanu.

Tēvs no sirds priecājās gan par balvu, gan par dēla prasmi, taču izrādīt šo prieku neizrādīja — lai bērns uzskata komponēšanu par parastu nodarbošanos. Viņš nebrīnījās, ka simfonija atgādina Baha mūziku. Acīm redzot, dēls joprojām uzskata Johanu Kristiānu par labāko, gudrāko, skaistāko cilvēku pasaulē; tomēr, kad Volfgangs deva tēvam simfoniju, tas viņu mīļi apskāva.

Leopolds apmierinājās ar šim patīkamajām atmiņām un ķērās pie darba, lai atgūtu nokavēto laiku. Viņš lika Volfgangam sacerēt sešas sonātes klavesīnam, vijolei un čellam un veltīt tās karalienei. Kad Šarlote darbus pieņēma un, atsūtījusi piecdesmit ginejas, uzaicināja bērnus spēlēt galma svētkos par godu ceturtajai gadadienai kopš Džordža 111 kronēšanas, Leopolds vairs nešaubījās, ka viņa lēmums izmēģināt laimi Anglijā bijis ļoti saprātīgs.

20

Karaļpāris slavēja bērnu spēli, tomēr aicinājumi koncertēt vairs nesekoja. Džordža III bargā politika pret Amerikas kolonijām bija zaudējusi popularitāti, un 1765. gada janvārī, kad Volfgangs svinēja savu devīto dzimšanas dienu un Leopolds sapņoja par jaunām uzvarām, Londonas ielās izcēlās nemieri: Džordžs III bija apcirpis senās brīvības, un tauta pret to protestēja. Pēc kara ja pavēles nemierus apspieda, jo karalis prasīja bezierunu pakjāvību, tomēr neapmierinātība palika. Džordžs III saslima, un visas galma izpriecas tika atceltas.

Politisko sarežģījumu dēj koncertu skaits spēji saruka. Aristokrāti zaudēja interesi par Mocartiem, kurus vairs neuzskatīja par kaut ko jaunu vai sensacionālu. Bahu nodarbināja paša karjera, kaut gan Volfganga mācīšanu viņš nepārtrauca, Mancuoli savukārt, sarausis bagātību, dzīrās atgriezties Itālijā, tāpēc ne vienam, ne otram neatlika laika rūpēties par kādu citu kā tikai par sevi. Kad izdevumi sāka pārsniegt ienākumus, Leopolds nolēma atstāt Angliju.

Volfgangs priecājās, ka viņi brauņ projām. Anglija bija apnikusi, interese par to atslābusi. Tēvs bija aizvedis viņu un Nannerli apskatīt Taueru, svētā Pāvila katedrāli un Vestminsteras abatiju, Linkolnfīldsu un kolonnu, kas celta par atgādinājumu 1666. gada ugunsgrēkam, bet vai gan to varēja salīdzināt ar komponēšanu vai izpildīšanu? Tomēr, kad pienāca laiks atvadīties no Baha, zēns raudāja un negribēja braukt.

Johans Kristiāns arī tikai ar pūlēm valdīja asaras. Puisēns vairākas reizes atkārtoja: — Es jūs vairs nere

dzēšu, — un Bahs atbildēja: —Protams, redzēsi, — taču Volfgangs piebilda: — Nē, neredzēšu, jūs taču nemūžam neatbrauksit uz Zalcburgu, ko jūs tur darīsit? — un Johans Kristiāns klusēja, jo puisēnam droši vien bija taisnība. Viņš pagriezās pret tēvu un pajautāja: — Vai jūs atgriezīsities?

— No Zalcburgas? Šaubos.

— Anglija no sirds iemīlējusi jūsu bērnus,

— Vai tiešām?

— Es par to esmu pārliecināts. Tas neko nenozīmē, ka pēdējā laikā jums bija jāpiedzīvo vilšanās. — Baha balsī skanēja lūgums, lai gan tas nebūt nebija viņam raksturīgi. — Jūs taču atgriezīsities?

— Nē.

Pretēji agrākajiem nodomiem Leopolds pēdējā brīdī izlēma, ka viņi mājup nebrauks caur Parīzi, bet dosies uz , Holandi. Viņš aizrakstīja uz Zalcburgu, ka Holandes vēstnieks Anglijā uzstājis, lai bērni spēlētu septiņpadsmit gadus vecajam Orānijas princim (princim astoņpadsmitajā dzimšanas dienā vajadzēja kļūt par Nīderlandes valdnieku) un viņa māsai Karolīnai, kas gaidīja bērniņu. Vēstulē Bulinģeram viņš paskaidroja: «Sievietei cerībās taču nevar neko atteikt, un viņai ļoti gribas bērnus paklausīties, bet drīz vien mēs būsim mājās.»

Viņš taču nevarēja rakstīt par savām drūmajām nojautām, ka, atgriezies Zalcburgā, viņš zaudēs gan patstāvību, gan cerības uz nākotni. Tomēr viņa garastāvoklis uzlabojās, kad Orānijas princis un princese Karolīna viņus silti uzņēma, jūsmoja par bērniem un dāsni apbēra ar guldeņiem.

Trīs nedēļas pēc Mocartu ierašanās Hāgā pienāca ziņas, ka triekas lēkmē pēkšņi miris Marijas Terēzijas vīrs, ķeizars Francis I. Būtu vajadzējis skumt, bet Leopolds to nespēja, jo jaunais ķeizars Jozefs II bija daudz muzikālāks nekā tēvs.

Tajā pašā vakarā, kad Leopolds uzzināja par Franča I nāvi, saslima Nannerle. Sākumā tēvs domāja, ka tā ir tikai stipra saaukstēšanās, kāda Anglijā bija piemeklējusi viņu pašu, tomēr, kad meitenei kļuva arvien sliktāk, viņš

pavisam zaudēja galvu. Neviens no ataicinātajiem ārstiem nespēja uzstādīt diagnozi un nezināja, kā šo slimību dziedināt, lai gan pirmais bija princeses Karolīnas ārsts, bet otro atsūtīja angļu sūtnis. Nannerles stāvoklis kļuva tik kritisks, ka Leopolds steidzīgi atsauca garīdznieku, lai tas dotu meitenei svēto vakarēdienu un samierinātu viņu ar dieva gribu.

Nannerlei šķita: viņa mirst. Viņa nekad nebija jutusies tik drausmīgi slikti. Un, re, kur pie gultas stāv garīdznieks. Nu visa slava tiks Volfertam vienam pašam. Grūtsirdīgais garīdznieks sērīgi mierināja, ka paradīzē klājoties daudz labāk nekā šai grēcīgajā pasaulē. Lai atvieglotu agoniju, viņš centās iespiest meitenei rokās krustu, bet viņa instinktīvi piespieda plaukstas pie vēdera, lai remdētu sāpes, kas durstīja tik nežēlīgi, ka Nannerlei likās — viņa ir jau ellē.

Murgos viņa redzēja daudzas sejas, bet kur bija viņas tuvinieki? Tad viņa atkal atguva apziņu, garīdznieks bija aizgājis, un viņa ieraudzīja, ka pie gultas stāv māmiņa un tai pār vaigiem rit asaras, blakus māmiņai ir tētis, kas izskatās bezgala nobēdājies, bet kur tad Volferts? Vai tad brālis nezina, cik viņa slima? Iekams Nannerle paspēja ko pavaicāt, viss atkal iegrima tumsā.

Iā sapnī viņa redzēja Zalcburgu. Varavīksne apvija pilsētu un Hoenzalcburgas cietoksni. Tas bija tik skaisti, ka viņai aizžņaudzās kakls, un viņa kaisli nodomāja: «Man vajadzētu nomirt, to viņi būtu pelnījuši, kāpēc aizveda mani projām pret gribu! Viņa gaišība taču atlaida tēti tikai uz vienu gadu, nevis uz diviem vai trim!» Nannerle redzēja tēvu sēžam sev blakus un, tāpat kā māmiņu, raudam, un tēva roka meklēja viņas roku, un Nannerlei gribējās pastiepties viņam pretī un sacīt: «Es tevi mīlu pat vairāk nekā Volferts,» — bet trūka spēka.

Tomēr briesmīgās vēdergraizes bija aprimušas, un pēc kāda brīža Nannerle spēja atkārtot tēva sacīto:«Es mīlu dievu to kungu» — gandrīz tāpat kā tēti — šai mīlestībā nu gan Volferts nevar viņu pārspēt.

Tēvs čukstēja: — Tev jānožēlo grēki, lai tu nesaņemtu sodu viņā pasaulē, — un Nannerle lūdzās, lai dievs viņai piedod, ka viņa apskaudusi Volfertu un dusmojusies uz vecākiem, jo tie vairāk mīlējuši brāli. Tēvs, to dzirdēdams, jutās satriekts.

— Tā tu nedrīksti domāt, — viņš sacīja, — tā nav patiesība.

Kas nav patiesība? Kur viņi atrodas? Londonā? Parīzē? Vīnē?

— Tev jābūt stiprai, meitiņ. Tev jau ir labāk,

— Kad mēs brauksim mājās, tēt? Kad, tēt?

— Kad tu atspirgsi.

Pēkšņi tēvs aptvēra, ka viņa joprojām cīnās ar nāvi.

Māmiņa sāka dziedāt psalmu, to pašu, ko Zalcburgā, Nannerle to pazina kopš mazām dienām. Novārgusī meitene lēni atvēra acis un klausījās. Māmiņa viņu apskāva, maigi šūpodama, it kā viņa būtu pavisam maziņa, un čukstēja: — Tu esi mūsu princesīte.

Pamazām Nannerle atlaba. Viņa saprata: vecāki viņu mīl, un viņa atguvusi vietu, kas viņai likumīgi pienākas. Bieži vien tētis un māmiņa par viņu vien runā. Taču viņa nebija pārliecināta, vai briesmas ir garām, līdz tētis sāka žēloties par savu podagru. Viņš teica, ka Nannerle noslimojusi jau veselu mēnesi. Viņa pavaicāja, kur tad esot Volferts, un tēvs paskaidroja, ka brālis ari esot slims, bet meitene nosprieda, ka Volferts atkal mēģina atstāt viņu ēnā.

Volfgangam slimības bija pavisam atņēmušas spēku. Pēc atbraukšanas uz Hāgu viņš bija sasirdzis ar angīnu. Tikko tā pārgāja, zēns bija spiests pārtraukt spēlēšanu, jo rokās iemetās reimatisms, un tieši tad, kad Nannerle varēja celties no gultas, viņam cēlās temperatūra un sākās vemšana, caureja un tikpat stipras vēdersāpes kā māsai.

Viņš nogulēja vairākus mēnešus, mocīdamies izmisumā, ka nevar vingrināties. Nebeidzamās slimības mala viņu kā dzirnakmeņi. Vecāki centās mazo uzjautrināt, smiedamies par to, cik bieži viņam jāskrien atvieglot vēderu, kas ir pavisam caurs, bet Volfgangam smiekli nebija ne prātā. Viņš ar šausmām domāja, ka, acīm redzot, nekad netiks vaļā no sāpēm un slimībām. Briesmīgais nespēks likās pazemojošs.

Tanī dienā, kad viņš jutās pietiekami labi, lai celtos kājās, tēvs atviegloti nopūtās un sacīja mātei: — Laikam būs bijusi taisnība tam ārstam, kas atnāca pēdējais un teica, ka bērni droši vien slimojuši ar typhus abdominalis. — Tēvs lepojās ar latīņu valodas zināšanām, bet Volfgangs kaunējās par savu vārgo ķermeni. Viņš vairs neprata nostāvēt. Kāju pēdas un pirksti bija kā pamiruši. Viņš jutās vainīgs, lai gan neaptvēra, kāpēc. Tikai pēc nedējas, kad viņš beidzot varēja paiet, tēvs un māte pirmo reizi mierīgi aizmiga.

Pienāca diena, kad Orānijas princis kļuva par Nīderlandes republikas galvu, un tam par godu rīkotajos svētkos Volfgangs ar Leopoldu nospēlēja sešas sonātes klavesīnam un vijolei; zēns bija tās komponējis un veltījis princesei Karolīnai. Princis uzdāvāja viņiem piecdesmit guldeņu, un, pavadījuši gandrīz veselu gadu Holandē, viņi devās uz Parīzi. Pirms aizbraukšanas Leopolds, noraizējies, ka neviens neraksta, ko Sratenbahs saka par vēlreizējo atvaļinājuma pagarināšanu, aizsūtīja arhibīskapam sonātes, kas bija veltītas princesei Karolīnai, pievienodams Volfganga pazemīgos sveicienus.

Grimms viņus saņēma ar patiesu sirsnību, kas ļoti iepriecēja Leopoldu. Draugs atkal stādīja viņu priekšā kā Zalcburgas arhibīskapa maоtre de chapelle, sarīkoja vai , rākus koncertus prinča Konti namā un ievietoja cildinošu rakstu par Mocartiem savā žurnālā, uzsvērdams, cik ļoti pilnveidojusies Volfganga meistarība komponēšanā. Pats Leopolds nebūtu varējis uzrakstīt labāk, un Grimina smalkais takts viesa viņā apbrīnu.

Taču pēc diviem Francijas galvaspilsētā pavadītiem mēnešiem Leopolds noprata, ka ari te nav ko cerēt uz pastāvīgiem panākumiem. Princis Konti saslima un atcēla visus koncertus. Agrākos augsti stāvošos aizgādņus tagad interesēja jaunas izpriecas..Lui XV pēc Pompadūras nāves meklēja jaunu mīļāko un par mūziku negribēja i domāt. Tādējādi, kad izdevumi atkal sāka pārsniegt ienākumus, Leopolds āva kājas ceļam. Grāfs Arko arhibīskapa vārdā bija atsūtījis īsu pateicības vēstuli par «holandiešu sonātēm», bet vairāk arī neko.

Grimtna kungs un dEpinē kundze, atnākuši ardievoties, ieteica mājupceļā braukt caur Sveici un iegriezties pie viņu dārgā, dižā drauga Voltēra, kas dzīvoja Fernī, netālu no 2enēvas. Leopolds gan uzskatīja rakstnieku par nekrietnu bezdievi, taču saprata, ka viņa aizgādība ļoti noderētu. Kad viņš izsaucās: — Tā ir lieliska doma! — dEpinē kundze iedegās sajūsmā.

«— Es viņam pati aizrakstīšu! — viņa apsolīja.

— Voltēram viņa patīk tāpēc, ka nelišķē, — Grimms paskaidroja.

— Voltēru interesē tādi dabas fenomeni kā Volfgangs, — sacīja dEpinē kundze.

— Leopold, — Grimms piebilda, — es ceru, ka jūs zēnu pārāk nenostrādināt. Viņš izskatās ļoti trausls.

— Holandē viņš slimoja ar tīfu. Bet, kad mēs nokļūsim mājās, viņš nedarīs neko, tikai atpūtīsies. Ceļojumi ir galā. Vismaz uz kādu laiku.

— Viņam piemīt apbrīnojami dabiska asprātība un valdzinājums. Būtu žēl, ja pārāk agra attīstība to sabojātu.

— Piekrītu. — Pateikdamies par visu, ko Grimms viņu labā darījis, Leopolds uzdāvināja viņam savu Holandē iznākušo «Vijoles skolu», uzrakstījis uz tās veltījumu, un ar lepnumu pavēstīja: — Orānijas princim es arī uzdāvāju šo grāmatu ar veltījumu.

— Mērci! MerciV — Grimms teica. — Lai jums labi veicas pie msjē Voltēra!

Mēnesi uzkavējušies Dižonā un Lionā, kur arī notika koncerti, Mocarti steidzās tālāk uz Zenēvu. Volfgangs brīnījās, ka tēvs uztraucas par vēstuli, kura viņu gaidīja Zenēvā un kurā dEpinē kundze rakstīja viņam, ka Voltērs esot slims un nevarot bērnus klausīties. Volfgangs gan zināja, ko nozīmē būt slimam. Turklāt Voltēra slava

Paldies (ļranc.).

atstāja viņu vienaldzīgu; viņš bija spēlējis daudziem sla veniem cilvēkiem — vai jāspēlē vienam vairāk vai mazāk, tam nebija nozīmes.

Lai pierādītu savu vārdu patiesību, dEpinē kundze bija pievienojusi Voltēra atbildes norakstu, un saniknotais tēvs nicīgi nolasīja to priekšā: «Madame, diemžēl man Jums jāraksta, ka Jūsu mazais Mozerts izvēlējies nepiemērotu bridi, lai viestu harmoniju manā Disharmonijas templī. Jūs zināt, ka es dzīvoju divus ljē no Zenēvas un reti kur eju. Turklāt saslimusi madame Denī; es jau nedēļām ilgi gu|u uz gultas, bet Jūs gribat, lai es pieņemu Jūsu jauniņo klavesīna spēlētāju. Dārgā, Jūs patiešām prasāt pārāk daudz. Es pat vēl neesmu sācis atveseļoties.»

— Nolādētais bezdievis! — tētis sodījās. — Un vēl piemin savas nekrietnās padauzas! Ļaudis runā, ka viņš esot pēdējais īgņa. Bet mēs varētu aizbraukt uz Itāliju. Tā ir pavisam tuvu.

Volfgangam gribējās braukt uz Itāliju, vismuzikālāko zemi pasaulē, — tikai citreiz, kad viņu nemocīs tāds nogurums. Bet, ja viņš pretosies tēva pavēlei, tas saniknosies vel vairāk.

Māmiņa saprata dēlu un sacīja: — Mēs nevaram ceļojumu vilkt garumā. Berniem nav vairs spēka. Vēl viena smaga slimība var būt liktenīga.

Pēc tēva nopietnās sejas izteiksmes Volfgangs noprata, ka klusībā viņš piekrīt māmiņai, bet skaļi neparko neatzīsies. Gluži otrādi, viņš noskaldīja: — Es pats vislabāk zinu, kāds bērniem veselības stāvoklis. — Lēmumu doties tālāk caur Sveici uz Vāciju viņš izskaidroja ar laika apstākļiem, kas patlaban esot veselīgāki šeit.

Volfgangam tā vien šķita, ka tēvam nemaz negribas braukt mājās, jo viņš uzkavējās ikvienā Šveices un Vācijas pilsētā, kur varēja sarīkot koncertus, un pagāja vairāki mēneši, līdz ceļš iegriezās uz Zalcburgas pusi.

Minhenē, pavisam netālu no mājām, viņi atkal apstājās.

Pagāja nedēļa, un viņi vēl atradās turpat. Volfgangs prātoja, ka tēvs, liekas, nejaudā spert pēdējo soli, kas viņus šķir no Zalcburgas. Māmiņa lūdza viņu braukt, bet viņš sēdēja pie galda un pētīja ceļojuma pierakstus. Kā tētim pietiek pacietības visu atzīmēt? Taču tētis tā lepojās ar viņu ceļojumiem, ka piezīmēja gan ikvienu vietu, kur viņi bijuši, gan cilvēku, kam spēlējuši, gan naudas summu, ko nopelnījuši, gan skaņdarbu; kas sacerēts.

Tētis iesaucās: — Vāi jūs aptverat, ka pēc aizbraukšanas no Londonas mēs esam spēlējuši Dinkerkā, Lillē, Ģentē, Antvcrpenē, Roterdamā, ITāgā, Amsterdamā, Utrchtā, Parīzē, Dižonā, Lionā, Zenēvā, Lozannā, Bernē, Cīrihē, Vintertūrā, Safhauzenā, Donauešingenā, Dillingenā un nu Minhenē! Ka mēs esam …

— Vai tu domā, ka arhibīskapam tas kaut ko nozīmēs? — māmiņa viņu pārtrauca.

— Nav ko zoboties. Re, cik daudz mēs esam nopelnījuši. Cik darbu Volfgangs komponējis! Kopā trīsdesmit, un to vidū ir simfonijas un operu ārijas.

— Cik mēs esam sapelnījuši?

— Pietiekami daudz, lai varētu iztikt, ja arhibīskaps mani atlaistu.

— Vai ar to pietiks līdz mūža galam?

Tēvs klusēja, bet Volfgangs pēkšņi nenocietās: — Es spēlēšu, kur vien jūs gribēsit, tēt. Un cik jūs gribēsit.

— Protams! — Tēvs ar pūlēm apvaldīja aizkustinājumu. — Mēs visi čakli strādāsim.

— Bet vai mēs tagad nevarētu braukt mājās? Lūdzu, tēt!

Ritēja stunda pēc stundas, bet jautājums vēl nebija Izlemts. Leopolds pārlasīja piezīmes, lai smeltos tajās drosmi, taču visu laiku ausīs skanēja dēla lūdzošā balss. Viņš bija riskējis un palicis projām vairāk nekā trīs gadus, un nu viņu māca bažas. Tomēr nebija ciešama doma, ka pēc visa šī augstākās aristokrātijas sabiedrībā pavadītā laika pret viņu atkal izturēsies kā pret nožēlojamu vicekapclmeistaru. Savā izmisumā viņš aizrakstīja Hāgenaueram: «Manas galvenās rūpes ir bērnu nākotne. Dārgais draugs, dievs viņus apveltījis ar tādu talantu, ka, nepildīdams savu pienākumu pret viņiem, es nepildīšu savu pienākumu dieva priekšā. Ikviens brīdis, ko es zaudēju tagad, būs zaudēts uz mūžu. Arī agrāk es sapratu, cik dārgs ir laiks jaunībā, bet tagad es to saprotu jo vairāk. Jūs zināt, ka mani bērni raduši strādāt. Viņi apzinās, ka darbs prasa dzelzs gribu. Taču kas gan var pateikt, kā mūs saņems Zalcburgā? Varbūt tā, ka mēs būsim priecīgi, ja varēsim sakravāt ceļasomas un laisties atkal projām. Paļaujos uz Jūsu gudrību un labo sirdi.»

Hāgenaucrs nekavējoties atbildēja: «Zalcburgā Jums joprojām ir labi draugi. Brauciet mājās, Leopold, nāks laiks, nāks padoms.»

Ieraugot Untersbergu, māte un Nannerle no prieka sa skūpstījās, turpretī Volfgangs pēkšņi atskārta, kāpēc tēvs vilcinājies af atgriešanos. Viņš vairs nebūs noteicējs, kas visu izlemj, tagad pavēles dos kāds cits. Volfgangam kļuva tēva žēl. Taču zēns bija lepns, ka viņam ir gandrīz vienpadsmit gadu, kaut arī tēvs joprojām stāsta, ka viņam esot deviņi, lai gan skaitīt prot lieliski.

## CETURTĀ DAĻA Cilvēks pieaug

Vai viņš joprojām ir vicekapelmeistars? Pēc atgriešanās Zalcburgā šis jautājums ne mirkli nedeva Leopoldam mieru. Viņš pa pusei baidījās, ka atbilde būs apstiprinoša un tāpēc vajadzēs palikt šajā provinciālajā pilsētā, taču pa pusei biedēja arī pretējā iespēja, jo tādā gadījumā dzīve būs atkarīga no atklātajiem koncertiem ~ar to nenoteiktajiem ienākumiem.

Lai kam viņš vaicāja, atbildi neviens nezināja. Viņš aizgāja uz galma kasi, bet tur naudas viņam nebija. Viņš ieradās mēģinājumā, lai ziņotu par savu atbraukšanu Lolli, kurš, kā allaž teatrāli plātīdamies rokām, gatavoja orķestri kāda banketa koncertam; Lolli nepapūlējās pat apsveicināties un, diriģēdams tālāk, izmeta pār plecu: — Jūsu pienākumus izpilda Mihaels Haidns, parunājiet ar viņu.

— Man nekāda palīdzība nav vajadzīga, — Haidns noburkšķēja un pievērsās atkal pulciņam pusaudžu, kam viņš mācīja vijoles spēli. — So darbu man uzdeva grāfs Arko.

Grāfs Arko atradās pie viņa gaišības, kas bija aizbraucis uz savu medību pili kalnos. Neviens nezināja, kad viņī atgriezīsies, un neizrādīja par to arī ne mazāko interesi.

Viesībās, ko Mocartu atbraukšanai par godu Labības ielā 9 rīkoja Hāgenauers, visiem gribējās runāt vienīgi par ceļojumiem.

— Leopold, — taujāja Hāgenauers, — vai Pompadūras kundze no tiesas bija skaista?

— Skaista, nē, glīta. Viņa man likās līdzīga ķeizarienei.

Hāgenauers izskatījās aizvainots, bet Leopolds pasmaidīja par drauga naivumu.

— Vai angļi nudien dzied savā drausmīgajā valodā? — jautāja Barizāni.

— Londonā visas operas izpilda itāliski.

— Vai Rāmo un Bahs tik tiešām bija labvēlīgi noskaņoti pret Volfgangu? — gribēja zināt Vencels.

— Jā, un Maņcuoli tāpat. Aizbraukdams uz Itāliju, viņš ielūdza mūs viesos.

— Un dāvanas? — Par tām vēlējās dzirdēt visi. — Vai tās patiesi ir no Luī XV un Hanovcras dinastijas karaļa Džordža III?

Leopolds lepni padabūja Francijas karaļa dāvāto tabakdozi un sacīja: — Angļi pasniedz balvas skaidrā naudā. — Tad viņš lika Nannerlei un Volfertam atnest uz Hāgcnauera viesistabu pašas vērtīgākās dāvanas, pats sniegdams paskaidrojumus: — Ducis zelta pulksteņu, divi duči tabakdožu, dažas no tām ar sudraba un zelta inkrustācijām, ziloņkaulā iestrādātu pērļu auskari, četri zelta gredzeni, ceļojumos lietojams sudraba rakstāmpiederumu komplekts ar sudraba spalvām Volfgangam komponēšanai, divi dārgakmeņiem rotāti zobeni, holandiešu mežģīnes, angļu cepures, flāmu mantijas, franču apmetņi un zobu bakstāmo kārbiņa no tīra zelta.

Kad Leopolds apklusa, lai ļautu vērīgajiem klausītājiem aptvert redzētos brīnumus, Bulingers ieteicās: — Sīs dāvanas droši vien ir tūkstošiem guldeņu vērtas.

— Luī mantzinis man teica: ja man kādreiz ievajadzēšoties pārdot zelta tabakdozi, karalis to par vairākiem simtiem guldeņu atpirkšot atpakaļ.

Bulingers, līdz ar visiem nevarēdams vien nobrīnīties par tabakdozi, secināja: — Nav šaubu, ka jūs šai ceļojumā sapelnījāt savus desmit tūkstošus guldeņu.

Priecīgi satrauktais Leopolds pēkšņi sadrūma: sirdī sarosījās aizdomas. — Padomājiet, ka man vajadzēja iztērēt veselu bagātību, lai nepaliktu kaunā augstmaņu acīs. Un koncertu izdevumi bija fantastiski. Es pat neesmu pārliecināts, vai mēs neesam izdevuši vairāk, nekā ieņēmuši.

Šahtneru pārsteidza, ka Volfgangs trīs ar pusi gadu ilgajā prombūtnes laikā gandrīz nav izaudzis. Kamēr

Leopolds «izskaitīja daļu no augstmaņiem, kam bērni spē Irļiiši, Sahtners ņēmās abus vērot. Nannerle nenoliedzami Irpojās ar panākumiem, tāpat kā tēvs, turpretī Volfgangam dāvanas šķita apnikušas. Sahtners nodomāja, ka zēna vaibsti kļuvuši vēl smalkāki, bet vājums un bālums liecina, ka viņu nav saudzējušas smagas slimības. Tomēr apsveicinoties Volfgangs bija viņu, Sahtneru, sirsnīgi apskāvis nn tagad kļuva možs, kad viņš ierosināja: — Tev jāparāda man savas jaunās sonātes.

— Jums patiks variācijas, ko es tām esmu pievienojis.

Pirms zēns paspēja aiziet pēc sonātēm, iejaucās Anna

Marija. Paņēmusi aiz rokas Nannerli, viņa pieveda meiteni pie Sahtnera un vaicāja: — Andreas, vai viņa nav izaugusi?

— Izaugusi slaida un ļoti glīta.

Nannerle pietvīka un ņēmās rādīt savas holandiešu mežģīnes.

— Skaistas, — Sahtners teica. — Tu gan esi laimīga meitene.

Anna Marija aizsūtīja Nannerli un Volfertu pie citiem viesiem un tikai tad pavaicāja: — Vai viņa gaišība dusmojas uz Leopoldu?

— Kāpēc lai viņš dusmotos?

— Andreas, jums taču nav noslēpums, ka atvaļinājums bija piešķirts tikai uz gadu.

— Esmu pārliecināts, ka Leopolds zināja visus noteikumus.

— Jūs neatbildat uz manu jautājumu.

— Nākamreiz, Anna Marija, uzklausiet manu padomu, pirms rīkojaties, ne pēc tam.

— Jūs zināt, cik Leopolds ir stūrgalvīgs.

Itin kā dzirdējis minam savu vārdu, pienāca Leopolds, taču Sahtners, negaidīdams, kad draugs ierunāsies, noprasīja: — Vai ceļojumi ir galā uz visiem laikiem?

— Manuprāt, neviens saprātīgs mūziķis nerīkosies tik muļķīgi, ka palaidīs garām iespēju ceļot.

— Bet jūs gribat atgriežoties atrast visu tā, it kā jūs nemaz nebūtu bijis projām.

— Palūkojieties, kā es esmu vairojis Zalcburgas mūzikas slavu.

— Bet par kādu cenu! Nannerle un Volfgangs ir ļoti vājini un bāli.

— Viņi tik daudz slimoja. — Anna Marija nopūtās.

— Taču tagad viņi atgūs spēkus.

— Leopold, cik jūs sapelnījāt? Atskaitot visus izdevumus?

— Kāpēc jūs to jautājat? — Leopoldu pārsteidza drauga ziņkāre.

— Lai es varētu spriest, vai bija vērts riskēt.

Leopolds pamāja, lai viņš klusē, jo ienāca grāfs Arko.

Kā Mocarts ievēroja, hofmeistars bija novecojis, vaibsti kļuvuši asāki.

Grāfs Arko bez jebkāda ievada paziņoja: — Mocart, viņa gaišība gribētu, lai jūsu dēls komponē mūziku dramatiskās oratorijas «Pirmais un galvenais bauslis» pirmajai daļai. Haidns un Adlgasers komponē otro un trešo daļu. Un zēns to komponēs Rezidences vientulībā, lai nerastos šaubas, vai kompozīcija ir viņa paša sacerēta.

— Vai viņa gaišība netic, ka Volfgangs komponējis manis atsūtītās sonātes?

Netic gan, grāfs Arko klusībā nodomāja. Tāpēc arhibīskaps grib ieslēgt bērnu Rezidencē, lai būtu drošs, ka mūziku nekomponē kāds cits. — Sonātes, likās, rakstījusi vairāk nobriedusi, nevis vienpadsmit gadu veca zēna roka.

— Franču un angļu sonātes Volfgangs komponēja deviņu gadu vecumā.

— Tad jau viņam tagad jo mazāk būs vajadzīga palīdzība.

Leopolds klusēja; grāfa Arko balss skanēja pārāk noteikti, lai kaut ko bilstu pretī.

— Mana ģimene pateicas jums par līdzjūtību mūsu meitas nāves gadījumā, — skumji pasmaidīdams, turpināja hofmeistars.

— Viņas draudzība mūs aplaimoja, — Leopolds sacīja.

— Tas bija liels zaudējums mums visiem, bet it sevišķi Volfgangam, jo viņa zēnu ļoti ieredzēja.

— Viņa mums rakstīja, cik puisēns piemīlīgs.

— Grāfiene van Eika bija īsta dāma. Bija gods viņu pazīt.

Tā kā arī citi sapulcējās ap runātājiem, grāfs atkal kļuva oficiāls. — Oratoriju atskaņos viņa gaišības amata jubilejā, skaņdarbam jābūt gatavam pēc mēneša. Arhibīskaps cer, ka tas būs svarīgā notikuma cienīgs.

— Pēc mēneša? — Leopolds iesmējās. — Tad jau laika pārpārēm, grāfa kungs.

— Ceru, ka jūsu dēls ir komponists, — skarbi noteica l(iuts Arko. — Viņa gaišība būs ļoti nelaimīgs, ja izrādīsies, ka viņš krāpts.

Par ko tētis raizējas? Viņš, Volfgangs, nu gan neraizējas. Viņš izturējis tādu pašu pārbaudi, komponēdams princim Konti, un toreiz viņš zināja krietni mazāk. Volfgangs saprata, ka no viņa darba atkarīgs tēva prestižs nu stāvoklis — tas ir skaidrs bez vārda runas, — bet tētim nav ko nervozēt, tētim vairāk jāpaļaujas uz viņu, savu dēlu. Senās mistērijas sižets ir garlaicīgs, bet uzrakstīt partitūru droši vien būs viegli. Viņš dzirdējis pietiekami daudz oratoriju, lai atcerētos, kā darbs jāveido. Klausoties kādu kompozīciju, viņš viegli varēja apjaust tās formu. Taču, kad viņu ieveda telpā, kas bija paredzēta komponēšanai, aizvēra durvis un atstāja tikai sulaini apkalpošanai, tētim bija tāds izskats, it kā viņš, Volfgangs, būtu iemests cietumā.

Darbam nepiemērotā telpa Volfgangu kaitināja. Tajā atradās galds rakstīšanai un gleznas, kurās bija attēloti grēku plūdi, taču klavesīns bija slikts un atmosfēra — nomācoša.

Kad oratorijas garlaicīgais sižets apnika, Volfgangs ķērās pie ārijas, ko bija paredzējis soprānam vīrietim. Pamazām ārija viņu aizrāva, un viņš paņēma to līdzi gultā, lai būtu drošs, ka tā ir turpat blakus: mūzika bija vienīgais, kas Rezidencē šķita tuvs.

Kad iegriezās grāfs Arko un apvaicājās, kā darbs virzās uz priekšu, Volfgangs paraustīja plecus. Ja viņam neuzticas, viņš arī nevienam neuzticēsies.

Pēc dažām dienām viņš lūdza sulaini atvērt logu. Vienīgais viesis bija grāfs Arko (tas gan mēdza iegriezties ik dienas), un vientulība Volfgangu nomāca. Tā uzvēdīja skumjas, un tāds noskaņojums aizgainīja visas ieceres. Taču tagad, kad ar grāfa Arko atļauju logi stāvēja vaļā, Volfgangs dzirdēja zvanu skaņas, kalpotāju balsis, kad tie no strūklakas smēla ūdeni, un zirgu pakavu klaboņu uz ielas bruģa. Tas. viss bija pazīstams un uzmundrināja, un zēna ausīs iezuzējās mūzika. Volfganga oratorijas daļā saliedējās Eberlina saturs ar Hendeļa formu. Tas viņa gaišībai droši vien patiks. Hendeļa oratorijas bija vislabākās,, ko zēns dzirdējis, bet viņa gaišība deva priekšroku

Eberlinam. Lai pārliecinātos, vai šo mūziku var izdziedāt, zēns nodziedāja to sev pašam. Viņš joprojām necieta savu balsi — tā izklausījās spalga un smalka, — tomēr viņš dziedāja pareizi, jo varēja noteikt, vai komponētais atbilst katedrāles kora iespējām vai ne: oratoriju atskaņos tieši šis koris.

Kad Volfgangs pabeidza pirmo daļu divu nedēļu laikā, grāfs Arko jutās pārsteigts. Viņš nebija domājis, ka puisēns strādās tik ātri. Nošu lappuses bija rakstītas ar bērnišķīgu roku, šur tur vīdēja tintes traipi, un grāfs bija pārliecināts, ka šī mūzika nebūs izpildāma. Bet, kad viņš palūdza Lolli, lai tas partitūru pārbauda, diriģents negribīgi atzina, ka Volfganga daļu izspēlēt varot gan. Grāfs parādīja kompozīciju Haidnam, kas vēl nebija veicis savu uzdevumu, un tas norūca: — Darbs nav īsti oriģināls. Tam cauri strāvo Eberlina gars.

— Bet vai to var izpildīt?

— Iā rādās, var. Tikai viņam vēl daudz jāmācās.

— Vai jūs Volfganga vecumā rakstījāt labāk? — Grāfs Arko nedzīrās kādu nepamatoti aizstāvēt, taču zēna veikums bija apbrīnojams.

— Tam nav nekādas nozīmes.

— Ja runā par šo bērnu, tad ir gan.

Kad oratorija bija izskanējusi, viņa gaišība sacīja Leopoldam: — Priecājos, ka jūsu dēls attaisnojis atsauksmes, ko par viņu saņēmām no ārzemēm.

— Pateicos, jūsu gaišība. Mēs cerējām un lūdzām dievu, lai jūs būtu apmierināts.

— Taču, ja jūs vēlreiz pagarināsit savu atvaļinājumu bez manas atļaujas, es tik augstsirdīgs vairs nebūšu.

— Esmu jūsu pazemīgs kalps, gaišība.

Sjatcnbahs klusībā uzjautrinājās. Vai šis muzikants domā, ka viņu tik viegli piekrāpt? Kādu mfrkli arhibīskapam gribējās mest Mocartam acīs, ka tāda liekulīga paklausība viņu neapmānīs, bet tad viņš atķērās: nē, tā viņš nostādītu sevi vienā līmenī ar šo kalpu, un tas būtu pazemojums.

— Mēs uzskatām par lielu godu, ka drīkstējām piedalīties jūsu jubilejas svinībās, gaišība.

— V;il par tādu pašu godu kā spēlēt Luī XV? Un Džordžam III?

Par vēl lielāku, jūsu gaišība. Lai kurp mēs dotos, inCs uzskatām savu spēli par jūsu gaišības žēlastības un labdarības augli. \parArhibīskapa lūpās rotājās smaids, tomēr Leopolds manija, ka tajā nav īstas sirsnības.

Kad Sratenbahs bija aizgājis un viņi palikuši vienatnē in grāfu Arko, Leopolds pavaicāja hofmeistaram: — Kā ar maniem pienākumiem, grāfa kungs?

— Ar pienākumiem? Vai tad jums nepietiek darba?

— Protams, protams, pietiek. — Kāda darba, Leopolds lauzīja galvu.

— Ceru, ka neesat zaudējis savu vijoles spēles prasmi. Viņa gaišībai vajadzīgi nevis brīnumbērni, bet izpildītāji un skolotāji. — Pamanījis, ka mūziķis pavisam apjūk, grāfs krietni draudzīgāk turpināja: — Leopold, reizēm jūs esat pārāk neatlaidīgs. Jums ir neparasti bērni, tomēr arī man ir neparasti bērni, un viens no tiem tagad guļ kāpā. Tenciniet dievu, ka jums lemts laimīgāks liktenis.

— Es tencinu, grāfa kungs. Bet jūs taču saprotat, kāpēc mani bērni izpelnījušies godu spēlēt ķeizarienei. Un Luī XV. Un Džordžam III.

— Vai jums jau atkal padomā kāds ceļojums? — brīnījās grāfs Arko.

— Ai, nē! Ne tagad. Bet es prātoju, ko domātu viņa gaišība, ja, teiksim, pēc gada ķeizariene vēlētos dzirdēt bērnu spēli vai pasūtītu Volfgangam kādu kompozīciju. Zalcburgai tas būtu liels gods.

— Tad varētu atkal izkārtot atvaļinājumu. Neapmaksātu. Taču neaizmirstiet, ka jums vienmēr jāuzskata sevi par viņa gaišības kalpu.

— Bez algas?

— Tikko jūs atsāksit pildīt savus pienākumus, algu jums maksās.

— Vai vicekapclmcistara algu?

— Vai tad jūs gribat, lai mēs atlaižam Lolli, kas allaž ir arhibīskapa rīcībā?

Leopolds klusēja. Viņš jutās dziļi sarūgtināts. Lai notiktu kas notikdams, augstmaņi arvien atradīs ieganstu, lai liegtu viņam pirmo vietu.

— Manuprāt, jums vajadzētu vairāk domāt par iespējām, kas jums paveras tepat, mūsu pilsētā. Zalcburgā jums patiešām ir daudz uzticamu draugu.

— Grāf Arko. es esmu ļoti pateicīgs par visu, ko jūs esat darījis mūsu labā. Paldies.

— Vai jūs no tiesas esat pateicīgs, Leopold?

— Protams. Volfgangs stāstīja, kā jūs ik dienasesot viņu apciemojis.

— Viņš ir brīnišķīgs zēns. Jauks un valdzinošs, tikai drusku ietiepīgs, tāpat kā viņa tēvs. Un padomājiet, pirms iesaistāt viņu sacensībā ar citiem komponistiem. Ja viņš apdraudēs tos pa īstam, tie turēs uz viņu ļaunu prātu jo vairāk tāpēc, ka viņš ir bērns. — Un grāfs Arko pasniedza Leopoldam zelta medaļu, ko nodot Volfgangam, — tā bija arhibīskapa dāvana par oratorijas pirmo daļu.

Leopolds jutās vīlies: medaļai izlietotais zelts bija tikai divpadsmit dukātu vērts, turpretī, pēc Annas Marijas domām, tā bija skaista balva, un Nannerle vēlējās, kaut drīkstētu to nēsāt Volfganga vietā, brālis būtu priecīgāks, ja varētu komponēt jaunu darbu viņa gaišībai.

22

Pēc arhibīskapa lūguma Volfgangs sacerēja Lieldienu kahtāti, kas guva augstu novērtējumu. Viņš komponēja divas simfonijas Firstcnbergas princim un saņēma par tām atalgojumu. Zēns pārveidoja četras Soberta un Baha sonātes par koncertiem klavesīnam un nospēlēja tos arhibīskapam, kas sacīja, ka tie esot Haidna cienīgi. Taču nākamajā gadā Volfgangu vispatīkamāk satrauca Marijas Terēzijas lūgums uzrakstīt mūziku viņas meitas Marijas Jozefas kāzām ar Neapoles karali Ferdinandu. Volfgangs tagad jutās atpūties, spirgts un alka pārmaiņas. Viņš bija gatavs komponēt visu, ko ķeizariene vēlēsies, tomēr cerēja, ka tā būs opera.

Tēvam piešķīra atvaļinājumu pēc noteikumiem, ko grāfs Arko jau iepriekš bija minējis. Ceļojums priecīgi satrauca visu ģimeni. Mocarti devās uz Vīni ar lielām cerībām. Bet, pirms viņi paspēja ierasties galmā, lai Volfgangs dabūtu zināt, ko viņam komponēt karaliskajām kāzām, pilsētā izcēlās baku epidēmija.

Nodi ļu pēc Mocartu atbraukšanas kļuva zināma cita dmiidiga vēsts. Zeltkaļa namā, kur viņi bija apmetušies, lēvs sapulcēja visu ģimeni mazajā dzīvojamā istabā un paziņoja: — Erchercogienei Marijai Jozefai ir bākas. Visa gatavošanās kāzām atlikta.

— Ko lai mēs darām? — vaicāja māte.

— Ko mēs varam darīt! — tēvs dusmīgi uzsauca. — Mums jāgaida tāpat kā visiem citieml

Drīz pēc tam erchercogiene nomira.

— Tagad bērnus neviens negribēs klausīties, visi baidās no bakām, — tēvs guģojās.

— Vai tad bažām nav iemesla? — iebilda māmiņa. — Dzirdēju, ka slimība ejot plašumā.

— Ir nevis epidēmija, bet atsevišķi gadījumi mājās, kur nav ūdens notekas.

— Bet ja nu tu maldies? — viņa izbailēs izsaucās.

— Es nemaldos. Tu lieki nervozē.

Nākamajā dienā Anna Marija pateica vīram: — Saslimis mūsu saimnieka vecākais dēls, un droši vien tās ir bakas, jo nevienu nelaiž viņam klāt.

Rūpju aizņemts, Leopolds neatbildēja.

Volfgangs pats nejutās labi. Galva bija karsta, rokas aukstas kā ledus. Taču, ja viņš pateiks to vecākiem, viņi aizbrauks no Vīnes, un to viņam negribējās. Pēc visām ceļojumos pārciestajām slimībām doma par vēl vienu likās drausmīga, un viņš pūlējās izmest to no galvas. Puisēns sāka vingrināties uz pārvadājamā klavesīna, lai gan rokas šobrīd bija vēl aukstākas un galva karstāka. Viņš bija nospēlējis tikai nedaudzas taktis — un tās pašas ar grūtībām, jo pirksti stinga, — kad ienāca saimnieks un lūdza viņu pārtraukt spēli, teikdams, ka abi jaunākie bērni arī sasirguši un viņiem vajadzīgs miers. Volfgangs pasacīja to tēvam, kas mēģināja tikt pie bērniem, lai redzētu, kas tiem kaiš, bet nevienam nebija atļauts slimniekus apmeklēt.

Leopolds apskrēja visus paziņas, un atbilde visur skanēja vienādi: Vinei uzbrukušas bakas, kas visvairāk izraugās par upuriem bērnus. Saslimst piecdesmit no katra simta Vines bērnu. No sasirgušajiem puse nomirst, un pusi no tiem, kas paliek dzivi, uz mūžu izkropļo rētas.

Kad Leopolds uzzināja, ka saimnieka bērniem āda noklājusies ar izsitumiem, viņš aizveda ģimeni no zeltkaļa nama. Taču, lai uz kurieni viņi pārcēlās, visur trakoja baku sērga. Beidzot Volfgangam kļuva tik slikti, ka viņš bija spiests atzīties vecākiem. Izmisušais Leopolds aizveda j ģimeni uz Brinni, deviņdesmit jūdzes no Vīnes. Tomēr 1 baku sērga sasniedza arī turieni. Mocarti steigšus devās uz Olmicu, kur Leopolds pazina dažus muižniekus un kur varēja cerēt uz drošību.

Bet neviens no augstmaņiem nevēlējās Mocartus redzēt, baidīdamies, ka pielips bakas. Visās labāko viesnīcu ērtākajās telpās bija apmetušies pārticīgi bēgļi no Vīnes. Vienīgā pajumte, ko varēja dabūt, bija nožēlojama istabele nolaistajā «Melnā ērgļa» viesnīcā. Taču citur, kur tverties, nebija. Uz Volfganga sejas bija parādījušies izsitumi, un zēns gandrīz vairs nepazina vecākus.

Leopolds apguldīja dēlu un, atstājis viņu pārbiedētās mātes un māsas uzraudzībā, aizsteidzās meklēt ārstu. Taču ārstus nevarēja dabūt. Bakas bija sasniegušas 01micu, un visi ārsti aizņemti, Kad Leopolds vienatnē atgriezās «Melnajā ērglī», viņu sagrāba tādas bailes kā nekad mūžā. Pa viņa prombūtnes laiku Volfganga seja bija satūkusi un no vienas vietas noklājusies ar sarkaniem plankumiem.

Zēns prātoja, vai tēvs aptver, cik drausmīgi viņš jūtas. Redzēt nevarēja. Droši vien viņš kļūst akls. Nekad viņš vairs nespēs komponēt. Visam beigas, viņa dzīves lielākā mīlestība pagaist tumsā. Iestājusies mūžīgā nakts, un tās melnumā viņš dzird kaucam dīvainas balsis. Nežēlīgās harpijas mēģina pārvērst dzirdēšanu par viscietsirdīgākajām mocībām.

Vēlāk tēvs viņam stāstīja, ka viņu paglābusi vienīgi Olmicas katedrāles dekāna grāfa Podstatska rūpīgā gādība; par spīti riskam dekāns neparastā sirsnībā uzņēmis visu ģimeni savos apartamentos, ataicinājis pats savu ārstu un palīdzējis, kā spēdams. Tomēr Volfgangs apzinājās vēl ko citu. Mirklī, kad viņam gandrīz vai nebija vairs pieticis spēka paciest troksni ausīs, viņš bija piespiedis sevi atcerēties sirdij vistuvāko mūziku, kādu Johana Kristiāna klavesīna sonāti, šķietami vienkāršā sonāte ar savu brīnumaini graciozo, tīkamo dziedājumu pamazām

Itl|a aizgainījusi džinkstoņu, un sāpes mitējušās. Kamēr v11,1 š spēs dzirdēt tādas melodijas, kur nekas nav sasteigts, nekas pagausināts, katra nots savā vietā, tikmēr spēs paliesi tumsu. Katrā ziņā viss vēl nav zudis.

Tieši, kad Leopolds ar Annu Mariju sāka baiļoties, ka Volfgangs paliks akls uz visiem laikiem — viņš jau neredzēja devīto dienu, — zēns pēkšņi pazina vecākus.

Viņš pajautāja, kur viņi atrodoties un cik ilgi te mītot, un, kad tēvs to pastāstīja, Volfgangs aiz pārsteiguma zaudēja valodu — tik ilgi bija vilkušies slimība.

— Bakurētu tev droši vien nebūs, — Leopolds mierināja. — Daži sarkani plankumi vēl ir, bet tie jau k|ūst bālāki.

— Es vairs nedegu karstumos.

— Tagad tu sāc atspirgt.

— Vai es biju tik ļoti slims, tēt?

— Tu nobiedēji mūs līdz nāvei. — Tēvs pasmaidīja par paša joku. Tas bija pirmais smaids kopš Volfganga slimības sākuma. — Bet drīz tu atkal varēsi spēlēt un komponēt.

— Ja tik varēšu redzēt.

— Protams, varēsi!

Volfgangs, tēvam neticēdams, palūdza notis — klavesīna sonāti, ko bija dzirdējis vismelnākajā dzīves brīdī, un rūpīgi to pārskatīja. Viņš bija atcerējies visu pareizi, kā jau varēja gaidīt; taču drošību iedvesa kas cits: viņš spēja saredzēt notis. Tēvs nebija melojis. Viņš patiešām redz. Zēns iegrima veselīgā, spirdzinošā snaudā.

Leopolds un Anna Marija apskāvās tik cieši, it kā nemūžam negribētu raisīties vaļā. Viņi abi izlūdzās vienu: kaut šī būtu pēdējā slimība.

23

Pēc vairākiem mēnešiem notika iepriekš atliktā audience galmā. Jaūhais ķeizars Jozefs II iznāca no mātes istabām un ieveda Mocartus pie viņas, tāpēc Leopoldam atkal radās jauna drosme.

Marija Terēzija žēloja Volfgangu, ka zēns tik smag? slimojis, un priecājās, ka viņš pilnīgi atveseļojies. Bet,

kad Leopolds pieminēja, ka skumst par ķeizarienes meitas nāvi, viņas seja satumsa un acīs saskrēja asaras. Bakas bija atnesušas drausmīgu nelaimi: nežēlīgā sērga laupījusi Marijai Terēzijai trīs bērnus, divas vedeklas un tēvoci. Tomēr, kad Leopolds stāstīja, cik daudz cilvēku baidoties no bakām, acīm redzami novecojusī ķeizariene stīvi saslējās un noteica: — No bakām baidīties ir muļķīgi. Vai cilvēks ar tām saslims vai ne — tas viss dieva ziņā.

— Jā, jūsu majestāte, — Leopolds pasteidzās piekrist. — Mēs gaidām jūsu pavēles.

— Kā stāsta, jūsu dēls tagad esot komponists.

— Daudzi kapelmeistari nezina tik daudz, cik zina šis bērns.

Bija redzams, ka Marija Terēzija tam īsti netic, taču skaļi viņa tikai noteica: — Kopš vīra nāves visus jautājumus, ka saistās ar mūziku, kārto dēls.

Leopolds prātoja, diez kāda vara Jozefam piešķirta. Kļūt par Romas impērijas valdnieku un uzlikt galvā Vācijas ķeizara kroni vēl nav viss, daudz grūtāk ir tapt par noteicēju, kamēr dzīva tāda despotiska māte. Viņš bija dzirdējis, ka Marija Terēzija joprojām smagi pārdzīvojot vīra nāvi, taču viņa kā iepriekš lēma valsts lietas. Ieceldama dēlu par līdzvaldnieku, viņa bija lieku reizi apliecinājusi savu varu, no kuras nedomāja atteikties. Pat šobrīd, raudzīdamās, lai visā valstī tiktu ievērota taupība, viņa dedzīgā dāsnumā paplašināja un izdaiļoja Sēnbrunnu. Bet viņa gan nekad nebija interesējusies par operu. Taču dēls varbūt izrādīsies citāds, klusībā sprieda Leopolds. Viņš palūkojās uz ķeizaru, kas izskatījās ļoti jauns (Jozefam gan bija divdesmit septiņi gadi), un gaidīja, kad tas sāks runāt.

— Mocarta kungs, — ķeizars sacīja, — jūsu dēla kompozīcijas daudzos izraisījušas šaubas, vai viņš tiešām ir šo darbu autors.

— Jūsu augstība, pārbaudiet jel viņu! — izlauzās Leopoldam. — Lūdzu,lūdzu!

— Liekot komponēt sonāti? Vai serenādi? Tas nebūtu nekāds lielais varoņdarbs.

— Bet ja nu operu, jūsu augstība?

Jozefs pārsteigumā sarāvās. — Viņa vecumā?

— Pēc nedēļas viķam būs divpadsmit gadu, jūsu augstība. Divdesmit septītajā janvārī.

ftl r11n/MIs itin kā met cimdu, Izaicinādams uz divm11111. ķei/.ars nodomāja, īsu mirkli juzdamies aizkaitināts llll nožēlodams savu pārsteidzību. Taču tūdaļ viņš atcerē)A», Ka ir prāta cilvēks, izraksta «Correspondance littšrilln iiii Grimms, kas nemēdz pārspīlēt, zēnu slavējis. Tin klāt droši vien būs interesanti vērot šo bērnu sacenĀnmies ar pieaugušajiem. Tas var sacelt ievērību. Un, kas tinu, visa apgaismotā Eiropa sāks runāt par viņu, Jo/clu II.

— Jūsu majestāte, Vīnē taču Ir arī operteātris.

— Vai tas, ko esmu iznomājis grāfam Aflidžio?

— Jā, jūsu augstība, — atteica Leopolds, gudrodams, l.apēc gan viņam vienmēr jāpasaka priekšā citiem, pat Ķeizaram, ko darīt. — Viens jūsu vārds, un es esmu pārliecināts, ka impresārijs tūdaļ ar prieku pasūtīs Volfgangam Mocartam operu.

Jozefs palūkojās uz māti, bet tā klusēja. Patiesībā Aflidžio nebija viņam pakļauts — viņš bija iznomājis karalisko teātri tāpēc, ka mātei tas bija krietni patukšojis kabatas, — tomēr Aflidžio katrā ziņā viņu uzklausīs. Turklāt mātei Mocarti sagādā prieku.

— Jūsu augstība, — Leopolds turpināja, — padomājiet, kāda tā būs sensācija: vienu vakaru mēs vērojam, kā savu operu diriģē piecdesmit četrus gadus vecais pasaulslavenais Gluks, bet otru vakaru ar viņu sacenšas divpadsmit gadu vecs zēns, turklāt sacenšas kā līdzīgs ar līdzīgu!

Taču — cik tas maksās? Jozefs pēkšņi kļuva piesardzīgs, lai gan viņam opera nebija jāinscenē. — Es padomāšu, — viņš noteica.

— Viens jūsu vārds, augstība, un lieta darīta.

Ir nu gan šis mūziķis neatlaidīgs! Jozefs sarauca pieri. Taču doma šķita vilinoša. Ja zēna operu uzvedīs Aflidžio, tad viņu, Jozefu, nevainos pat neveiksmes gadījumā. Bet, ja tā gūs panākumus, cildinās viņa labo gaumi. — Es nokārtošu, lai jūs un jūsu dēls varētu tikties ar grāfu Aflidžio.

Leopolds pārsteigts secināja, ka impresārija telpas Kolmarktā ir tikpat krāšņas kā Sēnbrunna. Pēc viņa domām, grāfs par spīti savam titulam nebija aristokrāts. Skaidri varēja nomanīt, ka pārspīlēti grezno drēbju uzdevums ir

piesaistīt uzmanību. Tomēr Aflidžio bija glīts cilvēks ar asiem vaibstiem, tumšu, gludenu ādu un caururbīgām melnām acīm. Saruna notika itāliski, un Leopolds noģida, ka impresārijs viņus pārbauda, lai redzētu, cik labi viņi prot šo valodu.

— Vīnes opera ir manās rokās, — viņš pavēstīja. —Par to jums jābūt skaidrībā.

— Jā, sinjor, — Leopolds piekrita. — Mēs zinām.

— Ķeizars teic, ka jūsu dēls esot gatavs komponēt operu, taču viņam ir tikai divpadsmit gadu. Kā lai es ticu, ka viņam veiksies?

— Esmu komponējis daudz āriju. — Volfgangs itāliski runāja tikpat tekoši kā tēvs. — Anglijas karalim, ķeizarienei un ķeizaram Jozefam II. k

— Viņa majestāte uzskata sevi par muzikālu. Nu, redzēsim. — Nepievērsdams Volfgangam nekādu uzmanību, grāfs griezās pie Leopolda. — Man ir jaunā Vīnes galma dzejnieka Marko Koltelīni librets, kam būtu jākomponē mūzika. «La Finta Semplice». Vai tas jums pazīstams, Mocart?

— «Šķietamā vientiese», — Leopolds pārtulkoja Volfgangam, lai gan zēns saprata itāliski un brīnījās, kāpēc tēvam jāpūlas tulkot. — Sinjor, vai tā pamatā nav Goldoni luga?

Aflidžio sabozās. — Jums ir nepareizas ziņas. Es vēlos, lai mūzika būtu Pičīni «Buona Figliuola» stilā, tā ir visveiksmīgākā opera, kas jebkad rakstīta.

— Dzirdēju to Briselē dēla garā ceļojuma laikā.

— Briselē? — Aflidžio nicīgi novilka. — Ir jau pietiekami grūti pienācīgi inscenēt itāliešu operu Vīnē, taču man vismaz ir itāliešu dziedoņi. — Viņš padeva Volfgangam libretu, ko pašķirstīt, kamēr viņi ar tēvu vienojas par noteikumiem.

Nolēma, ka, iesniedzis partitūru, Volfgangs saņems simt dukātu; darbs jāpabeidz triju nākamo mēnešu laikā; operu uzvedīs, cik drīz vien praktiski būs iespējams to darīt.

Tā šķiet, ka tēvs labprāt piekrīt gandrīz vai visam, Volfgangs nodomāja, lai tik es dabūtu pasūtījumu.

«Šķietamās vientieses» sižets bija gaužām vienkāršs, sarežģījumi kā parastā lētā komēdijā: izmanīga sieviete, izlikdamās par vientiesi, apprecina divus biklus vecpuišus — viens no tiem ir viņas brālis — ar meitenēm, kuras viņi mīl. Tomēr, pirms Volfgangs paspēja izsacīt savas

I|Aun Balia uzskatiem.

lini», lēlis jau pateicās Aflidžio par tā laipnību, lai gan MlļtitMiiIjs nebūt nebija izturējies laipni, un sacija: mm Mn|or, esmu pārliecināts, ka, saņēmis gatavo parti tOru, jus pievienosities maestro Mancuoli un Johana Kris

— Varbūt. Mocart, vai jūsu dēls ir nevainīgs?

— Grāf Aflidžio, viņam ir tikai divpadsmit gadu! — I enpolds satriekts pavilka impresāriju sāņus, lai Volfgnīiļ.^ nedzirdētu sarunu.

— Mancuoli divpadsmit gadu vecumā jau bija kastrāts. 11n jus taču apgalvojat, ka jūsu dēls esot neparasti attīstīts.

— Jā gan. Par mūziku viņš zina vairāk nekā daudzi plaši pazīstami komponisti.

— Nu, bet kā ar dzīves īstenību? Mūžīgi tak viņš divpadsmit gadus vecs nepaliks. Un, ja jūs gribat, lai viņš komponē operas, viņam būs jāraksta par mīlu. Mūsu teātrī tā ir pats galvenais temats. Vai viņš ir pietiekami nobriedis, lai iegūtu sievieti?

Leopolds neatbildēja. Viņš bieži par to bija domājis, bet katrreiz nolēmis, lai viss rit dabisko gaitu, un bijis pārliecināts, ka tam laika vēl gana. Mini nu, cik dēls zina par buduāriem un mīlas sakariem?

— Mocart, manuprāt, jūs būsit greizsirdīgs uz pirmo sievieti, ko viņš iemīlēs, — teica Aflidžio. — Jums, no savas šķīstības augstumiem skatoties, liksies, ka viņš jūs piekrāpis un nodevis.

— Es gribu, lai viņam būtu laimīga laulības dzīve tāpat kā man.

— Jūs gribat apprecināt viņu ar mūziku, un mūziku jūs gribat viņam arī par mīļāko.

— Nu gan jūs jokojat, sinjor.

— It nemaz. Jūs runājat par savu dēlu kā par brīnumbērnu, turpretī es par pašu apbrīnojamāko vīrieti uzskatu donu 2uānu. Bet jūsu dēla mūzikā laikam no šī tēla nav nekā.

— Grāf, viņam patiešām ir tikai divpadsmit gadu.

— Viņa mūziku spēlēs pieaugušiem, tomēr jūs prasāt, lai viņu uzluko par bērnu un tāpēc — par brīnumu. Mocart, jūs esat gan āķīgs vīrs.

Leopolds nebija pārliecināts, vai viņš ir tik āķīgs. Aflidžio tagad izturējās gandrīz vai laipni, it kā tieši šādu āķīgumū cienītu. Ejot projām, Leopolds saņēma Volfgangu aiz rokas un tik cieši saspieda, ka puisēns saviebās.

Kas tētim lēcies, zēns prātoja. Viņš, Volfgangs, tak dzirdējis tik daudz operu. Bet tētis pēkšņi izskatās tik nobažījies. Viņam pašam turpretī jau padomā tēma soprānam ar lokanu balsi.

Ce|ā uz mājām tēvs izsaucās: — Diez vai mums patlaban vajadzēja braukt šurpl Iespējams, ka Vīnē ir tikpat daudz padauzu kā Versajā.

— Tēt, vai jums nepatīk impresārijs?

— Vai tad tev viņš patīk?

Volfgangu pārsteidza, ka tēvs grib zināt viņa domas. Acīm redzot, ļoti uztraucies. — Man liekas, ka mūzika viņu nemaz neinteresē. Vai viņš ir padauza?

— Es viņu drīzāk sauktu par savedēju.

Tomēr sīkāk tēvs neko nepaskaidroja, tikai ņēmās gudrot: — Daži runā, ka Aflidžio esot profesionāls kāršu spēlmanis, citi apgalvo — ka profesionāls pavedējs, bet varbūt tieši tādam arī impresārijam jābūt. — Volfgang, klausies.. . — tēvs turpināja vēl nopietnākā balsī.

— Jā, tēt?

— Vai tu esi, hm… — tēvs nosarka, tad noklepojās, taču tas neko nelīdzēja.

Volfgangs smaidīja.

— Vai tev patīk meitenes?

— Dažas jā.

— Vai stipri patīk? — tēvs noraizējies tincināja.

— Cik stipri?

— Volfgang, es nejokoju!

— Tikpat stipri, cik Luī XV patika Pompadūras kundze?

— Ko tu par to zini?

— To, ko jūs man stāstījāt.

— Es teicu, ka viņa ir palaistuve. Tas bija viss.

— Un ka viņi abi mīlējoties. Un viņam Pompadūras kundze patīkot labāk par visām citām.

— To nu es tev neesmu sacījis. Cik daudz tu īsti zini? — Tēvs bija satraukts.

— Visi tak saprot, kā dzimst bērni. Vienīgi paši bērni ne.

— Vai tu… Vai tu esi mēģinājis taisīt bērnus?

Volfgangs sērīgi palūkojās tēvā kā skolnieks, kas ir gudrāks par savu skolotāju. — Jūs nesaprotat, tēt. Es rsiiiu par jaunu, lai taisītu bērnus. Bet es zinu, kā to dara.

Tēvs ievirzīja sarunu citās sliedēs. — Gan mēs tam Aflitl;io parādīsim. Tu pabeigsi operu agrāk nekā trijos mēnešos. — Jo vairāk Volfgangam darba, jo labāk.

Volfgangs pilnīgi iegrima komponēšanā. Viņš laikus g^ja gulēt, ēda vienkāršus ēdienus, un māmiņa rūpīgi uzmanīja, lai dēls nepārstrādātos. No rītiem viņi ar tēvu analizēja citu operu partitūras. Pēcpusdienās viņš cītīgi rakstīja. Un vakaros, ja nebija noguris, pārrunāja padarīto ar tēvu.

Vislaimīgāks viņš jutās, kad sacerēja ārijas. Viņš saprata, ka cilvēka balss ir brīnišķīgs mūzikasjnstruments, un pūlējās, lai ārijas skanētu melodiski un tīkami. Viņš atsauca atmiņā vokālo mūziku, kas viņam vislabāk patika, un partitūrā šur tur ievijās Baha un Gluka motīvi. Taču parasti viņš centās atrast pats savas melodijas. Viņš nebaidījās lietot svešu formu, bet vēlējās, lai melodijas būtu paša radītas. Un par vislielāko atalgojumu viņš uzskatīja, ja ārija skanēja dabiski un ausij tīkami. Tad viņš varēja labi sakopot uzmanību un rakstīja ātri. Bieži vien viņš sēdēja pie skaistā marmora galda, ko tēvs bija nopircis viņam komponēšanai, nošu lapas izlicis visapkārt, vienas — uz galda, otras — klēpī, trešās turēdams rokā, jo tā varēja vienā acu uzmetienā aptvert visu un redzēt, vai katra daļa iederas savā vietā, kā arī vajadzības gadījumā pievērst īpašu uzmanību atsevišķam fragmentam. Tēvs neapšaubāmi bija mierā ar viņa darbu, jo reti kad ierosināja kaut ko grozīt.

Divus mēnešus pēc Aflidžio solījuma operu uzvest «La Finta Semplice» partitūra bija gatava; tajā ietilpa simfoniska uvertīra, trīs cēlieni, divdesmit sešas ārijas, daudz rečitatīvu — kopā piecsimt piecdesmit astoņas lappuses.

Kad Mocarti to iesniedza Aflidžio, grāfs sacīja, ka uzvedīšot operu, cik drīz vien iespējams, tomēr solītos simt dukātus nesamaksāja.

Pirmajā mēģinājumā Leopolds sēdēja blakus Volfgangam, kaš dega nepacietībā, kad varēs dzirdēt savas ārijas dziedoņu izpildījumā, gatavs izdarīt parastos grozījumus, lai izdabātu solistu untumiem. Taču, tiklīdz solisti sāka dziedāt, Leopolds noprata, ka viņi partijas nav kārtīgi mācījušies, neviens no viņiem nav iepriekš dziedājis klavesīna pavadījumā (bet šāds darbs ir pilnīgi nepieciešams), un ka viņi nav vingrinājušies dziedāt kopā nedz duetus, nedz finālu, kaut gan mēģinājumā jau piedalījās viss orķestris. Leopolds nešaubījās, ka tas tiek darīts, lai diskreditētu mūziku. Viņš gandrīz vai nepazina nevienu melodiju. Mūzika skanēja griezīgi un juceklīgi. Daži dziedoņi tikko valdīja smieklus. Diena, uz kuru viņš bija licis tādas cerības, kļuva par visdrausmīgāko dienu mūžā.

Tomēr, kad impresārijs pēc mēģinājuma pienāca klāt, Leopolds lūkoja savaldities. Aflidžio, atiezis zobus platā smaida, sacīja: — Mūzika uzrakstīta nevienādi un domāta pārāk augstām balsīm. Dziedoņi teic — ja jūsu dēls izdarīšot dažus labojumus, viņi varēšot izpildīt.

Labojumus izdarīja. Pēc Aflidžio lūguma Volfgangs sacerēja arī divas jaunas ārijas, ko iestarpināja pirmajā cēliena. Bet, kad pienāca laiks mēģināt, Aflidžio pavēstīja: — Mēģinājumus vajadzēs atlikt, āriju tesitūra joprojām ir pārāk augsta, solisti nevar izdziedāt.

— Es varu, — nenocietās Volfgangs, — lai gan man nav laga balss, sinjor. — Pirms impresārijs paspēja zēnu apturēt, viņš nodziedāja pirmo ariju. Balss bija smalka, bet melodija skanēja jauki un patīkami.

— Mocart, rādās, jūsu puika tēio kastrātu, — Aflidžio zobojās.

— Kā ar operu? — Leopolds bija nolēmis, ka neļaus novērst uzmanību no galvenā.

— Es jus apsveicu. — Aflidžio paraustīja plecus.

Leopolds mulsa minējumos: varbūt tomēr impresārijs

nav tāds, par kādu viņš to uzskatījis?

— Jūs apgalvojāt, ka zēns varot uzrakstīt operu, un tā arī ir.

— Un ko tālāk, sinjor?

— Lieciet, lai viņš pārtaisa abas jaunās ārijas, tad varbūt varēsim operu uzvest, kad ķeizars nākamajā mēnesī atgriezīsies no Ungārijas.

— Paldies.

— Tomēr man jums, Mocart, jāatzīstas: daudzi runā, ka lielu daļu mūzikas esot komponējis jūs. — Pirms Leopolds paspēja apmelojumu atspēkot, Aflidžio piebilda: Un mūzika vēl vienmēr nav transponēta tik zemu, cik vajadzīgs, turklāt tā izklausās pārāk vāciska. — To teicis, vIi.is izvadīja Leopoldu un Volfgangu pa durvīm.

24

Kad Leopolds uzdzirda, ka Aflidžio izdalot lomas Pičini operas «Buona Figliuola» uzvedumam, un kad pa Vīni paklīda baumas, ka Mocarta operu «La Finta Semplice» nevarot izrādīt, jo solisti atsakoties tajā dziedāt, tā esot pārāk vāciska, zēns neprotot arī lāgā itāliski, viņam neesot nekāda priekšstata nedz par melodiju, nedz par formu, — tad vecākais Mocarts noprata, ka jārīkojas. Viņš gribēja griezties pie ķeizara, taču Jozefs joprojām atradās Ungārijā; tad Leopolds sāka gudrot, vai neizlūgties Marijas Tcrēzijas aizstāvību, bet viņu brīdināja, ka ķeizariene uzskatītu neapmierinātību ar Aflidžio par neapmierinātību ar viņas dēlu un tātad arī ar sevi.

Tāpēc, lai atspēkotu melīgās baumas, Leopolds sarīkoja muzikālu vakaru barona Gotfrīda van Svītcna, jauna, dedzīga Volfganga piekritēja namā. Leopolds nojauta, ka neviens vīnielis neatteiksies nākt, ja ielūgs šī ģimene. Piekrišanu apmeklēt koncertu bija devis arī Gotfrīda tēvs, Gerhards van Svītens, slavens ārsts, ko ļoti ieredzēja Marija Tcrēzija, cik nu viņa vispār jaudāja ieredzēt kādu, kas nepiederēja pie viņas ģimenes; arī uzklausīt viņa uzklausīja ārstu ar cieņu, ko reti parādīja kādam citam.

Volfgangs, ko Aflidžio uzvedība bija gluži apstulbinājusi, atguva mundrumu, kad uzzināja, ka koncerts notiks Gotfrīda van Svītcna namā. Viņam patika trīsdesmit gadu vecais barons ar tā augsto pieri un tādiem pašiem asiem vaibstiem kā tētim, kā arī barona sparīgā izturēšanās, kas pauda gan sirsnību, gan spēku. Cieņu iedvesa arī jaunā aristokrāta mūzikas mīlestība. Viņš bija mācījies spēlēt klavesīnu un vijoli, studējis mūzikas vēsturi un teoriju, kā arī komponējis sonātes un dziesmas. Pavadījuši dažus vakarus kopā, Volfgangs un van Svītens bija ieņēmušies paražu atbildēt viens otram dažādās valodās, jo abi prata runāt ne vien vāciski, bet arī itāliski un franciski, tāpat mazliet pārzināja latīņu un angļu valodu, turklāt abiem patika izskaidroties ar skaitļu un mīklu palīdzību. Vienu brīdi viņi nopietni apsprieda nesen mirušā Tēleinana skaņdarbus, otru — zobojās par primadonnām, kuru balsis atgādinot zāģa džinkstoņu, varoņu interpretiem kastrātiem, kas itin kā atraugājoties ikreiz, kad paņemot augstu toni, un diriģentiem, kas vēzējot rokas kā pusmiegā,

Leopolds brīnījās, ka dēls nevaicā, kas vēl ieradīsies koncertā.

— Ko tur vaicāt? — Volfgangs atteica. — Mana spēle taču neko negrozīs. — Tomēr klusībā viņš vēlējās, lai koncertā būtu Aflidžio. Tad viņš šim ņirgām parādītu, kas komponējis «La Finta Semplice».

Koncerta vakarā van Sviteni uzstāja, lai Mocarti stāv viņiem blakus, saņemot un apsveicot dižciltīgos viesus.

Leopolds nolēma, ka tā ir laba zīme, turklāt augstsirdīgs žests. Viņa garastāvoklis uzlabojās vēl vairāk, kad viņš ieraudzīja ienākam kņazu Dmitriju Goļicinu, Krievijas sūtni Vīnes galmā, un kopā var viņu — firstu Kaunicu, kancleru, ko ķeizariene par nopelniem dienestā bija paaugstinājusi no grāfa par firstu. Piecdesmit astoņus gadus vecais firsts Kaunies bija garš, slaids vīrietis ar iegarenu seju un saltām, bālzilām acīm — viņa valdnieciskais izskats lieku reizi apliecināja, ka pēc ķeizarienes viņš ir pats ietekmīgākais cilvēks valstī. Leopolds klusībā nodomāja: ja kāds spēj ietekmēt Aflidžio, tad tas ir Kaunies.

Kņazs Dmitrijs — tā viņš vēlējās, lai viņu uzrunā, — bija |oti izglītots un aristokrātisks cilvēks, turklāt tik veikls diplomāts, ka prata saglabāt tuvu draudzību gan ar Voltēru, gan ar Mariju Terēziju, kaut gan tie viens otru nevarēja ieredzēt ne acu galā. Nojauta Leopoldam iečukstēja, ka kņazs ir labs draugs arī viņiem, jo bija dāsni samaksājis bērniem par koncertu savā namā un uzaicinājis viņus apmeklēt Krieviju. Tagad kņazs Dmitrijs nāca taisnā ceļā pie Mocarta, vilkdams līdzi Kaunicu, kas sekoja diezgan nelabprāt.

— Mocarta kungs, esmu lepns, ka devu jums padomu aizvest bērnus uz Parīzi, — teica Goļicins. — Bet kad jūs aplaimosit ar viņu spēli Krieviju?

Leopolds, kas jau bija domājis par kņaza ielūgumu, pats brīnīdamies par savu drosmi, atbildēja: — Jūsu gaišība, mēs brauktu jau rīt, ja mums kā īstiem patriotiem nebūtu jāpilda pienākums pret dzimteni.

— Kad šis pienākums būs izpildīts, jums jāpagodina ar kavu mūziku Krievija.

— Tas mums būs liels gods, jūsu ekselence, — sacīja I ropolds, zemu palocīdamies.

Firsts Kaunies vērīgi aplūkoja Volfgangu, kas sprigani mīlinājās ar van Svīteniem, un teica: — Man stāstīja, kn jūsu dēlēns slimojis ar bakām.

— Tagad viņš ir pavisam vesels, — Leopolds steidzās npliecjnāt kancleram, par kuru runāja, ka viņš baidoties no katras vēja pūsmas un visniecīgākās slimības un jau atlicis divas tikšanās ar Mocartiem tāpēc, ka Volfgangs pārcietis bakas. — Jūsu ekselence, sarkanos plankumiņus var redzēt tikai tad, kad ir auksts laiks. — Viņš nodomāja, ka tagad vasara ir durvju priekšā un laiks silts: kancleram taču vajadzētu to zināt.

Tam par spīti firsts Kaunies blenza Volfgangā, lai pārliecinātos, ka patiešām neredz nekādus sarkanus plankurtius, un pienāca tuvāk tikai, kad kņazs Dmitrijs saņēma zēna roku, apsveikdams viņu par operas pabeigšanu.

— Kaunic, puisēnam ir liels talants, — kņazs sacīja.

— Ja es būtu vācietis, es viņu sargātu kā aci pierē.

— O, mēs tak to darām! — atsaucās firsts Kaunies.

— Taču mēs esam atkarīgi arī no citiem apsvērumiem.

— Kādiem tad? — kņazs Dmitrijs jautāja.

— Tikko beidzies karš, kas mums prasīja milzīgus naudas līdzekļus.

— Karš beidzās pirms pieciem gadiem.

— Mēs joprojām esam parādos. Tomēr es ļoti cienu zēna talantu, — firsts Kaunies aši piebilda, lai parādītu, ka ari viņam ir gaume.

Viņam piebiedrojās Bragancas hercogs, kurš mīlēja mūziku un kura simt tūkstoš dukātu lielā pensija ļāva to baudīt. Hercogs piebalsoja firstam Kaunicam. — Mocarta kungs, — viņš turpināja, — cik varu spriest, jūsu dēla opera šur tur atgādina Gluku. O, to es domāju vislabākajā nozīmē, — viņš piebilda, redzēdams, ka Leopolds sadrūvējas. Bragancas hercogu pazina kā vienu no Gluka galvenajiem aizgādņiem, tomēr viņš bija maksājis arī Mocartiem, lai dzirdētu bērnu spēli. — Ir dabiski, ja tik jauna komponista darbā jūtama kāda cita ietekme.

Leopolds neatbildēja, jo tagad viesi nāca cits pēc cita: ieradās grāfs Ditrihšteins, padomnieks, kam visvairāk uzticējās ķeizars; fon Gūtenberga jaunkundze, ķeizarienes acis un ausis (tāpēc ari šī dāma centās turēties grāfa Dītrihšteina tuvumā). Klusībā prātodams, kurš kuru uzmana, Leopolds klanījās grāfienei Tūnai, grāfam Palfi, tēvam Ignacam Parhameram, kas bija ķeizara biktstēvs un ķeizarienes mīlulis, kā arī vecākā van Svītena protežē Antonam Mesmeram, mūziķu mecenātam un ārstam, kas bija autoritāte magnētisko parādību izmantošanā medicīnā,

Viesi ieinteresēja Volfgangu tad, kad viņš ieraudzīja galma komponistu Ādolfu Hasi un galma dzejnieku Pjetro Metastāzio strīdamies ar otru galma komponistu Džuzepi Bonno. Šiem cilvēkiem gan viņš grib spēlēti Tēvs bija sacījis, ka viņi esot vislabākie opermūzikas speciālisti visā Vīnē, Hase — vienīgais vācu operas komponists, ko atzīstot Itālijā, un Metastāzio — vislielākais libretists pasaulē. Taču, pirms zēns paspēja māksliniekus uzrunāt, firsts Kaunies deva zīmi, lai sāk muzikālo pārbaudi.

— Sinjor Metastāzio, — Leopolds sacīja, — doktors van Svītens ir bijis tik laipns un atnesis no galma bibliotēkas jūsu libretu sējumu; mans dēls nevienu no šiem libretiem nav redzējis. Volfgangs būtu pateicīgs, ja jus izvēlētos vienalga kuras ārijas tekstu un viņš tūdaļ varētu komponēt mūziku.

Kamēr staltais, septiņdesmit gadu vecais galma dzejnieks cītīgi mekleja arijas tekstu, kuram vēl nebūtu rakstīta mūzika, Volfgangs prātoja: tētis tēlo burvi, lai gan nekādas burvības te nav. Viņam prātā ir melodija, ko var piemērot jebkuram dzejnieka izvēlētajam tekstam.

— Te būs, bērnsl — Metastāzio nopriecājās: vārsmām, ko viņš bija atradis, vajadzēs ļoti rūpīgu muzikālās frāzes veidojumu.

Volfgangs, brīdi lūkojies tekstā, uzrakstīja ārijas melodiju un tad pats to nodziedāja, apsēdies pie klavesīna un spēlēdams pavadījumu.

Kad viņš pabeidza, mirkli valdīja klusums, tad uzbrāzmoja aplausi. Volfgangs, daudz nedomādams, sāka spēlēt savu operu. Tēvs bija sacījis, lai spēlējot tikai pirmo cēlienu, aristokrātiem nepietikšot vairāk pacietības, taču visi, pat firsts Kaunies, klausījās, elpu aizturējuši. Noslēgumā zēns nospēlēja mīlas āriju no pirmā cēliena beigām un palika nekustīgi sēžam.

Visi viņu apstāja, un firsts Kaunies izsaucās! — Kaut kas nedzirdēts! Es nemūžam nebūtu ticējis, ja neredzētu to pats savām acīm.

clljii.

.tušu ekselence, vai var vēl būt šaubas, ka «La Finta Sviii/iHcc» mūziku viņš komponējis pats? — Leopolds vai

Te jau ir tas suns apraktsl — attrauca firsts Kaunies. — Kādas ir jūsu domas, Hase?

Vecais Hase paliecās uz priekšu, lai pārbaudītu mū7ikii, ko Volfgangs bija sacerējis Metastāzio vārsmām. Savos sešdesmit deviņos mūža gados viņš bija komponējis 11k daudz operu ar Metastāzio libretiem, ka vairs nezināja īsto skaitu.

— Ārija komponēta pēc visiem likumiem, — viņš lēni noteica.

— Un to komponējis Volfgangs pats, vai ne? Leopolds nepacietīgi tincināja.

— Mocarta kungs, vai tad tieši tas jums nedod mieru?

— Par mani nav runas^. Tas nedod mieru Aflidžio.

— Nevajag krist izmisumā, ja pirmā opera sastop ceļā grūtības.

— Bet, Hases kungs, — nenocietās Volfgangs, — ja mana opera ir laba, kāpēc tai vajadzētu sastapt ceļā grūtības?

Leopolds sāka atvainoties par dēla izlēcienu, taču Hase viņu aprāva, teikdams: — Kas tur nu scvišķsl Viņš tak ir

bērns.

— Man ir divpadsmit ar pusi gadu, — Volfgangs nerimās. — Un tā ir mana opera.

— Patiešām? — vaicāja firsts Kaunies.

Volfgangs klusēja, jo tēva acis šķīla zibeņus, pavēlēdamas turēt muti. Nekā nevar saprast. Viņš rakstījis mūziku ar mīlestību, bet šiem te klausoties mīlestība nav ne prātā. Nav ko kaunēties. Lai kaunas viņi. Pašiem nepietiek mīlestības.

Pēkšņi ierunājās grāfiene Tūna. — Ja es būtu uzrakstījusi tik labu operu kā Volfgangs, es arī to aizstāvētu.

— Bet vai viņš tiešām to uzrakstījis? — Kaunies neatlaidās. — Kā tad ir, Hase?

Hase atrāva skatienu no partitūras. Kāpēc kanclers tā steidzina? Viņš, Hase, gan ir atkarīgs no firsta, bet atbildēs, kad un kā vēlēsies. Viņš lepojās, ka vērtē zēna darbu bez aizspriedumiem, tikai Mocarts grib izspiest no puisēna pārāk daudz. — Mūzika ir mūzika, — viņš sacīja.

— Ir jau vēls. — Firsts Kaunies sāka atvadīties.

Hase ir greizsirdīgs vecs muļķis, Leopolds nikni nodo māja, tāds grib nevis sacensties, bet iznīcināt Volfgangu.

— Operas stils ļauj spriest, ka bērns to komponējis pats, — Hase teica.

— 01 — Firsts Kaunies durvīs apstājās. — Vai jūs esat par to pārliecināts?

— Protams, jūsu ekselence.

— Vai opera ir laba?

— Viņš ir vēl bērns. To nedrīkst aizmirst, jūsu gaišība.

— Es cienu jūsu taktu, Hases kungs, — iejaucās Leopolds, — bet Volfgangs nav tāds kā citi bērni.

— Piekrītu. Lielākā daļa viņa melodiju ir dziedošas un vijīgas, kaut arī ne vienmēr jaunas, — un viņa instrumentācija ir pareiza.

— Un šo mūziku var izdziedāt un izspēlēt.

— Jā, — teica Hase, taču, pirms Leopolds paspēja ielīksmoties, vecais komponists piebilda: — Tikai ir viens «bet»: dažas ārijas viņš komponējis tādam dziedonim kā Mancuoli.

— Savam ideālam, — Leopolds paskaidroja.

— Tas ir jauki, ja šāds Mancuoli arī dzied. Turpretī vairums solistu to nespēj. Viņiem nemūžam nav lemts dziedāt kā Mancuoli; jūsu dēla mūzika to skaidri parādīs, un tāpēc viņi zēnu nīdīs.

— Hases kungs, solisti prasīja, lai es sacerot bravūrārijas, — Volfgangs iejaucās sarunā. — Bet, ja jūs gribat, lai tās skanētu citādi, es varu tās pārveidot. Tūlīt, ja esat ar mieru.

— Nē, nē, nē! — Hase iesaucās. —Tas ievilktos līdz pusnaktijl

— Man nav grūti,— Volfgangs neatlaidās. — Tas nevilksies ilgi.

— Vai tad tu neesi noguris?

— Ja jūs bijāt tik laipns un noklausījāties manu spēli, tad es varu būt tik laipns un jums izpatikt.

Hase pasmaidīja, paņēma Volfgangu aiz rokas, apsēdās zēnam blakus pie klavesīna un sacīja: — So āriju tu komponēji šovakar. Tu rakstīji to kastrātam, — vai tu varētu transponēt to basam?

— Ar prieku, Hases kungs.

Visi sēdēja kā sastinguši. Kad darbs bija galā, Gotfrīds van Svītens, labas basa balss īpašnieks, āriju klusi un izteiksmīgi nodziedāja.

Zēns vēl nav sasniedzis meistarības kalngalus, —llnīc sacīja, — bet savam vecumam viņš ir gluži nepamt».

Pateicos, Hases kungs, — ierunājās firsts Kaunies.

.1 iis man ļoti palīdzējāt.

I.ikt zēnam ceļā šķēršļus ir noziegums, — nenocietās Kņazs Dinitrijs.

Pēkšņi visi sāka runāt reizē un, kā Leopoldam šķita, brīnīties, vai tiešām kādam nāktu prātā aizkavēt viņa dēla operas uzvešanu.

Volfgangs ievēroja, ka firsts Kaunies ne ar vienu vārdu nav pieminējis Aflidžio.

Mazliet vēlāk dižciltīgie aizgāja, bet Volfgangu tas neapbēdināja, jo mūziķi palika.

— Mocarta kungs, — teica Džuzepe Bonno, — es iepazinos ar jūsu «Vijoles skolu». Neesmu redzējis otru tādu grāmatu par šo tematu, kur būtu tik skaidrs un sīks izklāsts.

Leopoldu šie vārdi tā aizkustināja, ka viņš bija ar mieru mesties galma komponistam ap kaklu.

Ilase palocīja galvu. — Jūs esat labi mācījis savu dēlu.

Tam piekrita ari Parhamera tēvs. — Pēc mana norādījuma Rennvēgā pie bāreņu patversmes ceļ jaunu baznīcu, un ķeizariene visžēlīgi apsolījusi būt klāt tās iesvētīšanā. Ja mazajam Volfgangam būtu iespējams sacerēt šim gadījumam par godu svinīgu mesu, to varētu veltīt bāreņu patversmei.

Kad Leopolds atteica, ka Mocarti uzskatīšot par godu izpildīt šo lūgumu, ārsts Mcsmcrs piebilda: — Un, ja jaunajam Mocartam būtu iespējams komponēt operu ballei, ko cs rīkošu rudenī, es labprāt to pasūtītu.

— Kāpēc jūs negribat uzvest «La Finta Semplice»? — pēkšņās aizdomās jautāja Leopolds.

— Man ir liels nams, tomēr tas nav Burgteātris, — Mes mērs paskaidroja, — komiskai operai tas nav piemērots. Bet, ja viņš varētu komponēt īsu vācisku dziesmu spēli, es būtu ļoti laimīgs.

— Jā, jā! — atguvis paļāvību, iesaucās Leopolds. — Mēs uzskatām abus pasūtījumus par lielu godu. Volfgangs izpildīs tos laikā. — Viņš zemu palocījās Parhamera tēvam un doktoram Mesmeram. Tagad lai Aflidžio sargās sūdzēties!

Kad Leopolds lūdza Aflidžlo atsākt «La Flnla Sem plice» mēģinājumus, grāfs zemu jo zemu paklanījās, bet teica: — Es to labprāt darītu, taču sinjorina Bernaskoni un sinjorina Baljoni ir slimas.

Pēc nedēļas Leopolds uzzināja, ka šīs solistes augām dienām mēģina operu «Buona Figliuola. Kad viņš pieprasīja, lai Aflidžio pasaka, vai tā ir patiesība, impresārijs paraustīja plecus un norūca: — Jūs taču zināt, kā izceļas baumas.

— Vai arī tās ir baumas, ka jūs neuzvedīšot mana dēla operu?

— Jūs mani pārprotat. Es neesmu pret «La Flnia Sem plice» iestudēšanu, tomēr iespējams, ka šī opera publikai nepatiks. Man jāņem vērā savas intereses, tāpat kā jūs ievērojat savējās. Es iestudēju «Buona Figliuola», lai nodrošinātos pret nejaušībām, un jūs darītu tāpat.

— Un ko tālāk?

Ja šī opera gūs panākumus, mēs varēsim riskēt ar jūsu dēla darbu.

— Bet pagājušajā nedēļā jūs izskaidrojāt aizkavēšanos ar dziedoņu slimību.

— Nu, nu, pietiks! Kas ir viena nedēļa? Tikko Pičīni operu sāks izrādīt, es ķeršos pie «La Finta Semplice».

Tomēr nākamā opera, ko Aflidžio sāka mēģināt, bija atkal Pičīni darbs. Un, aizsteidzies uz teātri, Leopolds atklāja, ka nošu pārrakstītajam pavēlēts «La Finta Semplicep vispār nolikt malā: šo operu nemaz neuzvedīšot.

Kad Leopolds pieprasīja paskaidrojumus, Aflidžio teica; — Tas ir gaužām bēdīgi, taču solisti apgalvo, ka mūzika esot gan interesanta un prasmīgi komponēta, bet tā neesot skatuviska un viņi nevarot to izdziedāt.

— Man turpretī dziedoņi sacīja, ka viņiem tā ārkārtīgi patīkot.

— Jūs zināt, kādi ir dziedoņi. Viņi negribēja jūs aizvainot.

— Hase un Metastāzio teica, ka Vīnē esot uzvestas daudzas operas, kas nevarot sacensties ar mana dēla darbu.

— Lai tak viņi to uzved!

— Vai tā ir alga par mana dēla darbu un talantu?

— Es jūs brīdināju, ka būs riskanti likt divpadsmit gadu vecam zēnam komponēt operu. Ka viņš nezina neko par mīlestību.

— Un kā ar simt dukātiem, ko jūs mums solījāt maksāt?

Vai es šo solījumu devu rakstveidā?

. Jus devāt savu goda vārdu, grāfa kungs.

AIllfl/lo iesmējās. — Vīniešiem labāk patīk citādas iz viņš sacīja. — Abi mani buldogi, kas spēja sauļo.il gabalos sumbru, pulcēs vairāk skatītāju nekā jebhiita Jumi dēla opera. Tā ir mana nākamā atrakcija.

Hs sūdzēšos ķeizaram, — Leopolds pavēstīja.

Aflidžio pēkšņi aizsvilās dusmās. — Sūdzieties, Mocart, gan jus to nožēlosit.

— Ķeizars mani uzklausīs. Ķeizarienei ļoti patīk Volfgangs.

— Viņai patīk viss jaunais, ja vien tas neko nemaksā.

— Jūs nopulgojat pat viņu?

— Bet ko lai saka, ja jūs tirgojaties ar savu puiku?…

— Tirgojos! Jūs esat nelietis! — Šausmu apstulbotajam I eopoldam dusmās aizrāvās elpa.

— Un jūs — muļķis, — Aflidžio ņirgājās. — Visi runā, ka jūs tirgojaties ar savu dēlu, lai saraustu bagātību.

Leopoldu pārņēma negants naids pret Aflidžio, viņš bija gatavs atņemt impresārijam dzīvību, taču tai pašā laikā apsūdzība viņu tā satrieca, ka laupīja runas spēju.

— Un ziniet: ja kādā no maniem teātriem piespiedīs uzvest jūsu zeņķa operu, es parūpēšos, lai to vispirms izzobo un tad izsvilpj.

Tonakt Leopolds neaizvēra ne acu. Vai viņš tiešām tirgojies ar Volfgangu? Viņš mīl dēlu, un dēls mīl viņu. Bet Aflidžio bija teicis…?

Kad viņš nākamajā dienā pasacīja Volfgangam, ka «La Finta Semplice» mēģinājumi uz īsu laiku atlikti, bet pēc sarunas ar ķeizaru tiks noteikts jauns datums un Volfgangam tagad vajadzētu ķerties pie dziesmu spēles un mesas, dēls izskatījās vīlies, taču pretī nerunāja. Leopolds allaž bija mēģinājis nevis pavēlēt, bet dot padomus, gan tādā tonī, ka nevarēja nākt prātā ierunas. Varbūt tieši tas izraisījis nevalodas?

— Vai tev ir bēdīgi, Volfgang? — tēvs pēkšņi izgrūda, lai gan bija nolēmis šo jautājumu neapspriest.

— Kāpēc bēdīgi? — Volfgangs jau domāja par dziesmu spēli.

Baidīdamies no atbildes, Leopolds nejaudāja vaicāt tālāk.

— Vai jums prātā Aflidžio meli?

— Vai tu zini, ka tie ir meli, Volfgang?

— Protams. Visas viņa runas ir meli.

— Vai tev gribas komponēt dziesmu spēli un mesu?

Volfgangs dedzīgi apskāva tēvu un sacīja: — Mon trиs

cher pиre, kāda tur starpība, ko es komponēju, ja vien tā ir mūzika.

Leopolds atvieglojumā uzelpoja. Aflidžio bija pūlējies satriekt viņa pašapziņu, taču Volfgangs ir un paliek viņa prieks un lepnums. Aflidžio ir zemisks un samaitāts, un to ne mirkli nedrīkst aizmirst. Viņš piek|āva puisēnu sev cieši klāt.

Nākamajā dienā viņš izlūdzās audienci pie ķeizara. Nedēļu pēc tās viņš iesniedza garu sūdzību par Aflidžio, sīki aprakstīdams pāridarījumus. Hāgenaueram viņš pēc tam rakstījāt «Viņa majestāte bija ļoti žēlīgs un drošināja mani, ka taisnība gūšot pilnīgu uzvaru. Viņš apsolīja, ka notikšot sīka izmeklēšana un grāfam Aflidžio būšot jāsamaksā mums simt dukāti, ko viņš mums palicis parādā par operu. Es piedevām prasu samaksāt arī izdevumus, kas cēlušies novilcināšanas dēļ, un ceru, ka jautājums ļoti drīz nokārtosies.»

Pēc abu Pičīni operu pirmizrādēm parādījās paziņojums, ka notikšot kolosāli grandioza izrāde, kurā piedalīšoties mežonīgi zvēri un kuru sagatavošot nepārspējamais sinjors grāfs Aflidžio, turpretī par Mocartiem impresārijs nelikās ne zinis, kaut gan pēc audiences pie ķeizara Leopolds bija lolojis lielas cerības.

Uztrauktais Leopolds pārrunāja to ar Gotfrīdu van Svītcnu. — Ķeizars droši vien mainījis savus uzskatus Gluka ietekmē, — viņš sacīja, taču van Svītens tam nepiekrita.

— Šaubos. Gluka pēdējā opera rAlceste» gan guva panākumus, taču kases ienākumi nebija pietiekami, un tas ir viens no iemesliem, kāpēc operas namu iznomāja šim Aflidžio. Nē, Gluku te nav ko vainot.

— Bet ko tad firsts Kaunies? Es biju domājis, ka viņš ir ļoti varens.

— Tāds viņš ir. Taču, cik noprotams, ķeizars negrib ieguldīt operas inscenējumā naudu. Un, tā kā par uzvedumiem maksā Aflidžio, tad, lai kā viņš savus līdzekļus arī iegūtu, nedz ķeizars, nedz firsts Kaunies īstenībā nevar neko līdzēt.

— Ja nu es parunātu ar pašu ķeizarieni?

1 Mans ļoti dārgais tēvs (franc.).

— Nodariet to.

— Viņa Volfgangu ieredz. Vienmēr izturas pret zēnu |ntl mī|i.

— Tikmēr, kamēr tas viņai neko nemaksā.

Gotfrīda van Svītena padoms Leopoldu neapmierināja. Pēc Mesmera pasūtījuma komponētais viencēliens — dziesmu spēle «Bastjēns un Bastjenna», kuras pamatā bija Ruso «Ciemata burvis», iedvesmoja tālākai cīņai pret Aflidžio. Jo nepaspēja izskanēt pirmā ārija šajā vienkāršajā stāstā par trim lauciniekiem, kad Mesmers pagriezās pret l.copoldu, kas sēdēja viņam blakus, un iesaucās: — Tā ir mūzika! Mūzika! Un jūs sakāt, ka viņam ir tikai divpadsmit gadu!

— Jā gan.

— Apbrīnojami! Apbrīnojami!

Kamēr visā Vīnē joprojām atbalsojās «Bastjēna un Bastjennas» cildinājumi, Volfganga mūzika saņēma vēl vienu uzslavu bāreņu patversmes baznīcas iesvētīšanā, kuruar savu klātbūtni pagodināja ķeizariene un Vīnes arhibīskaps.

Marija Terēzija uzteica Volfganga dievbijību, un Leopolds bija pārliecināts, ka ienaidnieki sakauti. Viņš noprata, ka ķeizariene ir ļoti labā garastāvoklī — svētsvinīgi pacilāta un dziļi aizkustināta — tāpat kā viņš pats, un viņš pēkšņi ierunājās: — Jūsu majestāte, tātad ir vēl cerības, ka «La Finta Semplice» uzvedīs?

— Cerības?

Kaut jel viņa nebūtu tik nīgri saviebusies! Taču vajadzēja turpināt. — Jā, — viņš teica. — Vai tad mazā Volfganga mūzika nav brīnišķīga?

Ķeizariene atstāja viņa vārdus bez ievērības un apsveica Parhamera tēvu: bāreņu koris esot tik jauki dziedājis svinīgo mesu.

— Paldies, jūsu majestāte, — pateicās Parhamera tēvs, — bet tas notika tāpēc, ka jaunais Mocarts viņus tik jauki un bijīgi diriģēja.

— Bijīgi. — Marija Terēzija brīdi aizdomājās, it kā pūlētos izprast vārda dziļāko jēgu.

Leopolds svārstījās. Viņš vairs nebija pārliecināts, vai Marija Terēzija patiesi ir viņiem tik labvēlīgi noskaņota. Neviļus viņš atcerējās, kā lūdzis padomu grāfienei TūnaI un tā sacījusi: «Marijā Terēzija iemājo dīvaini pretstati. Viņa dievina savus bērnus, taču cietsirdīgi apprecina tos politisku apsvērumu dēļ, nemaz neņemdama vērā viņu jūtas. Kopš vīra nāves viņa dzīvo vienās sērās, četras stundas dienā lūdz dievu, lai tas viņu atpestī, bet vajag tik Jozefam izdarīt kaut ko tādu, kas viņai nepatīk, viņa tūdaļ pārvēršas par īstu despoti. Vienīgais, kas viņiem kopīgs, ir nevēlēšanās izdot naudu. Tā vada visu viņu rīcību.» — «Es cerēju, ka koncertam van Svītenu namā būs liela nozīme. Vai tad šis ārsts neizglāba viņai dzīvību, kad viņa ļ slimoja ar bakām?» — «Tā viņa domā. Un ir pateicīga. Tomēr ne tik pateicīga, lai atbalstītu kādu operu, pat ja to būtu komponējis doktors van Svītens.»

Taču, kad Marija Terēzija noglaudīja Volfgangam ;j galvu, it kā viņš joprojām būtu mazs bērns, un atkal izturējās kā māte, Leopolds nenocietās.

— Jūsu majestāte, visa mazā Volfganga mūzika ir pilna bijības. Pat viņa opera ir tāda.

— Par operām lemj mans dēls, — negaidīti asi un augstprātīgi noskaldīja ķeizariene. — Bet par mūziku, kas tika izpildīta šeit, bērns saņems dāvanu.

Ķeizarienes skarbums krimta Leopolda sirdi, līdz dažas dienas vēlāk viņš saņēma dāsnu dāvanu. Tomēr nedz no Aflidžio, nedz no kāda cita nebija ne ziņas, ne miņas, «La Finta Semplice» šķita aizmirsta. Daudz runāja par godu, kādu Mocartiem ar savu klātbūtni parādījusi ķeizariene, tomēr pasūtījumi izpalika. Tā sešpadsmit mēnešus pēc aizbraukšanas no Zalcburgas Leopolds nolēma atgriezties mājās.

25

Dažas nedēļas vēlāk Volfgangs, izliecies ārā pa savas istabas logu Labības ielā 9, vēroja to, kam agrāk netika veltījis uzmanību. Pēc ceļojuma neērtībām viņš augsti vērtēja mājas ērtības.

Viņš priecājās, ka guļ savā gultā, ka visapkārt ir pazīstamas lietas, ka var satikties ar veciem draugiem, sevišķi

, kns, likās, auga tikpat ātri kā viņš. Volfgangs a nosvinējis trīspadsmito dzimšanas dienu un isam liels. Un patlaban bija skaista ziemas diena.

Debesis spodri zilgmoja, tās neaptumšoja sniega mākoņi, un, lai gan bija auksts, ledainais vējš, kas parasti Imi/as šurp no apkārtējiem kalniem, tagad bija norimis. Maltie, puķainie mākoniši slīdēja pār Lohela laukumu Viegli un dabiski kā maigas, gaisīgas melodijas. Voifpailgs prātoja, ar kādiem instrumentiem tās varētu atskaņot. Viņš redzēja vienu mākonīti, kas nebija lielāks par ne/.dodziņu, otru, kas atgādināja franciskāņu baznīcas smailo torni «Valdnieka pilsētiņā», un trešo, kura apveidi bija līdzīgi mazajai vijolei, ko viņš kādreiz tika spēlējis.

Redzētais pārvērtās skaņās. Cieši lūkodamies mākoņos, Volfgangs dzirdēja balsis, kas viņu sauca. Mūzika pārņēma visu būtni. Viņš nodomāja: daudzi cilvēki taču neaptver, ko dzird vai ka vispār dzird, bet dzirdēt ir svarīgāk par visu pasaulē. Mūzika iemājo visur. Lai gan — nē, ar dzirdēšanu vien nepietiek. Jāklausās arī. Tā galvā dzimst melodijas. Likās, viņš pats sevī radījis radītāju, un tam tikai jāiedveš dzīvība.

Pieaugušie stāsta viņam par «iedvesmu», apgalvodami, ka tai jāatplaiksnās pēkšņi — līdzīgi zibenim, bet viņiem nav taisnība, iedvesma mīt viņā visu laiku, un viņam jāprot tā satvert un jāattīsta tālāk, lai nevajadzētu būt atkarīgam no aklas nejaušības un gadījuma. Viņš saprata arī, ka ar melodiju vien nepietiek.

Dažreiz melodijas plūst tik brāzmaini, ka draud viņu noslīcināt. Viņam jāizvēlas. Jāņem pašas labākās. Un, lai ko teiktu citi, izvēli nosaka gaume. Par spīti atbildei, kuru viņš tēvam devis Vīnē, viņam gribas izlemt pašam, ko tagad komponēt. Bet, ja toreiz viņš būtu teicis ko citu, tas tēti sāpinātu, un tā nedrīkst rīkoties.

Viņš redzēja, kā no Rezidences pa Labības ielu tuvojas tēvs. Tētes gaita ir ņipra un sprigana, jākomponē viņam maršs. Pēc tēva steidzīgajiem sojiem varēja noprast, ka viņš nes jaunas ziņas, jo viņu bija aizsaucis uz pili pats arhibīskaps.

Taču, pirms tētis paspēja ierunāties, māmiņa noprasīja: — Vai algu tev atjaunos?

— Viņa gaišība nebija aicinājis mani pie sevis algas dēj. Viņš ļoti labvēlīgi runāja par mesu, ko Volfgangs

komponējis Parhamera tēvam. Viņš sacīja, ka saņēmis par»

— Leopold, bet kā ar tavu algu? — māmiņa neatlaidās.

— Es to nemaz nepieminēju. Esmu pārliecināts, ka tā bijusi kļūda; nekad viņa gaišība nav bijis pret mani tiki laipns. Viņš man pastāstīja, ka Vīnes arhibīskaps izteicis viņam komplimentus par dievbijīgo mūziku, kuru kompo I nējot Zalcburgā. Ja viņam patiks Volfganga jaunā mesa, tad, manuprāt, viņš liks uzvest «La Finta Semplice». V Iespējams, ka viņš pat ļaus mums doties uz Itāliju.

— Mēs tikpat kā neesam padzīvojuši mājās, bet tu jau atkal runā par ceļošanu.

— Ja viņa gaišība piešķirs man atvaļinājumu, es būtu mu]ķis, ja atteiktos.

augstsirdību. Vai tu tiešam domā, ka viņš tev samaksas?

— Tev nav samaksāts par trim nedēļām, un tu runā par

— Esmu jau uzrakstījis lūgumu.

— Līdzīgu tam, kādu tu iesniedzi ķeizaram?

— Anna Marija, kāda muša tev iekodusi?!

— Esmu nogurusi no ceļošanas. Un no slimībām.

— Bet Volfgangs nebūtu Volfgangs, ja nebūtu ceļojis un sastapies ar sava laika lielākajiem mūziķiem. Tādus viņš sastaps arī Itālijā.

— Man gribas kādu laiciņu padzīvot mājās, tēt, — ierunājās Nannerle.

— Neviens tev to neliedz. — Tēvs pagriezās pret Volfgangu un pajautāja: — Nu, un ko tu par to domā?

Volfgangs vilcinājās. Viņš nebūt nebija pārliecināts, vai tik drīz grib atkal ceļot, tomēr nevarēja arī aizvainot tēvu. — Izlemiet pats, tēt.

Tēvs, atsteidzies mājās pacilāts par glaimojošo audienci pie arhibīskapa, tagad jutās aizvainots. Pēc tik daudziem pazemojumiem, ko viņam licis paciest Sratenbahs, viņš nupat gandrīz pārliecinājis šo vīru, ka viņa dēls ir ģēnijs, bet neviens ģimenē neprot novērtēt, ko viņš panācis, — varbūt vienīgi Volfgangs to apzinās, jebšu arī par to nevar būt drošs.

Un nu vēl Anna Marija pateica kaut ko tādu, ko parasti nebūtu uzdrīkstējusies sacīt: — Leopold, vai tu nedomā,

hn, pl mis Volfgangs atkal nez kur brauc, viņam vajadzētu kiidu laiku paiet skolā un pamācīties gan latīņu un giIritu valodu, gan arī matemātiku?

I aliņu valodu es esmu viņam mācījis, un matemātika vii.iS ir ļoti stiprs, tur viņam skolotāji nav vajadzīgi, .la turpretī ir runa par mūziku, tad Vīnē vien viņš komponēja ne tikai divas operas un mesu, bet arī trīs simfonijas, vairākus maršus, sonātes klavesīnam un vijolei, menuetus un itāliešu ārijas. Kopš esmu sācis viņu mācīt, viņš komponējis vairāk nekā piecdesmit skaņdarbu.

— Vai tas ir daudz? — Volfgangs vaicāja.

— Jā. Un par viņa gaišību man ir taisnība. Gan jūs redzēsit.

Kad arhimsKaps pats vadīja dievkalpojumu, kurā atskaņoja Volfganga mesu, zēns nopriecājās, ka paklausījis tēvam. Par atalgojumu Sratenbahs lika Rezidencē uzbūvēt operas skatuvi, un viņa vārda dienā galma kapellas solisti dziedāja «La Finta Semplice».

Dziedāšana Volfgangu neapmierināja. Zalcburdziešus nevarēja salīdzināt ar Vīnes dziedoņiem, taču tētis staroja laimē un Volfgangs neizrādīja savu vilšanos. Operai beidzoties, viņa gaišība skaļi aplaudēja. Volfgangs lāgā neaptvēra, vai arhibīskaps priecājas, ka opera beigusies, vai arī viņam tā no tiesas bijusi pa prātam.

— Viņš sāk saprast, — tēvs paskaidroja. Leopolds jutās atvieglots, ka saņēmis aizturēto algu, kaut arī tas noticis tikai pēc tam, kad viņš iesniedzis lūgumu viņa gaišībai.

Volfgangs priecājās, ka nākamais pasūtījums ir divi divertismenti. Galvenās partijas viņš uzticēja vijolēm, un divertismentus atskaņoja pirmajos Vasarsvētkos universitātē filozofu un mediķu abitūrijas aktā.

Taču vislabāk viņam patika mesa, ko viņš komponēja un pats arī diriģēja svētā Pētera baznīcā par godu Kaetāna «Dominika» Hāgenauera iesvētīšanai garīdznieka amatā. Pirms teoloģijas studijām Kaetāns bija Volfgangam bijis viens no mīļākajiem rotaļu biedriem.

Kaetāns, gan desmit gadus vecāks, kopā ar Volfgangu tika blīkšķinājis gaisa šauteni un minis plēšas,kad zēns spēlēja ērģeles. Taču tagad draugs saucās Dominika tēvs un vadīja savu pirmo dievkalpojumu, kurā skanēja Volfganga mūzika. Vecais Hāgenauers lepnumā staroja.

Mūziku viņš nosauca par «Dominika mesu». — Volfgang, — tā ir tik izjusta mūzika, tajā jaušas tik daudz mīlestības, — viņš sacīja un deva mazajam komponistam savu svētību.

Volfgangs notvīka. Viņš bija rakstījis šo mesu ar visu sirdi, gribēdams parasti klusajam, neuzbāzīgajam Kaelānam Hāgcnaueram itin kā aplikt cieņas un cildenuma mantiju.

Sājā gadā viņš komponēja vēl vairākus maršus un menuetus, kā arī jaunu simfoniju — tēvs sacīja: lai vingrinātos, — tomēr neviens no šiem skaņdarbiem neizraisīja Volfgangā tādu sajūsmu kā operu komponēšana. Tāpēc, kad tēvs paziņoja, ka viņi došoties uz Itāliju, operas dzimteni, zēns līksmoja, kaut gan doma, ka būs jāšķiras no Barbaras fon Melkas un Terēzes Barizāni, uzvēdīja skumjas.

Tēvu nemocīja ne mazākās šaubas. Viņam jau tā likās, ka gaidīts pārāk ilgi. Kādu vakaru gandrīz gadu pēc atgriešanās no Vīnes viņš pavēstīja: — Viņa gaišība ne tikai piešķir man atvaļinājumu, bet apmaksā arī ceļojumu.

— Vai tas nozīmē, ka Sratenbahs dos tev naudu, ko braukt uz Itāliju, Leopold?

— Viņš jau to iedeva. Simt divdesmit dukātu. — Tēvs parādīja naudu Annai Marijai.

— Nemūžam nebūtu domājusi, ka viņš to darīs.

— Es tev teicu, ka iekarošu viņa labvēlību. Viņam iepatikusies Volfganga garīgā mūzika. Viņš saka: vajagot tikai Volfgangam iemācīties rakstīt mesas itāliešu brāzmaini varenajā stilā, un viņš kļūšot par maestro. Tādi bija viņa vārdi.

Anna Marija saprata, ka jāpriecājas līdz ar Leopoldu: viņš tik daudz sasniedzis, — un pūlējās šo prieku apliecināt, apsveikdama vīru ar skūpstu. Taču doma par ceļošanu viņai joprojām derdzās, un tāpēc pat skūpsts iznāca atturīgs.

Leopolds bija pataupījis vēl kādu pārsteigumu. — Brauksim vienīgi mēs ar Volfgangu. — Tas tika paziņots noteiktā balsī, lai nebūtu iebildumu un viņam nevajadzētu savu lēmumu atsaukt.

Doma par šķiršanos pildīja Annas Marijas acis ar asarām.

— Tu taču pati sacīji, ka labu laiku negribi nekur niikt. Bez tam viņa gaišība deva naudu tikai mums dilu, jo mēs abi esam viņa dienestā.

— Viņa dienestā! — māte brīnījās.

— Tagad mums jāgodā Volfgangs par «koncertmeistara

kungu».

Volfgangs, ko bija satriekusi ziņa par šķiršanos no māmiņas un Nannerles, neticīgi noprasīja: — Vai tad es lagad esmu galma mūziķis?

— Kāds tur brīnums? Zināšanu tev pilnīgi pietiek.

Par to Volfgangs gan nešaubījās, tačudroši vien ir ari

cili iemesli. — Tēt, jūs mani ķircināt.

— Viņa gaišība ieceļ tevi par trešo koncertmeistaru.

— Protams, bez algas, — noteica māte, kam negaidītā ziņa bija nožāvējusi asaras.

— Tikai, kamēr Volfgangs būs projām. Kolīdz viņš atgriezīsies no Itālijas un sāks pildīt koncertmeistara pienākumus, viņam maksās.

— Cik? — Volfgangs painteresējās.

— Tas vēl nav noteikts, taču parastā alga ir simt piecdesmit guldeņu. Viņa gaišība grib tevi piesaistīt Zalcburgai.

— Bet, tēt, viens no iemesliem, kāpēc jūs gribējāt braukt uz Itāliju, bija atrast jaunas iespējas. To jūs esat teicis ne reizi vien.

— Mums pašiem. Lai viņa gaišība paliek svētlaimīgā

neziņā.

— Viņš zina, — māmiņa sacīja. — Bet viņš arī nešaubās, ka tu atgriezīsies, kā esi atgriezies ikreiz.

— Tieši tāpat kā tu, māmiņ, — tēvs mīļi noteica.

Šķiršanās gāja gandrīz pāri Volfganga spēkiem. Viņš bija pateicīgs, ka tēvs aizliedza māmiņai un Nannerlei nākt līdzi lejā uz ielas, jo baidījās, ka līs rūgtas asaras un viņi nejaudās nekur aizbraukt. Volfgangam jāprot savaldīties kā īstam vīram.

Ilgas pēc mātes pārņēma zēnu, jau dodoties tēvam nopakaļ uz pasta karieti, kas viņus gaidīja pie durvīm. Māmiņu vēl varēja redzēt, viņa stāvēja dzīvojamā istabā pie vidējā loga. Turpretī nekur neredzēja Nannerli, kas bija likusies vienaldzīga pret viņu aizbraukšanu, it kā justos apmierināta, ka var palikt mājās. Pēkšņi Volfgangu sagrāba bailes: māsai nav ne silts, ne auksts, viņa priecājas, ka brālis dodas projām. Tad viņš ieraudzīja Nannerli, kas izmisīgi māja viņam ar roku. Bet kāpēc viņa stāv pie sānu loga? Nākamajā mirklī viņš saprata, ka māsa grib būt viņiem tuvāk. Pēdējos gados viņas gaišie mati bija kļuvuši tumšāki un viņa pati līdzīgāka māmiņai, tomēr bija un palika Volfganga mīļotā māsiņa.

Māte izliecās ārā pa logu, lai gan bija decembris un ļoti auksts, un iesaucās: — Pamet man gaisa skūpstu!

Tētis attrauca: — Tūkstošiem, tūkstošiem skūpstu, — taču izskatījās bēdīgs.

Turpretī Volfgangs par spīti tēva pavēlei pēkšņi uzskrēja augšā un noskūpstīja vispirms māmiņu, tad Nannerli, kas izskatījās nobijusies, vai tikai brālis nepametīs viņu bez ievērības, — un sacīja mātei: — Es nevarēju pamest skūpstu, man tas bija jāatgādā pašam.

26

Pirmajā vakarā pēc šķiršanās viņus mocīja vientulības sajūta. Tāpēc Leopolds nerakstīja māmiņai viens, bet lika rakstīt arī Volfgangam. Zēna vēstule skanēja: «Mīļo māmiņ! Man sirds ir pilna prieka, jo ceļošana ir tik interesanta, karietē ir ērti, un mums ir ļoti labs kučieris — ja ceļš atļauj, viņš drāžas kā vējš. Tētis Tev aprakstīs visu ceļojumu sīkumos, jo es rakstu, lai Tu zinātu, ka esmu tavs mīlošais un uzticamais dēls Volfgangs Mocarts.»

Leopolds lika dēlam rakstīt arī Nannerlei, lai māsa nejustos novārtā pamesta, un Volfgangs rakstīja viņai itāliski, gribēdams parādīt, cik labi prot šo valodu: «Manu mīļo māsiņ! Gods dievam augstībā, esam tikuši līdz Vorglai. Ceļojums r.:ūs izklaidē un nemaz nenogurdina. Vai tev kakls vairs nesāp? Pastāsti Šahtncram, ka es tagad dziedu «Tralallera» un tētis teic, ka, aizbraucis no Zalcburgas, es varot nesaldināt zupu ar cukuru. Sveicieni visiem mūsu mīļajiem draugiem, kā arī Barbarai un Terēzei. Kā tētis saka — ja mēs neslimošot un mūs nemocīšot aizcietējumi, pārējais neesot svarīgi. Tūkstoš reižu skūpstu Tev rokas. Tavs itāliešu brālis, grāmatvešanas kapelmeistars.»

Leopolds neskatījās uz ceļojumu tik optimistiski kā Volfgangs. Iespējams, ka, šķērsojot Alpus, paies desmit sma

f[HM, briesmu pilnas dienas. Stāstīdams dēlam: — Itālija i mūzikas dzimtene, tur mācījušies dižākie vācu meistari,

I londelis, Masē, Gluks un Bahs, — viņš tomēr bažījās gan pnr to, kā viņus saņems, gan arī par apledojušajiem ceļiem, sniega pieputinātajām kalnu parejam un lavīnām.

Turpmākajās dienās Leopolds daudzreiz prātoja, vai Initu vajadzējis laisties ceļā, it īpaši ziema. Dzīvespriecīgā Volfganga prātu, likās, neaptumšoja ne mazākas raizes, ceļojums viņam joprojām šķita aizraujošs, turpretī Leopolds dzīvoja pastāvīgā sasprindzinājumā, un, tikko tas pirmoreiz atslāba, jo viņi brauca pa plašu Tiroles ieleju, kad tā pēkšņi sašaurinājās: sākās dziļa grava. Bieži vien virs viņu galvām slējās sniega klātas klintis. Leopolda nolīgtie braucēji bija pieredzējuši vīri, kas zināja, vai gaidāmi sniega nogruvumi vai ne, taču cilvēki paliek cilvēki — ik mīļu bridi viņi var maldīties.

Kādā aizā klintis abās pusēs šķīra tikai dažu pēdu atstatums. Biezā sniega kārta likās slīdam lejup viņiem virsū, un, iebraucot aizā, pat kučieris it kā šaubījās un baiļojās, turpretī Volfgangs dungoja allegro, kas ar savu straujo, sprigano tempu atgādināja itāliešu galopu. Kad kučieris aizas sākumā apstājās, Leopolds neviļus norūca: — Kas mūs dzina trenkties uz šo Itāliju?

— Vai kaut kas noticis, tēt? — Volfgangs vaicāja.

— Kā jūs domājat, Mocarta kungs? — kučieris jautāja. — Briesmīgi sniega blāķi. — Kažokā ģērbtais braucējs izskatījās bāls un sasprindzināts.

Varbūt es dzenu mūs visus nāvē, Leopolds nodomāja, taču griezties atpakaļ šķita vēl ļaunāk.

Tikko viņi bija ārā no aizas, no klints nobruka sniega kupa tieši viņiem aiz muguras. Tomēr nebija laika šausmināties, jo tagad viņi brauca pa apledojušu kalnu ceļu, kura vienā pusē tumsa kraujš bezdibenis, bet otrā slējās stāva, jauja siena, un atpakaļ griezties vairs nebija nozīmes. Zirgi slīdēja uz ledus, un kādā baismīgā mirklī Leopolds nešaubījās, ka viņi nogāzīsies lejā. Kariete pēkšņi padevās atpakaļ, un Volfgangs pamodās no saviem muzikālajiem sapņiem; viņš bailēs iekliedzās, un Leopolds aizsedza ar roku viņam acis, lai dēls neredzētu drausmīgo ainu, un cieši piekļāva zēnu sev klāt.

Labu laiku pēc tam, kad zirgi jau bija sākuši iet līdzenā gaitā, Leopoldam vēl reiba galva un reimatisms lauza

plecus, bet Volfgangs sēdēja, tik cieši sažņaudzis rokas, ka kauliņi metās balti.

Leopolds gudroja, vai viņš nekjūst vecs: agrāk viņam nekad nebija griezusies galva. Lai kur no Zalcburgas brauktu, visur ceļš veda pāri kalniem. Taču te tie milza neredzēti garās, draudīgās grēdās. Kad vien bija iespējams, viņš sūtīja uz māju vēstules, un tas bija zināms mierinājums.

Tūkstoš septiņsimt sešdesmit devītā gada pirmajos Ziemsvētkos, divas nedēļas pēc šķiršanās no Zalcburgas, viņi sasniedza Rovereto, inazu pilsētiņu Ziemeļitālijā. Te neredzēja ne sniegu, ne ledu, kalnus nomija nolaideni pauguri. Leopolds tūdaļ aizgāja uz lielāko baznīcu, lai pateiktos dievam, ka viņi sveiki un veseli nokļuvuši līdzenumā, un nejauši satika senu paziņu.

Barons Kristiāni sirsnīgi priecājās, Mocartu ieraugot. Leopolds bija mācījis baronam vijoles spēli, un skolnieku saistīja patīkamas atmiņas par Zalcburgā pavadītajām dienām. Viņš bija arī dzirdējis, ka Volfgangs Mocarts esot ceļā uz Itāliju. — Sinjor Leopold, — viņš teica, — mēs būsim laimīgi, ja mums būs lemts dzirdēt jūsu dabas brīnumu.

Negribēdams atpalikt no barona, Svētā Krēsla kādreizējā pārstāvja Zalcburgā (tagad Kristiāni Marijas Terēzijas uzdevumā pārvaldīja Rovereto), — Leopolds dedzīgi atsaucās: — Mēs būsim laimīgi, ja varēsim spēlēt jūsu ekselencei.

Nākamajā vakarā, pabeidzis koncertēt baronam Kristiāni un Rovereto dižciltīgākajiem pilsoņiem, Volfgangs mulsa, klausīdamies glaimus. — Zēns ir dabas brīnums! — jūsmoja Kristiāni. — Bravo, Mocart! — sauca viesi.

— Kādi jūs esat iejūtīgi, iejūtība ir jūsu dižās zemes raksturīga īpašība! — nepalika parādā Leopolds, taču Volfgangs atcerējās, kā tēvs nīst Lolli un citus itāliešus, kurus atbalsta Sratcnbahs.

Tomēr barona sajūsma likās īsta. Viņš ļāva noprast, ka nevar maksāt Mocartiem, jo tie ir viņa viesi un tāds žests aizvainotu, bet, ja Volfgangs būtu ar mieru spēlēt viņa baznīcā, tas sekmētu Mocartu dvēseļu glābšanu. Kristiāni runāja ar tādu pārliecību, ka Volfgangs viņam gandrīz noticēja un noprata, ka tēvs dos savu piekrišanu.

Biģeļu koncerts bija domāts vienīgi Rovereto aristokrātiem nn mūziķiem, bet, kad Volfgangs barona Kristiāni rklpa/.ā devās uz baznīcu, viņu apstāja pūlis, kas ik pēc mo|;i auga augumā. Cilvēki steidzās no visām pusēm. Mūķenes meta zirgiem zem kājām puķes. Mātes pacēla bērnus, lai tie redzētu Volfgangu un itin kā saņemtu viņa svētību. Kad viņš sasniedza baznīcu, šķita, ka viņu noklausīties ieradusies visa pilsēta. Pūlis bija tik liels, ka Volfgangu ieveda iekšā pa otru pusi un drukni garīdznieki ar pūlēm nogādāja viņu līdz ērģelēm. Taču, kad viņš sāka spēlēt, pārpildītā baznīca aizgrābtībā apklusa. Daudzi sēdēja aizvērtām acīm un aizturētu elpu. Bet, tiklīdz viņš beidza, atskanēja sajūsmināti kliedzieni: — Bravo, Mocart! 0 benedetlol 0 Dio/»

Veronā viņu uzaicināja spēlēt Accademia Filannonica. Tas bija liels gods. Sai slavenajā mūzikas skolā nebija uzstājies neviens, kas būtu jaunāks par divdesmit vienu gadu, un Volfgangu vērtēt bija ieradušies daudzi mūzikas profesori. Viņš spēlēja no lapas klavesīna koncertu, sonātes, ko nebija agrāk redzējis, un komponēja finālu tēmai, kuru uzdeva harmonijas profesors.

Pjetro Mantova, profesors, kas bija viņu pārbaudījis, pavēstīja: — Sinjors Amadeo Volfgango Mocarts ir tik liels brīnums, kādu Verona nav redzējusi kopš Katulla laikiem. Viņam slavu varētu dziedāt vienīgi Dante.

Sapratuši mājienu, divi Veronas dzejnieki veltīja Volfgangam kvēlu odu un sonetu. Viņš pozēja skaistai el|as krāsu gleznai, kur bija attēlots, ģērbies savos iemīļotajos tumši sarkanajos svārkos, viegli pūderētiem gaišiem matiem stāvam pie klavesīna, uz kura nošu paliktņa bija redzama kāda no viņa kompozīcijām.

Tēvu šie neapvaldītie glaimi skurbināja. Viņš rakstīja māmiņai, ka portrets esot lielisks, Volfgangs izskatoties skaists un līdzīgs viņai.

Volfgangam slavas dziesmas likās pārspīlētas. Viņš taču nav paveicis neko tādu, ko nebūtu veicis arī agrāk. Kad viņu iecēla par Veronas filharmonijas akadēmijas kapelmeistaru, viņš titulu pieņēma kā kaut ko tādu, no kā nevar izvairīties.

1 Ak, dieva svētītais! Ak dievs! (itāl.)

Tādu pašu triumfu Mocarti piedzīvoja Mantujā un Kremonā, taču Milānā, pirmajā lielpilsētā viņu ce|ā, gaidīja ziņas, kas sagādāja vilšanos. Grāfs Firmiāns, Marijas Terēzijas ieceltais Lombardijas ģenerālgubernators, Mocartu sens draugs un aizgādnis, patlaban nevarēja viņus pieņemt, bet bija licis paziņot Leopoldam, ka audience notikšot pēc vienas vai divām nedējām. Neatlika nekas cits kā gaidīt, un Leopolds mēģināja gaisināt vilšanās sajūtu ar operas apmeklējumiem.

Volfgangs priecājās, ka viņi kādu laiku paliks Milānā, jo izdevība redzēt vēl kādas operas sagādāja viņam lielu apmierinājumu. Iespaidu bija tik daudz, ka, nespēdams nociesties, tos nepastāstījis, viņš aizrakstīja garu vēstuli Nannerlei. Bija 26. janvāris, viņa četrpadsmitās dzimšanas dienas priekšvakars, un viņam gribējās šo notikumu atzīmēt.

«Manu dārgo māsiņ! Tagad vācu klauns noiet no skatuves un uznāk itālietis. Jo patlaban mēs dzirdam vienīgi operas. Bet pat «// Ruggiero», kam Veronā ir lieli panākumi, vokālajā ziņā nav viscaur teicama. Izrādē piedalās kāda baronese, kurai ir ciešama balss un laba figūra, taču šī dāma drausmīgi detonē. Premjeram kastrātam, kas dzied drusku līdzīgi Mancuoli, ir skaista, spēcīga balss, tikai viņš ir pārāk vecs. Pēc izskata viņam ir gadi piecdesmit pieci, un viņa gāmurs trīcinās. Primadonnai ir brīnišķīga balss, bet to nevar dzirdēt, tāpēc ka skatītāji pļāpā.

Mantujā uzved kādu lielisku operu, mūsu drauga Hascs «Demetrio», taču atkal ir nelaime ar dziedāšanu. Primadonna dzied labi, bet pārāk klusu. Otrajai solistei ir grenadiera paskats un attiecīgi spēcīga balss, gandrīz visu laiku liekas, ka viņa dusmojas. Kastrāts dzied liriski, bet pārāk piepūlas, ņemot augstos toņus. Otrais solists ir pārāk vecs un man nepatīk. Tenors ir labāks, bet dzied smagnēji — kā daudzi itāliešu tenori.

Galvenais baletdejotājs ir labs, arī primabalerīna — laba, turklāt stāsta, ka viņa esot tīri glīta, bet es nesēdēju tik tuvu, lai skaidri varētu saskatīt. Ir viens labs grotesku dejotājs, tikai, atraudamies no zemes, viņš izdod nepieklājīgas skaņas.

Te ir Pičīni, kas dziras rakstīt jaunu operu, un iespējams, ka mēs tiksimies. Lai gan viņš ir neapolietis, viņu

MAluIU Milānā ļoti ciena. Tomēr, lai kā viņš censtos rakti melodiski, viņa mūzika ir skaļa un mākslota.

(IIii nekādu jaunu ziņu nav, vienīgi varu pavēstīt, ka llii|uil nomiris Gellerts, Leipcigas dzejnieks, un pēc savas llflves vairs dzejoļus nav sacerējis.

Esmu vesels un palieku tas pats vecais jokdaris. Tūkstoši eiz skūpstu māmiņai rokas un Tev sūtu simt mīļi Aninkstošu bučiņu. Addio, Volfgangs Vācijā, Amadeo — Itālijā.»

Pec vairākām nedēļām Leopolds saņēma ziņu, ka nu grafs Firmiāns varot Mocartus pieņemt.

27

Viens un domās iegrimis, grāfs Kārlis Jozefs Firmiāns stāvēja savā audienču zālē pie loga un gaidīja ierodamies viesus. Tad viņš strauji pagriezās un šķērsoja spoži nospodrināto parketu, līdz apstājās pie augstā Venēcijas spoguļa, kas bija novietots pie pretējās sienas un sniedzās līdz griestiem. Firmiāns bija kalpojis Marijai Terēzijai ilgi un uzticīgi, un tomēr nākamgad vai, vēlākais, pēc diviem gadiem viņa vietā sāks valdīt puika. Ķeizarienes trešo dēlu, erchercogu Ferdinandu, kam pēc sešiem mēnešiem apritēs sešpadsmit gadu, pēc laulībām ar Modenas princesi paredzēts iecelt par Lombardijas valdnieku. Bet grāfs Firmiāns vēl jutās spēku plaukumā. Viņš vērīgi lūkojās mirdzošajā spogulī un redzēja druknu, plecīgu, piecdesmit četrus gadus vecu vīru ar raupjiem vaibstiem; nekādas vecuma pazīmes saskatīt nevarēja. Taču viņš zināja, ka tam nav nekādas nozīmes. Ferdinands ir Habsburgs, un cita iemesla Marijai Terēzijai nevajag.

Saviem pavalstniekiem viņa mēdza teikt dievbijības caurstrāvotus, pamācīgus sprediķus, bet Habsburgu varu stiprināja ar jebkuriem līdzekļiem, kas vien nodrošināja panākumus. Grāfam nebija izvēles. Viņam vajadzēja samierināties vai nu ar otršķirīgu stāvokli, vai arī ar aiziešanu pensijā un nogrimšanu aizmirstībā. Turpretī, ja viņš paliks erchercoga padomnieks, tas atbildīs Marijas Terēzijas vēlmēm (tā viņa pati ļāvusi noprast) un vairums lēmumu būs viņa ieteikti, un viņš varēs arī īstenot iecerēto plānu.

Ja Mocartu uzskata par paraugu tam, ko jaunietis patiešām spēj sasniegt, tad salīdzinājumā ar Ferdinandu tūlīt redzams, ka erchercogs ir īstens bērns. Mūziķis ir pusotru gadu jaunāks par šo Habsburgu, taču savā garīgajā attīstībā pārspēj viņu par vairākiem gadu desmitiem. Iedomājoties šo salīdzinājumu, grāfs Firmiāns pasmaidīja. Tomēr riskēt nedrīkst; ja Marijai Tcrēzijai rastos kaut mazākās aizdomas, būtu kategoriski jānoliedz, ka Mocarti viņu interesē. Taču ideja joprojām likās vilinoša, un, to apsvērdams, grāfs jutās drosmīgs. Garastāvoklis uzlabojās vēl vairāk, kad sulainis pieteica četrus izcilākos Itālijas operu komponistus, kurus Firmiāns vēlējās redzēt pirms Mocartu ierašanās.

Ādolfs Hase, Džovanni Sammartīni, Nikola PiČīni un Jozefs Mislivečeks bija atbraukuši atsevišķi, taču grāfs Firmiāns pavēlējis sulainim ielaist viņus kopā. Visi izskatījās pārsteigti: kāpēc viņi ataicināti vienā iin tai pašā laikā? Saņēmis ielūgumu, ikviens no viņiem bija nodomājis, ka tas tiozīmē jaunu pasūtījumu Milānas operai, turpretī tagad šķita, ka te slēpjas kas ļauns.

Mūziķi palocījās Firmiānam, un grāfs nodomāja, ka Itālijā nav bijis skaistāka komponista par Māsi, kurš ar saviem septiņdesmit gadiem joprojām izskatījās pievilcīgs — diez, kādā mērā tas palīdzējis Hasem gūt panākumus:, itālieši taču ir lieli fiziskā skaistuma cienītāji.

Sammartīni, kas laikam bija Hases vecumā, kopš pēdējās reizes, kad grāfs viņu pirms dažiem mēnešiem bija redzējis, šķita sarucis. Taču arī šis mūziķis bija ļoti ietekmīgs, to nevarēja atstāt bez ievērības. Viņš bija mācījis Gluku, tika uzskatīts par Milānas ievērojamāko mūziķi, viņa operas un simfonijas varēja dzirdēt uz katra soļa.

Šobrīd tomēr visslavenākais komponists Itālijā neapšaubāmi bija četrdesmit divus gadus vecais Pičīni. Mazais, kalsnais vīrelis ar neparasti garu degunu, smailu zodu un gurdu izteiksmi nopietnajā, bālajā sejā nepacietīgi mīņājās, gaidīdams, kad grāfs sāks runāt.

Taču visneveiklāk jutās čehs Mislivečeks, kas savos trīsdesmit trijos gados bija vismazāk pazīstams. Viņš bija guvis panākumus Florcncē un Boloņā, tomēr Milānā tiem nebija lielas nozīmes.

Ienesa vīnu, kā arī Mislivečckam kafiju. Pičīni pārtrauca neērto klusumu, pēkšņi sākdams slavēt Ilāses pēdējo operu «Demetrio», kuru viņš diemžēl neesot redzējis.

— Viirbnt tā Ir mana pēdējā opera, — nopūzdamies UllH II nse. — Panākumus tā nav guvusi.

Tu nerunājiet! — Pičīni izsaucas. — Tas būtu liels muldējums.

Šķita, ka Hase tam netic, tomēr viņš neteica ne vārda.

Mocarti arī ieradīsies, — negaidīti paziņoja grāfs Firmiāns.

IMčini vismījāk būtu meties bēgt; Sammartini neslēpa pili steigumu; Mislivečeks likās samulsis; Hase noprasīja: Gan tēvs, gan dēls?

— Protams. Viņi taču laikam ir nešķirami, vai ne?

— Parasti tā ir. Vai gribat zēnam pasūtīt nākamo operu, jūsu ekselence?

— Vai jūs domājat, ka to vajadzētu darīt?

— Es neesmu impresārijs, grāfa kungs.

— Bet jūs taču slavējāt viņu firstam Kaunicam, vai ne?

— Slavēju, jūsu ekselence, — jūs jau to zināt.

Grāfs Firmiāns klusībā uzjautrinājās. So mūziķi viegli ap stūri ncapvedīsi. Lai sasniegtu savu pašreizējo stāvokli, Hase, tāpat kā daudzi citi komponisti Itālijā, bija apguvis ari intrigas mākslu. Ģenerālgubernators nodomāja, ka veiksmīgie mūziķi dažkārt prastu valdīt labāk nekā Habsburgi. Bet kas notiktu, ja to pateiktu Marijai Terēzijai!

— Vai jūs uzskatāt, ka «La Finta Semplice varētu uzvest? — viņš vaicāja Hasern.

— Grūti pateikt. Kamēr operu neparāda publikai, neviens nevar būt drošs par panākumiem.

— Maestro Pičīni, jūsu operas Aflidžio tomēr inscenēja.

— Tā nebija mana vaina, grāfa kungs. Man ar viņa plāniem nebija ne mazākā sakara.

— Vai uzskatāt, ka zēna operu būtu vajadzējis Izrādīt?

— Kā lai es zinu, grāfa kungs? Lai ko es atbildētu, tik un tā justos neveikli.

— Esmu saņēmis no Mocarta vairākas viņa dēla simfonijas, ko zēns man laipni veltījis, — teica Sammartini. — Uzbūvētas tās ir labi. Tās panāk lielisku iespaidu un rakstītas pēc visiem likumiem un ar gaumi.

— Es dzirdēju viņu sešu gadu vecumā spēlējam klavesīnu, — grāfs Firmiāns piebilda. — Nekad neesmu to aizmirsis.

Leopolds bija pieradis pie pārsteigumiem un lepojās, ka reti kad zaudē galvu, taču, ieraudzījis pārējos komponistus, aiz izbrīna kļuva vai mēms. Viņš bija domājis, ka grāfs Firmiāns ir draugs, uz kuru var paļauties, turpretī tagad klusībā sevi brīdināja, ka jābūt piesardzīgam. Volfgangs savukārt tā priecājās, ieraugot Hasi, ka sajūsmā piesteidzās viņam klāt, aizmirsdams vispirms paklanīties grāfam Firmiānam.

Leopolds sāka atvainoties par Volfganga uzvedību, bet grāfs Firmiāns atvēcinājās. — Es viņu saprotu, Mocarta kungs. Hases kungs ir lielāks mūziķis par mani. — Un grāfs iepazīstināja Leopoldu ar pārējiem.

Leopolds ļoti veikli izvairījās no Pičīnf, ko uzskatīja par mazu, viltīgu neapolieti. Ar Mislivečeku viņš nejutās brīvi, tomēr runāja pieklājīgi, nebūdams drošs, vai čehs nedziras sacensties ar Volfgangu. Ar Hasi un Sammartīni sarunas risinājās ļoti patīkami, it īpaši, kad viņiem piebiedrojās grāfs Firmiāns un vaicāja: — Vai jūsu dēlam spēlējot joprojām ir brīnumaini viegls piesitiens?

— Viņš to vēl pilnveidojis, — atbildēja Leopolds, atgūdams pašapziņu.

— Lieliski. Vai jums arī tā šķiet, Hases kungs?

— Grāfa kungs, pēc manām domām, Volfganga spēle runā pati par sevi.

— Ko jūs vēlētos, lai es spēlēju, maestro Hase? — iejautajās Volfgangs.

— To, ko vēlas viņa ekselence.

— Vēlāk! Vēlāk! — teica grāfs Firmiāns. — Laika gana. — Viņš atkal pievērsās Leopoldam. — Jūsu dēls ir pārvērties. Viņš izskatās daudz vecāks. Un seja sārti brūna.

— Tas ir no biežas uzturēšanās svaigā gaisā un sēdēšanas pie ugunskuriem, jūsu ekselence.

— Kā būtu ar kādu operu?

— Vai Milānai, jūsu ekselence? — Tas nevar būt, Leopolds drudžaini pārlika: nekad neviens sapnis nav tik viegli piepildījies. — Un to vajadzētu rakstīt manam dēlam?

—« Tas taču ir iespējams, vai ne?

.— Jā, jā, jūsu ekselence! — izsaucās Leopolds. — Vai ne, Volfgang?

Volfgangu, kas patlaban pārsprieda ar Sammartīni savus skaņdarbus, ko bija atsūtījis šim simfoniju meistaram, min ijinns nepatīkami aizskāra, bet, redzot, cik tēvs no Hiis, viņš tudaļ kļuva uzmanīgs un pārvaicāja: — Kas I. Irt?

« Vai tcvgribetos komponēt Milanai operu?

Viņam par izbrīnu Volfgangs ar atbildi vilcinājās. Tēvs tlliko neiesaucās: «Vai tu esi prātu zaudējis?» — taču ar imlciu savaldījās un sacīja: — Vai tu nedzirdēji, ko es Ieieti?

Es dzirdēju, tēt, bet… — Viņš redzeja, ka Hase gaida, lai viņš turpinātu. — Maestro Hase, man ārkārtīgi patika «Demetrio». Es zinu no galvas gandrīz visas a rijas.

— Paldies, Volfgang.

Nē, dēls nav zaudējis prātu, Leopolds nodomāja. Tas Ir nedzirdēti jauks un laipni pateikts kompliments; tā viņi katrā ziņā ātrāk nokļūs pie mērķa.

— Bet, maestro, — Volfgangs turpināja, — klausoties izrādi, es jutos satriekts.

Visi apstāja viņu un gaidīja, ko viņš teiks tālāk.

— Āriju laikā valdīja tāds troksnis, ka nebija iespējams saprast vārdus.

— Tāda nu reiz ir itāliešu publika, — teica Hase.

— Tādā gadījumā klausītājiem vajadzētu iepriekš ieņemt caurejas zāles un iztīrīt vēderus, — Volfgangs sacīja.

Leopoldam pārskrēja šermuļi. Volfgangam taisnība, bet kā viņš var būt tik rupjšl

— Vai itāliešu publika vienmēr izturas tik trokšņaini? — Volfgangs jautāja Hascm.

— Tikpat kā vienmēr.

— Neapolē ir gandrīz vēl ļaunāk, — piebilda Pičīni. — Tāpēc manā mūzikā ir tik daudz bravūras. Vienīgi tā to var dzirdēt.

Sammartīni norādīja, ka Milānas operas publika esot tikpat neuzvedīga; Mislivečeks sacīja, ka Florences operas skatītāji esot tik skaļi, ka pārkliedzot pat orķestri; Hase apgalvoja, ka itālieši vienīgi tad klausoties uzmanīgi, ja darbība attiecoties uz viņiem pašiem. Runātāji arvien vairāk iekaisa, un grūti bija sadzirdēt vārdus, jo visi komponisti izsacījās reizē, bet tad diskusija pēkšņi apklusa: grāfs sasita plaukstas un iesaucās: — Bravo! Jūs esat pierādījuši, ka zēnam taisnība! — Viņš ar plašu rokas vēzienu norādīja, ka tagad Volfgangam laiks spēlēt.

Pēc tam kad visi komponisti, pat Pičīni, bija aplaudējuši Volfganga sniegumam, grāfs izvēlējās Sammartīni, lai tas pārbaudītu Volfganga komponista spējas.

Sammartīni lika zēnam komponēt četras ārijas ar Metastāzio tekstiem. Volfgangs tika ar to ātri galā, Sammartīni pārskatīja uzrakstīto un pavēstīja: — Jūsu ekselence, ārijas tiešām labi komponētas. — Pirmais piekrita Hase, tad Mislivečeks un galu galā, kaut arī negribīgi, — Pičīni.

Grāfs Firmiāns apmierināts apsveica Mocartus. Zēns atstāja vēlamo iespaidu, un viņš pats visu bija ievirzījis tā, lai mūziķiem neatliktu nekas cits kā paust savu atzinību, kaut arī klusībā katrs domāja savu.

— Grāfa kungs, mans dēls uzskatītu par godu komponēt jums operu, — Leopolds teica.

— Ne man, bet erchercogam, — grāfs Firmiāns pārlaboja. — Es to neizlemšu.

Leopolds apjuka. Grāfa vārds taču Milānā ir likums. Leopolds nosprieda, ka Firmiāns ir tāds pats kā visi valdnieki: nekad nedod tiešu atbildi.

— Ja jūsu dēls koncertētu manā pilī, kad notiks pieņemšana par godu crchercoga nākamajai līgavai, Modenas princesei, un viņas tēvam hercogam, un ja viņiem mūzika patiktu, tad varbūt varētu cerēt uz pasūtījumu.

— Lai dieys svētī jūsu lēmumu, grāfa kungs.

— Parūpējieties, lai zēns būtu sava uzdevuma augstumos.

Volfgangs jau gribēja teikt, ka allaž ir sava uzdevuma augstumos, taču Leopolds neļāva viņam runāt, sacīdams: — Kā jūsu ekselencei labpatīk.

— Labi. Volfgang, ko jūs gribējāt teikt? —1 grāfs Firmiāns painteresējās.

— Ka tā droši vien būs gaužām lepna pieņemšana, grāfa kungs.

— Vai jūs nebaidāties?

— Kāpēc lai es baidītos, grāfa kungs? Es arī noskaņošos gaužām lepni.

Redzēdams, ka šie vārdi grāfu Firmiānu nevis sadusmo, bet uzjautrina, Leopolds ierosināja: — Jūsu ekselence, Volfgangs būtu lielisks pirmais kapelmeistars vai koncertmeistars. Zalcburgā viņš jau ir trešais.

(lililīi lirmiāns nodomāja: tas tik būtu joks, sešpadsmit gtldu vīram valdniekam — četrpadsmit gadu vecs kapelmeistars!

(irāfa kungs, viņš neatpaliek ne no viena mūziķa, U» Ir divreiz vecāks par viņu.

Interesanta doma. Mans pārvaldnieks norunās ar ļimis visu par koncertu. — Sie vārdi nozīmēja, ka audience beigusies.

Sammartīni apsveica Leopoldu par dēla panākumiem, un viņa paraugam sekoja Mislivečeks un Pičīni, lai gan Mocarts bija pilnīgi pārliecināts, ka abi jūtas aizvainoti un ka Pičīni Volfgangu šai mirklī ienīst. Bet kur palicis llasc?

Ilasc kopā ar Volfgangu kāpa lejup pa skaistajām marmora trepēm, apspriezdami Volfganga iemīļoto ēdienu — kāpostu pīrāgus. Kad Leopolds viņus panāca, Hase patlaban sacīja, ka drīzumā cerot sagaidīt Volfgangu pusdienas, kurās pasniegšot kārtīgus, barojošus vācu ēdienus.

— Mēs ļoti pateicamies par ielūgumu, — Leopolds saclja, — bet diez vai Volfgangam būs laika. Viņam vajadzēs cītīgi gatavoties koncertam.

— Kāpēc jūs vienādi viņu izrīkojat, — tā jūs varat viņu samaitāt!

— Vai tad viņš ir samaitāts? — noprasīja Leopolds. — Vadība viņam nepieciešama. Viņš vēl ir ļoti jauns.

— Tikai gados.

— Viņš neiebilst pret to, ka es viņu vadu. Tā taču ir, Volfgang, vai ne?

Tēva neatslābstošās uzraudzības nogurdināts, Volfgangs jau gribēja izsaukties: «Iebilst gan!» Taču tētim acīs saskrēja asaras, un asarām Volfgangs nekad nespēja pretoties. Viņš cerēja, ka maestro Hase neko nav redzējis. Saņēmis abus vīriešus aiz elkoņiem, zēns pavaicāja: — Kā jūs domājat, vai grāfs dos man pasūtījumu?

Leopolds atcerējās, kāda ITasem ir ietekme, un, atkal savaldījies, sacīja: — Ēsmu pārliecināts, ka Hases kungs uz šo jautājumu var atbildēt labāk par mums.

— Uz to nevar atbildēt neviens. Vismaz pagaidām ne. Jāiztop pārāk daudziem.

— Es tomēr ceru, ka viņa ekselencei mēs esam iztapuši, — teica Leopolds.

— Tas ir iespējams, — Hase atbildēja. — Viņš ir cilvēks ar gaumi.

Firmiāna pilī pieņemšanā par godu Modenas princesei ; un viņas tēvam bija ielūgti simt piecdesmit Milānas augstākie aristokrāti.

Volfganga programmā ietilpa viņa paša un Milānā iemī ļ Jotā komponista Sammartīni skaņdarbi. Pēc grāfa Fir ; miāna lūguma viņš nospēlēja arī četras ārijas, ko bija sacerējis audiences laikā. Modenas hercogs skaļi aplaudēja, princese teica: — Viņa mūzika ir melodiska, un spēlē viņš virtuozi, — un pēc tam daudzi augstmaņi sāka saukt:

— Bravo, Amadeo!

Drīz pēc tam Volfgangs saņēma pasūtījumu komponēt mūziku drāmai, ar kuru bija paredzēts atklāt nākamo se ļ zonu Milānas operteātrī. Visu norunāja Leopolds un grāfa pārvaldnieks dons Fernando Džermāni. Tika noteikts, ka Volfgangs saņems brīvu dzīvokli operas komponēšanas un mēģinājumu laikā, bet pēc partitūras iesniegšanas — simt cehīnu. Libretu vajadzēja izvēlēties grāfam Firmiānam, kas nebija vēl izlēmis, kāds būs temats, bet domāja, ka vajadzētu komponēt krāšņu opera seria.

— Nekādas steigas nav, — teica dons Fernando. Sis laipnais, pievilcīgais milānietis, kas bija apprecējis bagātu vīnieti, runāja vāciski tikpat tekoši kā itāliski, Vīnē viņam bija svarīgi darījumu sakari, un tāpēc viņš varēja sek J mīgi veikt daudzus pakalpojumus ģenerālgubernatoram.

— Sinjor Leopoldo, tā kā jūs ar Amadeo dosities ceļojumā pa Itāliju, tad, kolīdz librets būs atrasts, mēs to jums nosūtīsim. Pārējie līguma noteikumi ir tādi, kā parasts.

Viņš iedeva tos Leopoldam, un tas izlasīja: — Līgumslēdzējas puses vienojas, ka maestro Amadeo Volfgango Mocarts iesniegs visus rečitatīvus līdz 1770. gada oktobrim un ieradīsies Milānā tā paša gada novembri, lai komponētu ārijas un būtu klāt visos mēģinājumos, kas būs nepieciešami, gatavojot operas uzvedumu. Tiek paturētas parastās tiesības uzveduma neveiksmes gadījumā, kā arī ja iejauksies viņu ķeizariskās augstības. Lai dievs mums slāv klāt.»

Redzēdams, ka Leopolds sarauc pieri, dons Fernando

riju; Lai Amadeo neraizējas, ka viņam jākomponē Ki tl/.iedoņiem. Tā dara visi.

To viņš darīja jau Vīnē. Bet ko nozīmē vārdi «ja Iejauksies viņu ķeizariskās augstības»?

(), tas nozīmē ķeizarieni, erchercogu vai viņu vietnieku ģenerālgubernatoru.

Ls, nudien, cerēju, ka te mēs būsim brīvāki no aizbildnības.

— Mans draugs, tā jau arī ir. Neraizējieties. Jūs atbalsta gan Hase, gan arī Sammartīni, un pat Mislivcčcks izteicās labi par Amadeo. Brauciet uz Boloņu, Florenci, Romu un Neapoli, kā esat iecerējuši, es stāvēšu jūsu interešu sardzē šeit, Milānā. — Viņš pasniedza Leopoldam grāfa ieteikuma vēstules Boloņai, Florencei, Romai un Neapolei. — Tās domātas Itālijas dižākajiem un varenākajiem cilvēkiem. Tās jums droši vien Joti noderēs.

Leopolds jūtu uzplūdā apskāva pārvaldnieku, un tas ar tādu pašu sirsnību atbildēja, taču pēkšņā nožēlā piebilda:

— Ir tomēr divi noteikumi.

— Kādi noteikumi?

— Būs nepieciešams dabūt jūsu arhibīskapa piekrišanu.

— O! — Leopolds atviegloti nopūtās. — Domāju, ka te nekādu grūtību nebūs. Viņam vajadzētu justies pagodinātam. Grāfa Firmiāna tēvocis bija arhibīskaps pirms viņa. Zalcburgas arhibīskaps Firmiāns bija mans pirmais darba devējs.

— Un operai jābūt itāliskai. Pretējā gadījumā visa šī varza metīsies tai virsū un saplosīs. Neviens rīkojums nepiespiedīs itāliešu publiku atzīt operu, ja tā nebūs komponēta stilā, pie kura skatītāji pieraduši.

— Dārgais draugs, vai tiešām jūs domājat, ka es uzņemtos tādu risku!

Šoreiz dons Fernando apskāva Leopoldu un izsaucās:

— Protams, es jums uzticos! Un tas tev, Amadeo! — Viņš pasniedza Volfgangam grāfa atvadu dāvanu — zelta tabakdozi, kurā bija ielikti divdesmit cehīni.

Volfgangs nebija klausījies. Garantija, ka viņš pēc dažiem mēnešiem komponēs operu, bija uzvilnījusi veselu gūzmu muzikālu ideju, un nu viņš centās tās iegaumēt, lai vēlāk varētu pierakstīt.

Kad viņi ce]ā uz Pannu apstājās Lodi, lai pārgulētu tur nakti, Volfgangs pabeidza stīgu kvartetu, par ko bija

domājis visā ceļojuma laikā. Lodi, kas pletās Ādas upes krastos, bija bagāta ar renesanses pieminekļiem, un Mocarti apmetās krāšņajā katedrāles laukumā, bet Volfgangs nespēja domāt ne par ko citu kā vienīgi par mūziku, kuru komponēja, — tas bija viņa pirmais skaņdarbs šajā žanrā. Tēvs rāja Volfgangu, ka dēls viņu uzmodinājis — piecēlies nakts vidū pabeigt kvartetu. Kopš šī brīža zēnam iegājās paraža iegaumēt savas muzikālās idejas, lai kur viņš būtu — gultā, pasta karietē, portšēzā vai pat koncertā, kad viņam nebija jāspēlē, — vēlāk viņš iegaumēto pierakstīja. Viņu tik ļoti priecēja spēka apziņa, ko sniedza šī paraža, ka tā kļuva par rotaļu. Volfgangs atklāja, ka var atcerēties tēmu vai pasāžu ilgu laiku.

Parmā viņus ielūdza pusdienās Lukrēcija Aguari, slavenākā soprāniste Itālijā. Hasc, kam viņa bija dziedājusi, atrakstīja viņai, sacīdams, ka būtu ļoti pateicīgs, ja viņa dziedātu Mocartiem; viņš cerot; ja Lukrēcija piedalīšoties Volfganga operā, tas nodrošināšot operas panākumus.

Lukrēcija bija kāda augstmaņa ārlaulības bērns, tāpēc viņu sauca par «La Bastardellu», un Volfgangam ļoti gribējās zināt, kāda viņa izskatīsies. Viņš gaidīja, ka Lukrēcija kā jau mīlas auglis būs pavedinošāka un neatvairāmāka par visām citām soprānistēm, ko viņš sastapis. Zēns jutās vīlies, kad izrādījās, ka «La Bastardella» nav skaista, ka viņa klibo un ir jau precējusies.

Bet, kad viņa sāka dziedāt, Volfgangs aizmirsa visu pasauli. Kā apburts viņš sēdēja, klausīdamies, kā Lukrēcijas balss zemie toņi skan dziļi un sulīgi kā ērģeles, bet augšējie — viegli, skaidri un bez piepūles. Viņš jutās kā septītajās debesīs, kad «La Bastardella» bija ar mieru dziedāt viņa ārijas.

Kad viņa sāka tās izpildīt, viņa Volfganga acīs vairs nebija sieviete, bet instruments. Viņš pūlējās klausīties mierīgi un objektīvi, bet kvēloja apbrīnā. Viņas intonācija bija tīra, izpildījums — nevainojams, vienu mirkli balss skanēja maigi un aizkustinoši, otru — vareni un majestātiski.

Volfgangs tā satraucās, ka rakstīja Nannerlei: «Mēs dzirdējām «La Bastardellu»; viņa ir apbrīnojama. Viņas balsij neviena cita netiek līdzi, tā ir vislokanākā balss,

tin es jebkad esmu dzirdējis, un ar fantastisku diapaiii Paskaties, kādas notis un pasāžas viņa dziedāja iniiMi klātbūtnē.»

Vii,i; uzrakstīja tās māsai, lai Nannerle saprastu, ko viii. domā.

Jo vairāk Volfgangs atcerējās, cik brīnišķīgi Lukrēcija dziedājusi, jo dedzīgāk ilgojās viņai komponēt. Tagad Mocarti bija Boloņā, un tēvs stāstīja, ka šai pilsētai Po upes ielejā esot vislabākā mūzikas akadēmija pasaulē, bet Volfgangam ausīs joprojām skanēja Lukrēcijas augstie toņi.

Leopolds bija uzbudināts, jo feldmaršals Palavičīni, kam viņš aiznesa grāfa Firmiāna ieteikuma vēstuli, pieņēma Mocartus uz līdzenas vietas.

Feldmaršals Palavičīni, kas savās plīvojošajās drānās un sudrabkrāsas parūkā izskatījās visai romantisks, ar patiesu interesi izlasīja grāfa Firmiāna vēstuli un teica: — Sinjor Mocart, ģenerālgubernators vissiltākajos vārdos raksta par jums un jūsu dēla spējām, un es viņa domas augsti cienu. Jutīšos laimīgs, ja sinjors Amadco būs tik laipns un koncertēs pieņemšanā, ko es rītvakar rīkoju savā villā.

Leopolds šaubījās, vai tik īsā laikā būs iespējams sagatavot programmu, bet Volfgangs droši apgalvoja feldmaršalam: — Jūsu ekselence, varu spēlēt, kas vien jums tīk. Sammartīni, Hasi, Johanu Kristiānu Bahu.

— Vai Amadeo Mocartu, — ierosināja feldmaršals.

Feldmaršala kariete aizveda viņus uz pieņemšanu, kurā varēja sastapt prinčus, hercogus, sūtņus un kardinālus, tomēr Volfgangu visvairāk satrauca Martīni tēva klātbūtne. Ciktāl viņš spēja atcerēties, visi bija runājuši par šo franciskāņu mūku, visizglītotāko mūzikas zinātnieku Eiropā, kā par autoritāti, kurai allaž pieder pēdējais vārds. Viņš brīnījās, ka redz šo cilvēku pieņemšanā: stāstīja, ka Martīni tēvs koncertus nekad neapmeklējot. Vilšanos gan sagādāja mūziķa āriene — Volfgangs bija gaidījis, ka viņš izskatīsies aristokrātisks kā Ilase, bet viņš bija mazāks un vēl vairāk sarucis nekā Sammartīni.

Koncertā piedalījās orķestris un divi kastrāti, taču viesi skaji sauca pēc sinjora Amadco. Pēc tam kad Volfgangs bija nospēlējis klavesīna solo, izpildījis kopā ar orķestri koncertu, pavadījis kastrātus, kas dziedāja grāfam Firmiānam komponētās Volfganga ārijas, zēnu beigās palūdza diriģēt orķestri. Koncerts, kas sākās pusastoņos, beidzās tikai pusdivpadsmitos un arī tad vienīgi tāpēc, ka Martīni tēvs jutās noguris.

Volfgangs būtu bijis ar mieru spēlēt bez gala. Tādu lielisku klausītāju dēļ viņš būtu gatavs veikt īstus varoņdarbus. Grāfiene Palavičīni bija ielūgusi daudzas brīnum daiļas dāmas, kuras apbēra Volfgangu ar komplimentiem. Dažas atļāva skūpstīt viņām roku, citas glāstīja zēnu, vairākas ieslēdza skaujās. Tomēr vislielāko prieku sagādāja namamāte.

Kad grāfiene Palavičīni (ar savām tumšajām acīm, melnīgsnējo sejas ādu un tvirtajām krūtīm viņa bija aizraujoši skaista), pateikdamās par Volfganga spēli, viņu noskūpstīja, zēns gluži vai apskurba. Pēc skūpsta viņa uz mirkli atstāja savus pirkstus Volfganga rokā. Viņam negribējās tos atlaist, un, kad grāfiene pievērsās kādam citam, viņš jutās nelaimīgs.

Viņš dzirdēja namatēvu sakām: — Sinjor Mocart, jums ar dēlu jāpaliek Boloņā un jākļūst par mūsu Filharmonijas akadēmijas locekļiem.

— Mums tas būtu ļoti pa prātam, jūsu ekselence, — atbildēja Leopolds, — taču ciešanu nedēļa mums jāpavada Romā.

Volfgangs bija pārsteigts. Pirms tam tēvs ne ar vārdu nebija ieminējies, ka ciešanu nedēļā viņiem nepieciešams būt Romā, droši vien viņš jauno plānu izgudrojis šovakar, tā jau viņam patīk darīt. Volfgangs ievēroja, kā iemirdzas tēva acis, kad feldmaršals teica: — Kardināls Palavičīni, Vatikāna valsts sekretārs, ir mans attāls radinieks un draugs. Es jums uzrakstīšu ieteikuma vēstuli, ko viņam nodot.

Dodamies prom no greznās mūzikas istabas, Martīni tēvs apstājās pie Mocartiem un sacīja: — Sinjor Mocart, es tagad dzīvoju ļoti nošķirti, tomēr jutīšos pagodināts, ja pirms aizbraukšanas uz Romu jūs aplaimosit mani ar savu apciemojumu.

— Paldies, jūsu cienība, — tēvs atbildēja, — tas mums ir liels gods.

— Ar labu nakti, Amadeo, pēc tik spoža koncerta tev labi jāatpūšas.

Tomēr velak, kad tēvs rakstīja māmiņai visas labās ziliim an feldmaršala Palavičīni pārvaldnieks bija iedevis lH Iiii par Volfganga spēli un diriģēšanu divsimt piecas llntN, Volfgangam nenāca miegs. Pieņemšanā viņš bija mitknlijles pārāk daudz sievišķā skaistuma. Viņa vecumā Vajadzētu būt šķīstam un nevainīgam, viņš turpretī alka līci sieviešu roku glāstiem; kairinošās, koķetās dāmas bija pamodinājušas viņā juteklību, un viņš vairs nespēja hiit vienaldzīgs. Turklāt dažas no jaunākajām sievietēm bija tikai pāris gadu vecākas par viņu; viņš bija ievērojis, ka itāliešu meitenes nobriest ātrāk par vācietēm, un prātoja, vai tāpat notiek ar itāliešu zēniem, kuri te dzīvo. Lai kliedētu nemieru, viņš tēva vēstulē pierakstīja dažus teikumus Nannerlei: «Manu dārgo, dievināto māšell Velnu piemin, velns klāt. Priecājos, ka Tevi ielīksmoja kamaniņu brauciens ar Barizāni, taču man dara raizes, ka Tu apbēdināji fon Melku, atteikdamās braukt ar viņu. Cik daudzus sniegbaltus kabatlakatiņus gan viņš pieraudājis Tavas cietsirdības dēļ! Tev vajadzētu iedot viņam vemšanas līdzekli, lai viņš iztīrītu no sevis grēcīgas domas. Pasaki Barbarai, ka es patiešām aizsūtīju viņai savas dziesmas un ka ar prieku gaidu, kad pēc atgriešanās varēšu kopā ar viņu vizināties kamaniņās un jautri jo jautri pavadīt laiku. Noskūpsti no manis tūkstošreiz māmiņai rokas; sūtu simt duču saldu buču Tavam jaukajam purnclim. Volfgango Milānā — Amadeo Boloņā.»

Jokpilnā tonī rakstītais vēstījums uzreiz atviegloja sirdi. Viņš jutās atkal drošībā un aizmiga.

Neilgi pēc tam viņi ēda pusdienas pie Martīni tēva. Garīdznieks atvainojās par skopo maltīti, lai gan lepojās ar savu delikatesi — Boloņas desu. — Citādi, sinjor Leopoldo, ārsti man ļauj ēst tikai aukstu vistu, mazu gabaliņu rostbifa un gavēņa dienās mazliet zivs.

— Desa ir lieliska, — Leopolds slavēja, — savā būtībā — vāciska, garšā — itāliska.

Martīni tēvs bija ļoti apmierināts. — Saprātīgi ir nekad nepārslogot kuņģi, — viņš sacīja.

Leopolds piekrita. — Volfgangs nekad daudz neēd, — viņš teica, — citādi kļūst miegains un nevar komponēt.

Kad Volfgangs jau nosprieda, ka viņi ne par ko citu vairs nerunās, garīdznieks ieveda Mocartus kabinetā parādīt savu pasaulē plašāko nošu bibliotēku — septiņpadsmit tūkstoš sējumu.

Tomēr, kad Leopolds ierosināja, lai Martīni tēvs pavēro, kā Volfgangs komponē, garīdznieks atteica: — Ārsti man liek agri doties pie miera. Pieņemšana bija izņēmuma gadījums. Taču, ja jus rīt būtu brīvi, es jūs labprāt iepazīstinātu ar kādu kaimiņu, kas dzīvo ārpus Boloņas.

— Rīt mēs gatavojāmies izbraukt uz svēto pilsētu.

— Šis kaimiņš ir mans labs draugs. Karlo Broski.

— Farinelli? Visslavenākais no dziedoņiem kastrātiem?

— Visslavenākais gan. Viņš ļoti vēlas iepazīties ar jūsu dēlu.

Volfgangs arī gribēja iepazīties ar Farinelli. Tagad jau viņš saprata, kāpēc kastrāts ir kastrāts, kaut arī tēvs viņam nekad neko nebija skaidrojis; zēns skatījās uz to kā uz neizbēgamu faktu un cerēja, ka Mancuoli būs ar mieru dziedāt viņa jaunajā operā.

Nākamajā dienā, sēdēdams starp tēti un Martīni tēvu, Volfgangs brauca uz Farinelli villu un gudroja, vai ir īpaša starpība starp kastrātu un garīdznieku: ne vienam, ne otram taču nevar būt bērnu. Nez kāpēc likās, ka Mancuoli ar to nav nekāda sakara; Mancuoli bija draugs. Tomēr Volfgangs atkal un atkal atgriezās pie jautājuma: vai Martīni tēvs ir tik atturīgs kastrēšanas dēļ?

Farinelli villa bija tikpat liela un krāšņa kā Palavičīni mājoklis, un pats Farinelli bija tērpies tikpat grezni, cik Martīni tēvs — askētiski, taču abi vīri šķita ļoti draudzīgi.

Farinelli veste dzirkstīja vienos dārgakmeņos, baltā pūderētā parūka bija safrizēta pēc pēdējās modes un kurpju sprādzes — notīra zelta. Viņš bija sešdesmit piecus gadus vecs, bet izskatījās daudz jaunāks. Farinelli bija gara auguma, slaids, ar īsta galminieka kustībām. Bālajā sejā izcēlās sarkanās lūpas, kas bija nokrāsotas kā Versaļas dāmām, un brūnās acis ziņkāri lūkojās Volfgangā. — Tātad tas ir zēns, par kuru visi runā? — viņš apsveikdams noprasīja.

— Vai jūs gribētu, lai viņš komponē fūgu, sinjor Farinelli? — tēvs vaicāja.

Farinelli palocīja galvu, aizveda Volfgangu pie sava iemīļotā klavesīna — šo instrumentu viņam bija daudz — 1111 mīcīja: — To man dāvāja nelaiķe Spānijas karaliene, jmh bija domāts Skarlati, viņas skolotājam. Vai zināt, kas lilļa Skarlati?

Kopš piecu gadu vecuma es spēlēju viņa darbus.

Tādā gadījumā saceriet fūgu Skarlati manierē.

Volfgangs izpildīja uzdoto un atskārta, ka ir pārsteidzis ļ)at atturīgo Martīni tēvu, un tas ļoti iepriecēja tēti. Cik lielu nozīmi cilvēki — pat tētis — piešķir tādiem sīkumiem, Volfgangs nodomāja.

Jusu godiba, — tēvs ierunājās, — es ļoti vēlētos, lai lad, kad mēs atgriezīsimies no Romas, jūs apsvērtu, vai manu dēlu nevar uzņemt par Boloņas pasaulslavenās Filharmonijas akadēmijas locekli.

— Viņš ir pārāk jauns. Mēs nekad neesam uzņēmuši nevienu, jaunāku par divdesmit gadiem.

— Jūsu godiba, varbūt jums agrāk nav gadījies neviens tik talantīgs kā viņš.

— Iespējams. Padomāsim par to, kad jūs atgriezīsities.

— Kad man bija četrpadsmit gadu, — teica Farinelli, — es pat nepratu pareizi dziedāt.

— Es neesmu kastrāts, sinjor Farinelli, — Volfgangs iebilda.

— Tam jūs esat par vecu. Un, ja jūsu zināšanas mūzikā patiešām ir tik plašas, tad atliek nožēlot, ka šī izdevība palaista garām.

Slēpdams aizvainojumu, Leopolds sacīja; — Jūsu ekselence, Džordžs 111 uzskata, ka Volfgangs tik tiešām ir talantīgs, un tādās pašās domās ir franču Luī un Marija

Tcrēzija.

— Uz karaļu labvēlību paļaujas vienīgi muļķi.

Pēkšņi ceļā uz Florenci Volfgangs gribēja apstāties un atpūsties, viņš jutās ļoti noguris, taču tēvu nekas nespēja apturēt. Šķita, viņā griežas kāds velna rats, kas nemitīgi dzen uz priekšu. Viņus mērcēja spēcīgas lietus gāzes, pluinīja neganti vēji, bet tēvs izlikās, ka nekādu ceļojuma grūtību vispār nav, un sacīja:

— Farinelli niknumam ir savs iemesls: pēc tam kad viņš ar savu meistarīgo dziedāšanu bija izrāvis Spānijas Filipu no depresijas un tas viņu iecēlis gandrīz vai par premjerministru, karaļa padēls tūlīt pēc Filipa nāves, nīzdams ietekmīgo kastrātu, izsūtīja viņu no Spānijas. Tomēr nedrīkst aizmirst, ka, pat piedzīvojis šo neveiksmi un būdams tikai mūziķis, viņš var vadīt vecumdienas pārpilnibā. Varbūt tevi gaida tāda pati veiksme.

Tēvs uztraucās, kad pirmajā dienā Florencē Volfgangam vajadzēja palikt gultā: braucot pāri Apenīniem, viņš nejaukajā laikā bija saaukstējies.

Tomēr nākamajā rītā zēns jutās jau labi, un Leopolds varēja iesniegt grāfa Firrniāna ieteikuma vēstuli virskambarkungam grāfam OrsīniRozenbergam. Lai gan uzgaidāmajā telpā daudzi bija Leopoldam priekšā, ģenerālgubernatora vēstule nekavējoties nodrošināja audienci pie erchercoga Leopolda, Marijas Terēzijas otrā dēla un Toskaņas valdnieka. Divdesmit divus gadus vecais erchercogs ļoti labi atcerējās Mocartus no Vīnes un uzstāja, lai Volfgangs spēlējot viņa sievai, Spānijas infantei Luīzei.

Nākamajā vakarā notika liels koncerts erchercogam un viņa sievai. Volfgangs vēl nebija īsti atveseļojies no saaukstēšanās, taču viņa spēli tas neietekmēja. Nardīni, Itālijas labākais vijolnieks, spēlēja kopā ar Volfgangu viņa komponētās sonātes klavesīnam un vijolei.

Zēns nekad nebija dzirdējis tā skanam vijoli, kā tā skanēja Nardīni. Tonis bija tik sulīgi dāsns, ka likās nākam no debesīm. Un vijolnieks kopspēlē bija brīnišķīgi iejūtīgs! Tomēr Volfgangam uzvēdīja skumjas, jo viņš atskārta, ka tēvs nekad nespēs spēlēt nedz ar tādu smeldzīgu kaismi, nedz ar Nardīni virtuozo tehniku.

— Es taču tev sacīju, ka viņš spēlē kā pieaugušais, — erchercogs teica sievai.

Mancuoli, kas arī bija klausītāju vidū, apsveikdams sirsnīgi apskāva Volfgangu un pavēstīja: — Ja vien būs iespējams, Amadco, es dziedāšu tavā operā.

Tai pašā nedēļā Nardīni, ko Volfgangs bija gluži vai apbūris, iepazīstināja viņu ar savu mīļāko skolnieku Tomasu Linliju, angļu zēnu tādā pašā vecumā un augumā kā Volfgangs. Viņi tik labi saspēlējās, ka no šī brīža kļuva nešķirami: kopā vingrinājās, kopā uzstājās, dalījās pieredzē, sapņoja par kopīgu turneju pa Itāliju, Vāciju, Angliju; Tomass uzspodrināja Volfganga angļu valodas zināšanas, Volfgangs mācīja draugam vāciski. Pirmo reizi Volfgangs bija iepazinies ar jaunieti savā vecumā, kas izrādījās tikpat attīstīts kā viņš, — tas viņam sagādāja neviltotu prieku.

Kiul pēc divpadsmit laimīgām dienām pienāca laiks teikt nnlir vas, Tomass pasniedza Volfgangam sonetu «V. A.MoOMrljiiii aizbraucot no Florences», ko bija īpaši pasūtījis rtKtjniccci Korillai Olimpikai. Pirms īsa brīža ardievas bija

Imlclris Mancuoii, tad Nardīni, un nu pienākusi Tomazīno ittila. Tieši, kad viņš cilvēku tuvāk iepazinis, to iemīlējis un nekad negrib no tā šķirties, pienāk šīs sāpīgās atvadas.

— Ainadco, šis dzejolis nesīs svētību tavam ceļojum.un, — Tomazīno sacīja, apkampdams Volfgangu, un abi Aka raudāt.

An Leopolds ar mokām valdīja asaras. Viņam tāpat pietruks Tomazīno, šī glītā un mīļā zēna. Tomēr jāsteidzas: tagad Leopoldam šķita būtiski svarīgi ciešanu nedēļā panākt audienci pie pāvesta.

Tomass Linlijs pavadīja Mocartu karieti līdz pilsētas vārtiem un raudādams māja ardievas, līdz braucēji pagaisa skatienam. Volfgangs bija iespiedies ekipāžas pakaļējā sēdeklī, un, jo vairāk tēvs atgādināja viņam Florencē guļos panākumus, jo rūgtāk viņš raudāja, visu laiku skatīdamies atpakaļ, lai gan tur vairs nekas nebija redzams.

29

Viņi Ieradās Romā ciešanu nedēļas trešdienā, un Leopolds mudināja tūdaļ doties uz svētā Pētera katedrāli. Viņš bija uzzinājis, ka todien Siksta kapcllā atskaņos Alcgri rMiserere» un sacīja, ka šis skaņdarbs noteikti jānokīausoties, itin kā tādējādi varētu tuvināt audienci pie pāvesta.

Tagad gan Leopolds nebija īsti pārliecināts, vai tiešām tik nepieciešams redzēt Klementu XIV, tas vienīgi varētu pamudināt Sratenbahu dot atļauju Milānas pasūtījuma izpildei. Leopolds visu laiku bija atlicis rakstīšanu viņa gaišībai, kaut līgums bija noslēgts jau pirms mēneša. Pagājis tikai mēnesis, bet cik daudz laba tajā noticis!

Šī doma atdeva viņam paļāvību, un, kad viņi piebrauca pie svētā Pētera katedrāles, viņš zināja, kas darāms. Kā nokļūt Siksta kapellā, Mocarts uzzināja no sargkareivja šveicieša, kam iedvesa bijību kunga smalkās drānas un manieres. Pamājis, lai Volfgangs viņam seko, Leopolds izveda dēlu pa garu garajiem gaiteņiem uz Siksta kapellu un, izturēdamies kā īsts galminieks, kopā ar Volfgangu iegāja iekšā, lai gan ielūguma viņam nebija: neviens neuzdrošinājās šādu svarīgu personu aizkavēt. Pāvests, stāvēdams pie altāra, vadīja dievkalpojumu, un Leopolds no lūkoja klusu stūrīti. Viņš sacīja, lai Volfgangs klausoties «Miserere». — Ja vari, pieraksti.

Sis «ja vari» Volfgangu kaitināja. Vai tētis šaubās par viņu? Tāpēc viņš sēdēja un klausījās, neredzēdams ne Mikclandželo gleznas, ne ari mesas krāšņumu. Skaņdarbam piemita pašam sava loģika un vienotība, tā attīstība ritēja dabiski, un Volfgangs bez pūlēm visu iegaumēja. Jau sākumā viņš bija redzējis, ka «Miserere» dziedās deviņbalsu koris un klusībā sadalījis to grupās pa četrām un piecām balsīm; tas šķita vienīgais iespējamais risinājums, kad finālā sākās deviņbalsu koris. Viņš izjuta skaņdarba iekšējo uzbūvi, jo tas bija sacerēts, paturot prātā noteiktu mērķi, un, kad dziedāšana beidzās, viņš visu bija iegaumējis. Tā viņš rīkojās arvien biežāk, lai ko arī komponētu. Tēvs palūdza Volfgangu uzrakstīt «Miserere» pēc atmiņas, zēns to izdarīja un brīnījās, ka tētis ziņo māmiņai: «Tu zini: Romas slaveno «Miserere» vērtē tik augstu, ka mūziķiem, kas koncertē kapellā, aizliegts (piedraudot ar izslēgšanu no baznīcas) iznest notis, pašiem tās pārrakstīt vai dot to darīt citiem. Taču mums tās jau ir, jo Volfgangs precīzi līdz pēdējai notij uzrakstīja visu pēc atmiņas, un mēs varētu aizsūtīt partitūru šai vēstulē uz Zalcburgu, ja vien tā mums nebūtu vajadzīga šeit pat. Uz mājām mēs to aizvedīsim paši, jo, tā kā tā ir viens no Romas lielajiem noslēpumiem, mēs nevaram ļaut, lai tā nonāktu citu rokās un mums tiktu uzlikts baznīcas sods.»

Nākamajā dienā, kas bija Zaļā ceturtdiena, kāju mazgāšanas ceremonijā sv. Pētera katedrālē Leopolds pašapzinīgi devās cauri skatītāju pūlim, lai nokļūtu pie galda, kur sēdēja kardināli. Viņa tekošā itāliešu un vācu valoda, košās drēbes, impozantā gaita, Volfganga greznais, elegantais sārta muarē un tafta ģērbs, kā arī svinīgais tonis, kādā nolīgtais sulainis lika šveiciešu sargiem atbrīvot ceļu, novērsa jebkādas grūtības. Leopolds jutās ļoti apmierināts, kad manīja, ka daudzi uzskata Volfgangu par princi, bet viņu, Leopoldu, par tā audzinātāju. Pienākot pie pēdējās šveiciešu sargu rindas, viņiem ar plašu žestu parādīja, lai viņi dodas tālāk pie kardinālu galda.

|,tOļ)ol(ln pamudināts, Volfgangs apstājās pie kardinala

rtlitvl čmi, ko viņi pazina pec feldmaršala villā redzētas fliviius. Kardināls, zēna drošās izturēšanās ieinteresēts, lai viņš pienāk tuvāk. — Vai jūs būtu tik laipns tin pateiktu, kas jūs esat? — viņš vaicāja.

Volfgangs Amadeo Mocarts.

()! Slavenais zēns, par kuru tik daudz raksta?

Vai jūs esat kardināls Palaviēīni?

Jā, jā! Bet kāpēc jūs to jautājat?

Jūsu eminence, mums ir jums adresēta viņa ekselences feldmaršala Palaviēīni vēstule, un mēs gribētu apliecināt jums savu cieņu.

— Viņš jau man par jums rakstīja.

Sākās kāju mazgāšanas ceremonija, un kardināls pacēla roku, brīdinot, ka nedrīkst runāt, taču pamāja arī, lai Volfgangs nekur neaiziet. Kad pāvests bija beidzis, kardināls sacīja: — Tūlīt pēc ciešanu nedējas es vēlētos dzirdēt jūsu spēli. — Pēc šiem vārdiem kardināls zēnu atlaida, un Volfgangs, atskārzdams, ka šoreiz vairāk nepanāks, lai kas arī tētim būtu padomā, nometās kardināla priekša ceļos un noskūpstīja viņam roku, saņemdams viņa eminences uzslavu par godbijību.

Leopolds nožēloja, ka nevar neko sarīkot ciešanu nedēļā, bet viņa garastāvoklis uzlabojās, kad kardināls izteica vēlēšanos klausīties Volfgangu dažas dienas pēc tās. Koncerts notika prinča Hidži pilī, tajā bija ielūgtas Romas slavenības, un Leopolda sastādītā programma atbilda kardināla gaumei.Viņš dedzīgi applaudēja un teica: — Sinjor Mocart, gan jūsu dēla dievbijība, gan viņa virtuozitāte atstāj uz mani lielu iespaidu; diemžēl pāvests reti kad pieņem savos apartamentos mūziķus virtuozus.

— Jūsu eminence, es taču neesmu bildis par to ne pušplēsta vārda.

— Bet jūs to vēlaties, vai ne?

— Jūsu gādība inūs pagodina, eminence.

— Varbūt tuvāko mēnešu laikā varētu kaut ko nodot viņa svētības vērtējumam.

— Jūsu eminence, mēs esam uzaicināti pēc divām nedēļām koncertēt Neapolē.

Viņus pārtrauca Hristofori, viens no pāvesta dziedoņiem. Viņš neticēja, ka jel kāds spētu uzrakstīt pēc atmiņas

tMiserere» un lūdza, lai viņam parādot Volfganga veikumu. Visi sapulcējās ap Volfgangu un Hristofori, pienāca pat sadrūmušais kardināls.

Pēkšņi Leopoldu sagrāba bailes, vai kardināls nejūtasi apvainots. Taču Volfgangs, kas blakus garajam pāvesta dziedonim izskatījās pavisam mazs zēniņš, pasniedza viņam partitūru, it kā tas nebūtu nekas sevišķs, un mierīgi noteica: — K|ūdu nav.

Kamēr Hristofori pārbaudīja Volfganga darbu, telpā, valdīja klusums.

— Vai viņš patiešām uzrakstījis precīzi noti pēc nots? — jautāja kardināls Palavičīni.

— Jūsu eminence, partitūra ir absolūti pareiza.

— Jūsu eminence, es apsolu, ka to neviens neredzēs, — Leopolds steidzās apliecināt, taču kardināls ar valdonīgu žestu apklusināja viņu un paskaidroja: — Skaņdarbu netur tādā slepenībā, kā jūs domājat. Mēs esam iedevuši kopijas Spānijas karalim, ķeizarienei Marijai Terēzijai un Martīni tēvam. — Tad viņš pievērsās Volfgangam, un Leopolds bažīgi gaidīja, ko dēls atbildēs. — Bērns, vai tu zināji, ka šo skaņdarbu aizliegts iznest no kapellas?

— Aizliegts? Mūzika aizliegta? Jūsu eminence, šis darbs ir tik skaists un pilns bijības — vai tad to nevajadzētu dzirdēt visiem? Es taču to esmu uzrakstījis pareizi, vai nc?

— Acīm redzot. — Kardināls nodomāja, ka feldmaršals un grāfs Firmiāns nav kļūdījušies, augstu novērtēdami zēna valdzinājumu un aso prātu. Pievērsies Leopoldam, viņš teica: — Kad atgriezīsities no Neapoles, varbūt viņa svētība atradīs laiku, lai pieņemtu jūsu dēlu, kaut arī mūzikai viņš var atlicināt ļoti maz laika.

Kapelānu, sekretāru, sulaiņu un kambarsulaiņu pavadīts, kardināls aizgāja.

Leopolds atlika braucienu uz Neapoli, jo tagad Volfgangu vēlējās paklausīties arī daudzi citi augstmaņi, no kuriem varēja gaidīt aizgādnību. Nākamajās nedēļās notika virkne koncertu, kas ienesa veselu kaudzi cehīnu, ar kuriem pietika, ko samaksāt ceļu uz Neapoli un atpakaļ.

Viņš jutās dziļi apmierināts, kad gan Florence, gān pēc tam Roma piedāvāja operas pasūtījumu. Ar nožēlu viņš šos pasūtījumus noraidīja. Pirms pašas aizbraukšanas uz

Miiuli viņš aizrakstīja Sratenbaham, saprazdams, ka !k«k k nvoties nedrīkst un ka patlaban tieši ir izdevīgs Rīdīs. Viņš uzsvēra, ka pāvests nodomājis drīzumā dot viplrm audienci, un pastāstīja arī par kardināla Palavičīni llzlnibu un Martīni tēva uzslavām. Pavēstījis, ka Volftffings saņēmis uzaicinājumus komponēt operas gan Mil/m.ii, gan Romai, gan Florencei, viņš lūdza atļauju, lai dēls varētu komponēt operu Milānai un līdz ar to, viņš piebilda, ķeizarienei un grāfam Firmiānam.

Volfgangs rakstīja Nannerlei: «Manu dārgo čaklo māsi ņl Lai slavēts dievs, es un mana papīrkleksētāja spalva esam sveiki un veseli un darbojamies cītīgi: man gribētos, kaut mana māšcle būtu Romā, jo viņai šī pilsēta patiktu, la ir tik saprātīgi būvēta un kārtīga. Visur zied jaukas puķes, ļaudis iet pa ielu un dzied, reizēm tā, it kā viņi būtu Kapellā, reizēm pat labāk.

Priecājos, ka Tev patika menuets, ko es sacerēju sinjoiain Pikām, kas to dejoja Milānas operteātrī. Ceru, ka /aleburgā to dejos labāk, jo sinjors Piks izpildot ļāva atskanēt nepieklājīgām skaņām. Kad tu saņemsi kadriļu, lo es tev komponēju, pasaki man godīgi, ko tu par to domā.

Un, ja tu neesi pārāk aizņemta ar saviem draugiem, kas met uz Tevi tvīksmīgus skatienus, tad atsūti man aritmētikas tabulas, bet it īpaši «Mākslu rēķināt», jo es savējo esmu pazaudējis, apkārt mētādamies. Kopš pēdējo reizi Tev rakstīju, esmu komponējis simfoniju un, tikko uzskrīvēšu šo vēstuli, sēdīšos pabeigt vēl vienu.

Nu, re, nupat uzzīmēju svēto Pēteri ar atslēgām un svēto Pāvilu ar zobenu un paziņoju, ka man tapa piešķirts gods nobučot svētā Pētera kāju viņa paša baznīcā, un, tā kā es, dievamžēl, esmu tik mazītiņa auguma, tad mani, tukšprātiņu V. A. M., kas Tev raksta, vajadzēja pacelt, citādi es netiktu klāt. Un tagadiņ — tralalā! — mēs dodamies uz Neapoli.

Tētis teic, ka tā esot operas dzimtene, bet tad jau manīs. Tūkstošreiz skūpstu Tevi un māmiņu un palieku Tavs neglītenis Volfgango Vācijā, Amadeo — Itālijā un Mocarto — atmini, kur?»

Neapole bija rosmes pilna un trokšņaina pilsēta. Ielas čumēja un mudžēja no ļaudīm, itin kā pilsēta būtu milzīgs skudru pūznis, un visi, likās, uzskatīja par savu pienākumu runāt tik skaļi, cik jaudas, Volfgangam patika nea poliešu rosigums, bet nepatika skaļums, ar kādu tie kārtoja savus darījumus. Visparastākā saruna notika pilnā galvā. Piecu minūšu laikā viņš dzirdēja vairāk ķildu, raudu un bļaustīšanās nekā Vīnē veselā dienā. Viņam apgalvoja, ka operdziedāšanas mākslā neapolieši esot nepārspējami, taču viņam no pārspīlēti jūtelīgā izpildījuma kļuva visai neomulīgi. Operu Mocarti apmeklēja ikvienā izdevīgā gadījumā — ja nebija jāiet vizītē pie premjerministra vai ķeizarienes sūtņa grāfa Kaunica, vai angļu sūtņa sera Viljama Hamiltona — taču Volfgangs nojauta, ka dziedoņus interesē nevis mūzika, bet ārējie efekti.

Pēc Viņa domām, daudziem Neapoles solistiem trūka mēra izjūtas, partijas viņi izpildīja kļūdaini un pārāk ātrā tempā, piepūlēdami balsis tiktāl, ka dziedāšana patiesībā kļuva par kliegšanu, un ārijas pabeigdami ar pārmērīgu kaisli, kas nebija tālu no histērijas. Jomelli operu — vienigo, kas Volfgangam patika, kaut arī sižets, pēc viņa domam, bija vecmodigs un teātrim par nopietnu, — skatītāji izsvilpa. Toties milzu panākumus guva Pičīni un Paiziello operas, kas bija pilnas ar pēkšņiem lēcieniem no piano uz forle, negaidītām pārejām no augstiem toņiem uz zemiem un atpakaļ uz augstiem un barbariskām modulācijām. Volfgangu tas dzina izmisumā.

Neapolē tik ļoti bija modē opera, ka Leopoldam izdevās sarīkot vienu vienīgu Volfganga koncertu. Tēvs tomēr bija apmierināts ar iznākumu, jo viņi ieņēma krietni daudz cchinu un pēc koncerta sekoja pasūtījums komponēt operu ari Neapolei. Volfgangs uzskatīja, ka neapoliešiem trūkst gan smalkjūtības, gan gaumes, jo viņa koncerta laikā klausītāji bija pļāpājuši un staigājuši apkārt.

Daudz jaukak bija doties apskatīt Vezuvu, no kura cēlās biezu dūmu mutuļi, Pompejus, ITcrkulāniju, Vergilija kapu, Nerona pirtis un Vidusjūru.

Bet tad — kamēr viņš ar nepacietību gaidīja arhibīskapa atļauju, kas bija nepieciešama operas komponēšanai, un libretu, ko drīz vajadzēja saņemt (neapmierinātība ar Neapoles operām bija palielinājusi paša vēlēšanos komponēt), pienāca vēstule no kardināla Palavičīni.

Tētis, apmierināts, bet noslēpumains, gatavojās nekavējoties doties ceļā.

Viņi izbrauca ar pašu ātrāko diližansu. Leopolds visur 11/devas par ķeizara sūtņa pilnvaroto, tāpēc viņa rīcībā lik.i nodoti labakie zirgi un karietes; Romā viņam nevajadzēja iegriezties pat muitnīcā, ierēdņi klanīdamies māja, In 1 viņi turpinot ceļu. Leopolds noslēpadēlam, ka, pēdējo reizi mainot zirgus, viens no tiem saslējies pakaļkājās un Ievām, kas bija sargājis Volfgangu no iespējamā ievainojuma, ekipāžas spārns krītot iegriezies līdz kaulam apakšstilbā. Leopolds lepojās, ka stoiski pacieš sāpes un ka viņi j»tjoņojuši no Neapoles uz Romu divdesmit septiņās stundas, lai gan turpbrauciens bija prasījis četras dienas. Visu ceļu abi nebija gulējuši, un Romā Volfgangs aizmiga viesnīcā uz krēsla. Viņš i nemanīja, ka tēvs viņu izģērbj un noliek gulēt. No rīta pamodies, viņš tā arī neatminējās, kā nokļuvis gultā. Zēns ievēroja, ka tēvs klibo, bet Leopolds mierināja; — Sīkums. Mums pēc iespējas ātrāk jādodas pie kardināla. Viņš mūs pēc atgriešanās uzaicinājis pusdienās.

— Vai vēstulē bija rakstīts tikai par ielūgumu?

— Nu, kā lai saka… — Tēvs reti kad bija izskatījies tik cerību pilns. — Par šo un to.

Pie galda kardināls Palavičīni, uzrunādams Volfgangu, dēvēja viņu par «Signor Cavalicrc» un tas Leopoldu pārsteidza: viņš bija domājis, ka pāvesta valsts sekretārs grib ar viņiem tikties, lai paziņotu par audienci pie pāvesta. Kardināls, izskatīdamies tikpat noslēpumains kā pirms tam Leopolds, pateicās, ka viņi tik ātri atgriezušies un sacīja, ka drīz visi trīs atkal redzēšoties. Leopoldam neatlika nekas cits kā gaidīt, turpretī Volfgangs īsināja laiku, komponēdams vairākas jaunas ārijas Milānai. Kad pagāja vesela nedēļa un no kardināla nebija nekādu ziņu, Leopolds ņēmās sodīties, ka viņa eminence esot nepiedodami noslēgts: kāpēc viņam, Leopoldam, vajadzēja būt tik paļāvīgam!

Dienā, kad viņus lūdza ierasties kardināla Palavičīni rezidencē Palazzo Ģuirinale, Leopolds tikai ar pūlēm valdīja nepacietību.

Mierīgā balsī, nespēdams tomēr noslēpt uzvaras prieku, kardināls sacīja: — Divdesmit sestajā jūnijā viņa svētība piešķīra Ainadeo Volfgango Mocartam no Zalchurgas Zelta Pieša ordeni.

Kavaliera kungs (ilāl ).

— Divdesmit sestajā jūnijā! — Leopolds izbrīnā iesaucās. Tajā dienā viņi bija atgriezušies Romā. .

— Jā, bet vajadzēja gaidīt, kamēr sagatavo atbilstošos dokumentus.

— Tas ir liels gods, jūsu eminence.

— Vislielākais, kādu mūziķis var izpelnīties.

— Paldies, jūsu eminence, — Volfgangs klusu sacīja.

— Lūdzu. Lēmumu pieņēma tikai pēc ļoti nopietnas apspriešanas. Klausieties, Amadeo! — Kardināls Palavičīni nolasīja daļu no pāvesta patenta: «Ar mūsu apustulisko varu Mēs ieceļam tevi, kurš, kā mums zināms, kopš agras bērnības esi pratis izvilināt vissaldākās skaņas no klavesīna, — par Zelta Pieša bruņinieku.»

Pati augstākā šķira, kāda šim ordenim ir, sirdī gavilēdams, nodomāja Leopolds.

Volfgangs noslīga ceļos pie kardināla kājām, un Palavičīni aplika viņam ap kaklu sarkanu lentu ar zelta krustu un sacīja: — Sinjor kavalieri, tagad jūs esat «Zelta Pieša bruņinieks».

Volfgangs priecājās, jo redzēja tēva prieku.

— Nēsājiet to ar cieņu un godu, — turpināja kardināls Palavičīni.

— Viņš to darīs, jūsu eminence, viņš to darīs! Nav iespējams izteikt vārdos, cik mēs esam pateicīgi par jūsu laipnību! — izsaucās Leopolds. Nu vairs Sratenbahs nevarēs viņam atteikt!

— Viņa svētība pieņems jūs pēc dažām dienām.

Trīs dienas vēlāk Volfgangs, aplicis ordeņa zelta krustu, devās audiencē pie pāvesta Klementa XIV tā pagaidu rezidencē — Palazzo Santa Maria Maggiore. Audiencē bija klāt grāfa Firmiāna pārvaldnieks dons Fernando (it kā gods būtu parādīts arī viņa kungam), kardināls Palavičīni un vēl daudz augstu stāvošu garīgu un laicīgu personu.

Leopolds bija pārsteigts, kādu uzmanību te parāda Hieronimam Kolorēdo, Gurkas bīskapam. Parasti pret bīskapiem neizrādīja tādu cieņu, sevišķi kardinālu klātbūtnē. Viņš ievēroja, ka šim garajam, slaidajam garīdzniekam piemīt valdzinājums, kurš pat Romas prelātā šķiet pasaulīgs ūn cinisks, un prātoja, kas varētu būt šī bīskapa draugi. Tad viņš atcerējās, ka Kolorēdo ir ļoti ietekmīga ģimene Vīnē. Domās viņš atgriezās pie mirkļa, kad pāvests bija uzrunājis viņa dēlu ar vārdiem «ševaljē Mor/iil»; viņam likās, ka Klements XIV lieto franču valodu nI/ uzpūtības, un viņš jutās apmierināts, ka Volfgangs teikto sapratis. Grūti bija pasacīt, vai lielais gods dēlu pārvērtis, visi izturējās tik oficiāli — pat Volfgangs.

Pārāk oficiāli, Volfgangs prātoja. Viņš neticēja, ka visi klātesošie būtu viņam draudzīgi noskaņoti, izņēmumi varbūt bija dons Fernando un kardināls Palavičīni, un pat par viņiem nevarēja būt drošs. Pēc viņa domām, šādā gadījumā vajadzētu dziedāt, taču te visi izturējās gaužām svinīgi. Tētis izskatījās tā, itin kā šis dēla suminājutns pavērtu durvis uz citu, labāku pasauli, turpretī zēnam šķita, ka viņš ielauzies citam piederīgā īpašumā. Viņā burbuļoja melodijas, un viņam nāca smiekli, kad cilvēki godāja viņu par «sinjoru kavalieri». Varbūt vajadzētu to izteikt mūzikā? Cik viņš būtu laimīgs!

Tovakar, kamēr tēvs rakstīja māmiņai, ka dēls kļuvis par bruņinieku, Volfgangs pievienoja vēstulei zīmīti, kurā jaucās kopā vācu, franču un itāliešu valoda: «Dārgo māsiņ! Apbrīnoju, cik labi Tu proti komponēt, ja vien gribi. Tava dziesma ir ļoti skaista. Tev jāmēģina komponēt biežāk. Kad sūtīsi man sešus Mihaela Haidna menuetus, kas man patīk, pieliec atkal klāt kādu savu darbu. Sirsnīgi sveicini visus manus dārgos draugus. Tūkstošreiz skūpstu māmiņai rokas un Tevi, sinjorīna, ieceļu par Zelta Pieša bruņinieci. Paliec vesela, te valda tāds troksnis, ka mūzika nav dzirdama. Kavalieris Mocarts — tralalā—haliahā!»

30

Uzzinājis, ka Mocarti atgriezušies Boloņā un apmetušies viesnīcā, feldmaršals Palavičīni uzaicināja zalcburdziešus pārcelties uz viņa villu. Kad Leopolds pateica, ka spiests palikt gultā, jo brūce iekaisusi un kāja staigājot stipri sāp, feldmaršals kļuva jo neatlaidīgāks.

— Jūs varat palikt, cik ilgi vēlaties, — viņš sacīja. — Un kāja sadzīs.

Leopolds vilcinājās. Viņam negribējās tūlīt izrādīt savu gatavību.

— Varbūt jums kaut kur jābrauc? Uz Venēciju? Vai Milānu?

— Ai, nē, feldmaršala kungs. Vasaru biju nolēmis pavadīt Boloņā. Tā ir skaista pilsēta, un Mārtiņi tēvs grib, lai Volfgangs pamācās pie viņa.

— Tādā gadījumā jums jāpavada vasara pie mums.

— Bet es joprojām nevaru lāgā pastaigāt. Labā kāja vēl uzpampusi, es nevaru paiet bez spieķa, un arī tad ar grūtībām.

— Es nodošu jūsu rīcībā vienu no savām karietēm. Un kalpus, kas jums palīdzēs.

Jo ilgāk Leopolds tiepās, jo uzstājīgāks kļuva feldmaršals.

Telpas bija plašas un skaistas, ar marmora grīdām, augstiem griestiem un logiem kā Sēnbrunnā. Lai gan bija augusts un ārā dārzos valdīja svelmains karstums, istabās allaž bija vēsi. Volfgangam patika sajust smalkās v veļas pieskārienus un gulēt vienam pašam ērtajā, platajā gultā. Mocartu rīcībā .bija divi kalpi — kambarsulainis un sulainis, turklāt sulainis gulēja priekšistabā, lai vajadzības gadījumā būtu pie rokas. Cik skaisti, ka apkārt viss tik svaigs, tīrs un jauks, Volfgangs domāja. Kāpēc tā nevar būt vienmēr? Viņš zināja, ka nekāds pāvesta dekrēts viņus par aristokrātiem nepadarīs, bet vai tam vajadzētu būt kādai nozīmei? Viņš varētu samaksāt par ērtībām ar savu mūziku. Zēns jutās priecīgs un kļuva vēl līksmāks, kad redzēja, ka tēvs ir labā garastāvoklī un atkal sāk staigāt bez spieķa.

Drīz vien pienāca atļauja komponēt Milānas teātrim operu, turklāt Šratenbahs apsveica Leopoldu par pāvesta svētību. Neilgi pēc tam tika atsūtīts librets, un Leopolds uzskatīja šādu notikumu sakritību par labu zīmi, kaut gan temata izvēle darīja viņam raizes. Grāfs Firmiāns bija izvēlējies «Mitridatu, Ponta valdnieku»: libretists Čiņjasanti bija pārstrādājis to no Rasina traģēdijas.

— Tā ir sarežģīta opera seria, grūti būs ar to tikt galā, — Leopolds teica dēlam. Viņš mēģināja vienkāršos vārdos izklāstīt sižetu. — Mitridata dēli, Sifars un Farnass, domādami, ka tēvs kritis karā pret Romu, cenšas iegūt tēva līgavas Aspazijas labvēlību. Viņa dod priekšroku Sifaram, jo Farnass sazvērējies ar Romu pret tēvu.

Knd Mitridats uzzina, kas noticis, viņš pavēl sodīt ar nāvi gan dēlus, gan Aspaziju. Taču dēli izpērk vainu, dodamies iomja pret romiešiem, un, kad Mitridats patiešām krīt, SiIiiis un Aspazija savieno savus likteņus.

Volfgangs paraustīja plecus. Nekas sevišķs nav, bet Komponēt var.

Daudz vairāk prieka viņam sagādāja draudzība ar Mārtiņi tēvu; šis saites kļuva arvien ciešākas. Franciskāņu mukām iedvesa cienību pāvesta svētība.

Leopolds uzdāvāja Martīni tēvam «Vijoles skolu» un mūks Leopoldam — savu «S/ona della Musiea» ierakstīdams veltījumu: «Sinjoram Leopoldo Mocartam un kavalierim Amadeo Volfgango Mocartam».

ALartīni tēvs sacīja, ka uzskatīšot par godu mācīt Amadeo, un tā nu abi pavadīja kopā ik pēcpusdienu, jo rīta cēlienā Volfgangs strādāja pie savas operas, bet vakari aizritēja feldmaršala un citu draugu sabiedrībā.

Tuvāk iepazīdams Martīni tēvu, zēns redzēja, ka tas ir trausls, nervozs mākslinieks, kas dzēlīgi kritizē sliktus skaņdarbus un ir drīzāk mūzikas zinātnieks nekā franciskāņu mūks — lai ko viņš arī apgalvotu, viņa paliesais dievs ir mūzika.

Martīni tēvs mācīja Volfgangam senās garīgās mūzikas stingros polifonijas likumus un nemitējās apbrīnot zēna uzcītību.

Leopolds ar laiku noprata, ka Martīni tēvs gatavo Volfgangu uzņemšanai Boloņas Filharmonijas akadēmijā, mūzikas biedrībā, ko Itālijā uzlūkoja ar vislielāko cieņu.

— Bet neviens, jaunāks par divdesmit gadiem, tur nekad nav uzņemts, — viņam neviļus izlauzās kādu pēcpusdienu, runājot ar Martīni tēvu.

Mūks pasmaidīja. — Amadeo nav parasts kandidāts, — viņš sacīja.

— Viņam oktobrī jāpiedalās savas operas mēģinājumos Milānā.

— Viņš tur ieradīsies laikā. Esiet pacietīgs.

Leopolds mēģināja klausīt Martīni tēva padomam, jo uzņemšana par akadēmijas locekli bija liels gods. Tomēr vēlāk viņš sāka raizēties: eksāmenu atlika uz oktobri, un

viņš baidījās, kaut gaidīšana nebūtu veltīga. Izšķirīgajā pārbaudē Volfgangu ieslēdza istabā vienu, iedeva gregoriāņu sešpadsmitā gadsimta psalma antifono melodiju un lika tai piekomponēt trīs augšējās balsis, stingri ievērojot polifonijas likumus. Leopolds izbijās, jo šī konstrukcija bija Joti grūta, turklāt neatbilda Volfganga kā komponista gaumei. Kad zēns uzdevumu izpildīja stundas laikā — daudziem šis darbs prasīja trīs stundas — un kad veikumu pārbaudīja Martīni tēvs, Leopolds mazliet nomierinājās.

Viņam tikai nepatika dēla neparastais īgnums. Tēva uztraukums jau bija sasniedzis augstāko pakāpi, kad beidzot Martīni tēvs nolasīja savu lēmumu. Tas bija labvēlīgs, un visi vienbalsīgi ievēlēja Volfgangu par akadēmijas locekli, piešķirot komponista un maestro nosaukumu.

Volfgangs neizjuta tādu lepnumu kā tētis. Viņš bija ievērojis, ka Martīni tēvs kompozīciju daudzās vietās labojis. Pēc vairākām dienām, kad garīdznieks pasniedza viņam akadēmijas locekļa diplomu, viņš sacīja: — Patiesībā es lāgā nebiju ticis galā ar augšējām balsīm, vai ne?

— Pilnību var atrast vienīgi debesīs. Jūs taču esat uzņemts par locekli, vai ne?

— Ar jūsu palīdzību, godājamais tēvs.

— Ar dieva palīdzību, bērns. Es tikai paudu viņa gribu.

Ceļā uz Milānu Volfgangs joprojām domāja par pieļautajām kļūdām. Tēvs nēsājās ar akadēmijas diplomu tā, it kā tas būtu nez kāda milzīga balva, un stāsta visiem, ka viņš, Volfgangs, izturējis pārbaudi teicami, taču tā nav tiesa. Un viņš gan mīl un cienī Martīni tēvu kā skolotāju un kā draugu, taču viņa kompozīcijas par vērtīgām neuzskata — tās ir pārāk vecmodīgas. Nevajadzēja likt komponēt seno skaņdarbu manierē. Pakļaujoties tradīcijai, bija nepieciešams pierakstīt gregoriāņu psalmam visādus apnicīgus meldiņus. Sešpadsmitā gadsimta bezkrāsainā, neizteiksmīgā mūzika bija Volfgangu garlaikojusi, lai gan viņš tika mēģinājis to slēpt un tādējādi pieļāvis kļūdas. Turpmāk vienmēr jāuzticas savām izjūtām.

Dons Fernando saskaņā ar līgumu noīrēja viņiem telpas. Taču pēc krāšņajiem apartamentiem feldmaršala villā aitas istabas privātajā mājā šķita neērtas, turklāt tēvs bija cerējis, ka ņemot vērā, kāds gods viņiem parādīts līdz šim, grāfs Firmiāns uzņems viņus savā narnā.

Pārvaldnieks nojauta Mocartu neapmierinātību — kaut arī viņi pateicās par pūlēm — un sacīja: — Es noīrēju Šis telpas, lai jūs dzīvotu teātra tuvumā; grāfa Firmiāna ļmlazzo atrodas tālu.

Ja brauktu ekipāžā, tālu nebūtu, domās kurnēja Leopolds, bet skaļi noteica: — Telpas ir lieliskas. Man patīk balkons un kamīns. Mums netrūks nedz svaiga gaisa, nedz arī siltuma.

Un par abiem tikai viena gulta, Volfgangam gribējās iebilst. Viņam nepavisam netikās gulēt kopā ar tēti — tas miegā svaidījās. Bet viņš neteica neko.

Mēģinājumu drudzī šie sīkumi aizmirsās. Lielākā daļa dziedātāju bija atbraukuši un nepacietīgi gaidīja savas ārijas, kas Volfgangam bija jākomponē uz vietas. Zēnam vajadzēja būt dziedoņu rīcībā, viņiem izpatikt, apmierināt visus viņu untumus.

Turpretī Volfgangam, lai radītu, vajadzēja vientulību. Tik daudz kas bija darāms un tik maz laika, lai to izdarītu: dažās nedēļās jākomponē divdesmit ārijas, uvertīra, duets un kvartets, — rečitatīvus viņš bija pabeidzis Boloņā. Viņš skraidīja šurp un turp no dzīvokļa uz teātri, raudamies gluži vai pušu. Uz mājām viņš vairs nerakstīja. Pirksti sāpēja no rakstīšanas komponējot. Acis miglojās no piepūles, arī spalva un tinte bija sliktas.

Viņš ilgojās, kaut varētu komponēt tādu mūziku, kas atbilst viņa raksturam, — priecīgu un līksmu, bet tētis apgalvoja, ka tekstam tāda nederot — tā būtu pārāk liriska un sentimentāla. «Mitridata» sižets bija īpaši pompozs. Volfgangs šaubījās, vai jaudās uzrakstīt mūziku, kas piedienēs šim ārišķīgajam svinīgumam. Kaut varētu grozīt tekstu! Taču tas nebija iespējams. Dzejnieks atradās Neapolē, kur gatavoja libretu Pičīni, bet bez viņa atļaujas neviens nedrīkstēja tekstu aiztikt.

Bija arī citas grūtības. Kad Volfgangs kopā ar tēvu un donu Fernando ieradās teātrī, lai noklausītos, kā primadonna Antonija Bernaskoni dzied savu partiju duetā, ko

Volfgangs komponējis viņai un premjeram, soliste sāka žēloties: — Tas neder manai balsij. Manas ārijas vajadzētu rakstīt kādam citam. Nobriedušam komponistam.

— Vai esat mēģinājusi dziedāt šo duetu? — vaicāja dons Fernando.

— Kāpēc lai es to darītu? Basiaes zinu, ko varu izdziedāt, ko ne.

— Viņa ekselence vēlas, lai tiktu dziedāta nevis jūsu skolotāja sinjora Lampunjani, bet sinjora Mocarta mūzika.

— Bet ja nu ārijas vajadzēs pārveidot, kā parasti notiek?

— Tās tiks pārveidotas, — dons Fernando atcirta. — To darīs Volfgangs.

— Varbūt duets ir pātāk augsts sinjoras balsij, — ierunājās Volfgangs.

— Mana partija ir pārāk zema. Es varu dziedāt kopā ar ikvienu soprānu vīrieti.

Primadonna skeptiski vēroja, kā Volfgangs pārveido partiju.

— Tagad jūsu vēlēšanās ir apmierināta, varēsit spīdēt ar savu virtuozo tehniku, — viņš sacīja, atdodams partiju atpakaļ dziedonei.

Kad viņa joprojām tiepās, ka nevarot izdziedāt zēna mūziku, dons Fernando paziņoja: — Sinjors Lampunjani tika pieņemts par diriģenta palīgu, nevis par komponistu. Ja viņš pārkāps līgumu, tad uz citu lai necer.

Tagad primadonnai pēkšņi šķita, ka viņa tomēr varētu mēģināt duetu dziedāt, lai gan arī šoreiz neiztika bez piezīmes: — Kā izklausīsies īstenībā, būs redzams vienīgi tad, kad mēs izpildīsim kopā ar premjeru.

Nākamajā dienā premjers Pjetro Benedeti pavēstīja: — Nevaru dziedāt kopā ar Bernaskoni: lai gan es esmu premjers, viņas partijā ir visi augstie toņi.

— Sinjor, — atteica Volfgangs, — es jūsu partiju rakstīju Mancuoli balsij.

Tēvs gandrīz vai ievaidējās par netaktisko piezīmi, taču runāt neuzdrīkstējās: apvainos vēl, ka viņš jaucas dēla darīšanās, jau tagad par to trin mēles visās malās.

Volfgangs lepojās ar savu diplomātiju; viņš nebija piebildis, ka Benedeti nevar salīdzināt ar Mancuoli, lai gan par to nevarēja šaubīties. Noticējis Mancuoli solījumam

1 Pietiek (ilāi).

diledat viņa operā, zēns bija iecerējis lomu drauga balsij. Tmiii Mancuoli pieprasīja tūkstoš dukātu, un dons Fernmido, kas atbildēja par izdevumiem, sacīja, ka tā esot g/iliga aplamība, par tādu naudu varētu dabūt pat FariiKlti, visspožāko zvaigzni pie operas debesīm, kaut arī viņš tagad vairs neuzstājoties. Tomēr Volfgangs zināja ni, ka neviena cita dziedoņa ārijas spožumā un daijskanihā nedrīkst pārspēt kastrāta partiju; tas Itālijā bija neaizskarams likums.

— Es rakstīju to Mancuoli, — viņš sacīja, — lai pilnībā atklātos premjera skaistā balss.

— Man augstie toņi nesagādā nekādas grūtības, — izsmejoši novilka Bcncdcti.

— Manējos jau nu jūs paņemt nevarat, — zobojās Bernaskoni.

— Soprāns vīrietis esmu es, ne sinjora Bernaskoni! — Benedeti auroja.

— īstais soprāns esmu esi — šņāca Bernaskoni.

Kādu mirkli Volfgangam likās, ka abi soprāni klups viens otram matos. Tad viņš atskārta, ka tie ir kumēdiņi: drošāk taču ir kliegt nekā plūkties, tā varētu vilioties līdz asinīm.

— Mani šausmina jūsu gaumes trūkums, — brēca Benedeti.

— Kā tik riebīgi var runāti — Bernaskoni spiedza.

— Gaume jums ir abiem, — iejaucās Volfgangs. — Tieši tāpēc es komponēju tādu mūziku. — Galu galā viņiem jāsaprot, nav taču nekādi lopiņi. — Sinjor, ja jūs gribat, lai duets būtu augstākā tesitūrā, es ar prieku izdarīšu nepieciešamo? labojumus.

Kastrāts nikni piecirta kāju un iesaucās:

— Basta! Lai izspiegtu tik augstu, mani vajadzētu kastrēt otrreiz!

Pirms primadonna paspēja atbildēt, viņai aizsteidzās priekšā dons Fernando. — Grāfs Firmiāns nevēlas, lai operas sagatavošana ieilgtu. Pēc tam kad sinjors kavalieris Mocarts pārrakstīs duetu, kā laipni apsolījis darīt, mēģinājumi atsāksies. Ja ne, mēs atradīsim citus solistus, kas šo mūziku spēs izdziedāt, kaut arī vajadzētu lūgt pašu Mancuoli un La Bastardcllu.

Nu abi dziedoņi ņēmās vienā balsī apgalvot, ka pateicoties dievam par tādu dievišķīgu mūziku, viņi tikai negribot, lai kāds uzskatītu, ka Milānas opera ir sliktāka par citām.

«Mitridata» pirmizrāde notika otrajos Ziemsvētkos. Leopolds lepni zvilnēja ložā un nolūkojās lejup uz Volfgangu, kas, sēdēdams pie klavesīna, gatavojās diriģēt savas operas orķestri. Lai kā izrādi uzņemtu, viens mērķis sasniegts: dēls kļuvis par atzītu operkomponistu profesionāli. Karaliskajā ložā sēdēja grāfs Firmiāns, nākamajā — Sammartīni un Hase, trešajā — feldmaršals Palavičīni. Leopoldam gribējās skaļi izkliegt savu prieku, bet tad, tieši pirms paša uvertīras sākuma, viņš ievēroja, ka Volfgangs nervozē, un tas nebūt nebija dēlam raksturīgi. Bija paredzēts, ka Volfgangs diriģēs pirmās trīs izrādes un Lampunjani — nākamās, tomēr vissvarīgākais bija šīsdienas sniegums. Leopoldam sāka sāpēt labā roka, ar kuru viņš mēdza diriģēt. Viņš zināja, ka tas ir reimatisms, taču, uvertīrai skanot precīzi, sāpes mazinājās. Kad sākās ārijas un dēla žests kļuva arvien drošāks, visas sāpes norima.

Premjera un primadonnas duets izraisīja ovācijas, un, kad nolaidās aizkars, abi dziedoņi uzvilka Volfgangu uz skatuves dalīties aplausos, bet grāfs Firmiāns, piecēlies kājās, sāka saukt: — Bravo! Bravo, il Signor Cavaliere FilarmonicoPublika uztvēra šos vārdus, un ritmiskajam skandējumam pievienojās pat Sammartīni un Hase.

Volfgangu uzrunāja ar šo titulu visā Itālijā, lai kur ari Mocarti brauktu. Pēc divdesmit pilnīgi izpārdotām «Mitridata» izrādēm viņi atstāja Milānu un apmeklēja Turīnu, Vičencu, Paduju un Venēciju, tomēr tagad brauciens nozīmēja brīvdienas, ko varēja izbaudīt pēc sirds patikas, kaut arī Volfgangu visur gaidīja skaļi apsveikumi.

Viņi tuvojās Zalcburgai tieši gadu pēc pirmās sastapšanās ar kardinālu Palavičīni. Leopolds jutās kā uzvarētājs. Viņš atgriezās mājās ar jaunu operas pasūtījumu 1772. gada karnevāla sezonai Milānā, turklāt klīda baumas, ka gaidāms pasūtījums no pašas Marijas Tcrēzijas.

Volfgangs savukārt izteica cerību, kaut teksts būtu tīkamāks, lai pats operas pasūtījums būtu kāds būdams. Par spīti Milānā gūtajiem panākumiem zēns nebija tā sajūsmināts par rMitridate, Re di Ponto» mūziku kā tēvs. Tā ir

1 Bravo, sinjor, Filharmonijas kavalieri! (Itāl.)

iīnrriomāta, jā, un prasmīgi uzrakstīta, tur viņš tētim pieK111. bet ar to nav gana.

r

I aru šai mirklī viņš nokļuva māmiņas skaujās, ņēmās klipstit viņu un Nannerli, aiz prieka reizē smiedamies un i imdadams, un viss cits nogrima aizmirstībā.

31

Māmiņa brīnījās, kā Volfgangs izaudzis. Zalcburgā šūdinātie uzvalki tagad viņam bija par mazu un par īsu. Māmiņa mazliet atbīdīja dēlu, lai viņu labāk apskatītu, un noslaucīja asaras, bet Nannerle pa to laiku bija apķērusies iiļ) kaklu tētim, it kā nemūžam vairs negribētu no viņa šķirties.

Tēvs, parādījis viņām zelta krustu un Boloņas un Veronas diplomus, sacīja: — Mēs atpelnījām visus Itālijas brauciena izdevumus, arhibīskapa iedotā nauda nemaz nav aiztikta, un Volfgangs uzrakstījis ne vien operu, bet arī vel citas ārijas, četras simfonijas, menuetus, vairākas garīgās mūzikas partitūras un stīgu kvartetu.

Volfgangs turpretī, apnicis klausīties to, ko jau labi zināja, noprasīja: — Nannerl, vai mūsu Kanāriņa kungs vēl dzied? Vai viņš joprojām var paņemt augšējo sol?

— Protams, — atteica Nannerle. — Vai atceries, kā jūs abi dziedājāt duetus?

Volfgangs aizskrēja uz mūzikas istabu, lai pārliecinātos pats, taču jutās vīlies, kad kanārijputniņš, viņu nepazinis, iespruka būrīša kaktā un neparko negribēja dziedāt. Zēns sāka trallināt, lai paskubinātu putnu, taču apklusa un, kad Nannerle, kas bija viņam sekojusi, pavaicāja, kāpēc brālis aprāvies, Volfgangs izsaucās: — Es nevaru! Balss pavisam pārvērtusies. Nevaru lallināt ne augstu, ne zemu. Pilnīgi pazudusi dziedamā rīkle. Es pat nevaru nodungot to, ko pats esmu sacerējis! — Tas izklausījās tik žēlabaini, ka Nannerle metās brāli mierināt.

Garastāvoklis uzlabojās, kad Volfgangu sirsnīgi apsveica Barbara fon Melka un Terēze Barizāni. Meitenes zināja, kāds gods Volfgangam parādīts (viņas sacīja, ka to daudzinot visa Zalcburga), — un sākumā izturējās kautrīgi, itin kā drauga pārākums mulsinātu.

Svētdien arhibīskapa vadītajā dievkalpojumā Barbara katedrālē apsēdās blakus Volfgangam un, kad viņš

iečukstēja meitenei ausī: — Manas prombūtnes laikā tu esi kļuvusi ļoti glīta, — viņa pietvīka un jutās priecīga, ka draugs to ievērojis: viņš taču tagad ir slavenība! s

Volfgangam patika sēdēt blakus Barbarai, Terēze salīdzinājumā ar viņu šķita neglītāka. Barbarai bija smalki veidoti vaibsti un maigi ieapaļi vaidziņi. Lūpas mazliet atšķīrās no pārējās sejas daļas, tās izskatījās drusku par pilnīgu, taču likās kārdinošas. Vienīgi sārtie vaigi (Volfgangs šo ādas krāsu dēvēja par zalcburdzisku, jo tās cēlo ļ nis bija nemitīgie vēji un lieti) neatgādināja viņa iekāroto itāliešu meiteņu vaidziņus. Bet Barbaras acis it kā j teica: «Kā es priecājos, ka tevi redzu!» |

Volfgangs sacīja: — Atceries, Vaberl, — tas bija viņas mitināmais vārds, — kā mēs mēdzām izrunāt Sratenbaha vārdu, sākumā šņākdami Sšš… — Barbara viņu apklusināja, tomēr nenosarka, bet jautri pasmaidīja. — Volfcrls tieši tāds bija palicis viņai atmiņā.

Un tomēr viņš pārmainījies, Barbara nodomāja. Izaudzis (kaut gan laikam nekad nebūs gara auguma, jo savam vecumam joprojām šķiet mazs) un izturas uzmanīgāk un galantāk. Kļuvis tik pašapzinīgs, ka viņa vairs nejūt gadu starpību — Barbara bija četrus gadus vecāka — un visu dievkalpojuma laiku tur viņas roku. Negrib runāt par mūziku, kuru komponējis Itālijā, piemin tikai dažus menuetus, ko rakstījis viņai un atsūtījis uz Zalcburgu. Un nu lūdz pabraukāties kopā ekipāžā.

— Laiks ir pārāk nepastāvīgs, — viņa sacīja.

— Toties es esmu pastāvīgs, — viņš apgalvoja.

Volfgangs noskuma, kad pēc dievkalpojuma Sratcnbahs

izteica vēlēšanos apsveikt viņu sakarā ar pāvesta apbalvojuma saņemšanu. Taču Barbara solījās gaidīt, tāpēc Volfgangs apvaldīja nepacietību un izturējās pieklājīgi.

— Tu esi man labi kalpojis, — sacija viņa gaišība.

— Kardināls Palavičīni rakstīja man par tavu dievbijību un par tevis komponēto mūziku, norādīdams, ka Zalcburgai godu darot kā viena, tā otra.

Volfgangs nometās ceļos un sacija: — Paldies, jūsu gaišība, esmu ļoti laimīgs, ka …

Tētis viņu pārtrauca, degdams nepacietībā arhibīskapam S šo to atgādināt: — Jūsu gaišība, Volfgangs tagad ir Bo » loņas un Veronas goda kapelmeistars urt, kā jūs teicāt, I vairojis Zalcburgas slavu, kaut gan ir tikai trešais koncertmeistars, turklāt bez algas, — bet Sratcnbahs viņu

nknrbi aprāva: — Jusu dēla spējas man ir zināmās, — un pamāja, ka viņi var iet.

Ievs sadrūma, turpretī Volfgangs jutās pateicīgs, jo Barbara gaidīja. Viņš bija laimīgs, ka meitene turējusi vardu, lai gan atteicās pabraukāties ekipāžā. Pastaigājoties gar Zalcahu, viņa pajautāja: — Vai tu ilgojies pēc manis?

T — Ļoti.

— Un pēc Zalcburgas?

Volfgangs paraustīja plecus. — Visas pilsētas ir vienādās, atšķiras vienīgi Vīne un Londona.

— Vai tad pat Milāna nav citāda?

— Milānā cieni operu. — It ka ar to viss bīitu pateikts. Viņš gribēja Barbaru noskūpstīt, bet meitene vairījās.

— Man ļoti patika menueti, ko tu man komponēji, — viņa piebilda.

— Un ja nu es tev komponētu vēl kādus?

Barbara neteica «jā», bet šķelmīgi un kārdinoši pasmaidīja.

— Tatad norunāts! — Algu viņš pieprasīja tūlīt.

Barbara manīja, ka Volfganga lūpas kļuvušas alkanas

mi ka viņš ir pilns kaislu cerību. Viņa apzinājās, ka vajadzētu izturēties noraidoši, tas notiek par ātru, viņa ir vecākā, Volfgangs vēl zēns, un viņa nav ari nekāda koķete. Taču Volfgangs ir tik neatlaidīgs, kā viņu var atraidīt?

Nākamajā rītā Volfgangs ilgi skatījās spogulī un lauzīja galvu, kā uzlabot izskatu. Viņš atsauca atmiņa Barbaras labi attīstītās krūtis un gurnus, kas ejot šūpojās. Tēvs sacīja, ka jāatsāk vingrināšanās, bet viņš domāja par Barbaras balsi. Viņa nebija muzikāla, tomēr viņas balss skanēja tīkami — Volfgangs nevarēja ciest meitenes ar nepatīkamu balsi. Sēdēdams pie klavesīna, viņš skaitīja dienas, kad abi atkal tiksies.

Ik svētdienu pēc dievkalpojuma viņi ar Barbaru devās pastaigā. Tomēr meitene nekad nepieļāva vairāk kā šad tad kādu skūpstu, pat pēc tam ne,, kad viņš uzrakstīja solītos menuetus. Tomēr ikreiz, kad Volfganga lūpas skāra meitenes muti, viņš izjuta negaidītu līksmi, kaut arī būtu vēlējies paust savu maigumu kvēlāk.

Kādu vakaru tēvs pārnāca mājās ar jaunu pasūtījumu un tik satraukts kā vēl nekad. Volfgangs, iegrimis sapņos j par Barbaru, palika pret tēva sajūsmu vienaldzīgs. — Saļ ņēmu vēstuli no grāfa Firmiāna, — tēvs pavēstīja ģimenei, — ķeizarienes vārdā viņš lūdz Volfgangu komponēt serenādi par godu viņas dēla erchercoga laulībām ar Modenas princesi Beatrisi; kāzas notiks Milānā šāgada oktobrī.

Volfgangs ilgojās atklāt tētim savas jūtas pret Barbaru, tikai tēvs varbūt viņu izsmietu, un tas nebūtu panesams.

— Pasūtījums patiesi nāk no pašas ķeizarienes. Tas ir vislielākais gods, kāds mums līdz šim parādīts, un arī vislielākā izdevība. — Tad tēva prieks pēkšņi pagaisa, un ļ viņš saniknots uzsauca: — Volfgang, bet tu tak neklausies!

— Kā ne — man jākomponē Milānai vēl viena opera.

— Serenādei Operu komponēs Hase.

— Esmu pārliecināts, ka tā būs laba.

— Hase būs tavs sāncensis. Sargies viņu cildināt.

— Bet kā ar Zalcburgu? — māmiņa ievaicājās. — Volfgangs tagad ir koncertmeistars.

— Bez algas un pienākumiem! Itālijā viņu cildina visās malās.

— Bet, kad tu esi te, arhibīskaps tev maksā.

— Un izsaka zobgalīgas piezīmes, kad es ierosinu uzticēt kādu uzdevumu Volfgangam.

— Viņa gaišība nav vesels. Sahtners šaubās, vai viņš ilgi dzīvošot.

— Un tomēr viņš cenšas piesaistīt mūs Zalcburgai. Bet gan mēs viņu viltībā pārspēsim.

— Leopold, mēs ar Nannerli gribētu braukt jums līdzi. Kad jūs esat projām, mēs jūtamies ļoti vientuļas.

— Tas nav iespējams, — Leopolds bargi atbildēja. — Ceļošana tevi nogurdinātu. Bet, kad mēs ar Volfgangu atgriezīsimies no Milānas, — protams, ja viņš nebūs dabūjis vietu erchercoga galmā, — mums jāsameklē jauns dzīvoklis. Mēs nevaram gulēt rindā kā karavīri kazarmā. Nannerle un Volfgangs vairs nav bērni.

— Vai tu domā, ka erchcrcogs piedāvās Volfgangam kaut ko pastāvīgu?

! I — Itālijā, Anna Marija, mums ir labi un ietekmīgi itliuigl. Arī ķeizariene allaž bijusi mums labvēlīgi noska1,11)1)1. Vai ne, Volfgang?

Volfgangs neklausījās. Viņš kaktā čukstējās ar Nanlicrli, lūgdams nodot ziņu Barbarai. Māsa apsolīja. Viņa jul.i līdzi brālim, un saites, kas viņus sēja, itin kā kļuva ciešākās.

(irāfs Firmiāns ar Marijas Terēzijas piekrišanu bija izvelējies serenādei libretu «Ascanio in Alba»1. Erchercoga laulības bija attēlotas krāšņā alegorijā un ar laulību aizlaidni Venēru domāta ķeizariene. Volfgangam librets nepatika, bet viņš nežēlojās, jo dons Fernando viņam pastāstīja, ka libretists Džuzepe Parlīni esot grāfa favorīts, un tas jau pats par sevi bija pietiekams brīdinājums.

Skatuviskais risinājums Volfgangu pašreiz neinteresēja; svarīga bija mūzika un jūtas, kas tajā jāizsaka. Frchercogs, trausls, bāls zēns, neatbilda viņa priekšstatam par varoni, tāpat princesei, kas salīdzinājumā ar Barbaru bija neglīta, nepiemita nekā romantiska, taču viņš iztēlojas par serenādes varoņiem — jaunajiem mīlētājiem — sevi un Barbaru un centās paust mūzikā mīlas saldmi un glāsainumu.

Iedvesmu padarīja vēl lielāku Mancuoli, kas ieradās, lai dziedātu galveno lomu. Kopā ar kastrātu strādājot pie viņa ārijām, Volfgangs juta neizsakāmu līksmi. Mancuoli dziedāja tik brīnum skaisti, ka Volfgangs klausījās kā apburts. Dienā, kad Mancuoli dziedāja finālu, jaunais komponists nezināja aiz laimes, kur dēties.

— Amadeo, tā ir brīnišķīga ārija, — teica Mancuoli.

Volfgangam samitra acis. Viņš pirmo reizi dzirdēja savu

mūziku tik dievišķīgā izpildījumā.

— Un prieks ir to dziedāt.

— Es to rakstīju tieši jūsu balsij.

— Ceru, tu vienmēr rakstīsi mūziku, ko man dziedāt.

— Sinjor maestro, es centīšosl

— Amadeo, es jutīšos pagodināts, ja tu gribēsi, lai es dziedu tavā nākamajā operā Milānas teātrī.

— Es jutīšos pagodināts! — sajūsmā atsaucās Volfgangs.

«Askānio Aiba» (itāl.).

Mancuoli sirsnīgi noskūpstīja viņu uz vaiga, lai apzīmogotu vienošanos.

Tās pašas dienas vakarā Volfgangs sēdēja pie galda, ilgodamies, kaut varētu aprakstīt Nannerlei jūsmu, kas pildīja sirdi, bet šīs jūtas bija pārāk personiskas, pārāk spēcīgas. Tāpēc viņš jokodamies uzšņāpa tikai nedaudzus teikumus māmiņai rakstītās tētes vēstules beigās: «Manu dārgo māsiņ! Mums bija jāmokās drausmīgā karstumā, un putekļi tik nekaunīgi līda mutē un degunā, ka mēs būtu atstiepuši kājas kā mušas, ja mums uz pleciem nebūtu tik gudras galvas. Vairāk nekā mēnesi te, Milānā, nav lijis lietus.

Neaizmirsti izdarīt to, ko apsolīji — Tu labi atceries, ko, — es būšu ļoti pateicīgs, drīzumā sūtīšu viņai jaunas kompozīcijas.

Svarīgākā vēsts ir tā, ka princesei ir caureja, un visi raizējas, vai tik nebūs jāatliek kāzas, taču nav ko baidīties, viņai iedos vemjamās zāles, un nelabums pa abiem galiem iznāks ārā.

Tā nu mums klājas. Virs galvas mums mīt vijolnieks, zem kājām — arī tāds pats čīgātājs, blakus — dziedāšanas skolotājs, kas augām dienām māca aurot, un pretī — obojists, kurš nepārtraukti vingrinās. Bet man patīk. Tas palīdz komponēt. Rosina neskaitāmas idejas. Nobučo māmiņu no manis. Mancuoli dzied brīnišķīgi. Addio. Tavs miegainais, bet uzticīgais brālis.»

Kāzu vakarā par godu jaunlaulātajiem izrādīja Hases operu. Tas bija pats svarīgākais notikums mūzikas dzīvē, taču, pēc Leopolda domām, opera bija garlaicīga; Volfganga prātus nodarbināja serenāde.

To atskaņoja nākamajā vakarā, un Leopolds bija priecīgs, ka tai aplaudē vairāk nekā Hases darbam. Erchcrcogu pāri ielīksmoja Mancuoli ārijas, un viņi tām tik skaļi aplaudēja, ka tās vajadzēja atkārtot. Pēc fināla abi pārliecās pār karaliskās ložas malu uz Volfganga pusi (viņš diriģēja, sēdēdams pie klavesīna) un sauca: — Bravissimo, maestro! — un to atkārtoja visa pilnā zāle.

Erchcrcogs Ferdinands lika, lai «Ascanio in Alba» uzved vēlreiz, un pēc nedaudzām dienām pasūtīja divas partitūras kopijas — vienu sev, otru brālim, ķeizaram Jozefam II. Uz ielas Leopoldu un Volfgangu ik pēc soļa aptu

ffļn kavalieri un citi ļaudis, kas vēlējās apsveikt jauno komponistu.

Leopolds apmierināts teica Volfgangam: — Lai cik nkumji tas būtu, taču tavs skaņdarbs ir iznīcinājis Hases operu, un visi brīnās, ka tādu serenādi varējis sacerēt piecpadsmit gadu vecs zēns. Tam var būt nozīmīgas sekas.

Tāpēc, kad viņu ar Volfgangu ielūdza uz grandiozo pieņi nīšanu, ko karaliskajam pārim par godu rīkoja grāfs Firmiāns, viņš juta, ka pienācis brīdis, kad jātuvojas ercliercogam. Viesu vidū bija daudzi paziņas: feldmaršals, kardināls Palavičīni, Hasc, Sammartīni, tomēr Leopolda skatiens kavējās vienīgi pie erchcrcoga. Viņš nogaidīja, kamēr redzēja jaunlaulātos stāvam mūzikas istabā kopā ar grāfu Firmiānu, kas izrādīja erchercogieni pili. «Kāda labvēlīga vieta audiencei!» Leopolds nodomāja. Viņš pagājās tā, lai viņi abi ar Volfgangu būtu tieši erchercoga redzes lokā un, kā jau varēja cerēt, erchercogs izteica velēšanos parunāt ar Mocartiem.

Jaunā erchercogiene novilka cimdu un pastiepa Volfgangam roku skūpstam; viņš to arī padevīgi darīja. Beatrise, laipni smaidīdama, sacīja: — Ceru, mums jietiks liegts prieks drīz vien atkal dzirdēt jūsu mūziku.

— Kad vien jūs vēlēsities, jūsu augstība. Kaut vai tūlīt, — Volfgangs teica.

— Tas būtu brīnišķīgi, bet šovakar mēs esam ļoti aizņemti.

— Jūsu augstība, — ierunājās grāfs Firmiāns, — padomājiet, kādu baudījumu jums varētu sagādāt tik apdāvināts musico kā sinjors Amadeo, ja viņš kalpotu jūsu galmā.

Pēkšņi iestājās klusums. Nezinādama, ko atbildēt, erchercogiene palūkojās uz vīru, un tas lēni atteica: — Te šis tas jāapdomā.

— Bet ir vērts apdomāt, vai ne, jūsu augstība?

— Sinjors Amadeo ir ārkārtīgi neparasts mūziķis. Dzirdēju viņu spēlējam Sēnbrunnā manai mātei, toreiz viņš bija vēl pavisam mazs. Manuprāt, astoņus gadus vecs.

— Ļoti lūdzu jūsu augstību atvainot, bet toreiz viņam bija seši — seši ar pusi, — Leopolds paskaidroja.

— Tagad Amadeo ir pieaudzis, — grāfs Firmiāns nepacietīgi iejaucās, — viņam ir gandrīz sešpadsmit gadu. Sinjor Mocart, vai, pēc jūsu domām, jūsu dēls spētu izpildīt kapelmeistara pienākumus?

Leopolda atbilde skanēja tā, kā grāfs bija gaidijis.

— Jūsu ekselence, Boloņā un Veronā viņš jau ir kapelmeistars un Zalcburgā — koncertmeistars.

Griezdamies pie erchercoga, grāfs Firmiāns sacīja:

— Jūsu augstība, sinjoru Amadeo Itālijā no sirds mīl. Ja jūs pieņemtu viņu galmā, siltās jūtas, ar kurām pavalstnieki jau tagad raugās uz jums, vēl pieņemtos spēkā.

— Tā ir interesanta doma, — teica erchercogs. Tomēr, pirms Leopolds paspēja uzgavilēt, viņš piebilda: — Bet vai jums ļaus pamest Zalcburgu? Arhibīskaps Sratenbahs ir mums labs draugs. — Viņš jautājot pavērās Leopoldā.

Pēkšņi Leopoldu pārņēma niknums, tā ka piemirsās pat bailes. Aiz dusmām satumsa acis, viņš spēja saredzēt viei nīgi erchercoga bērnišķīgi kaulaino, piņņaino seju, kurā deguns, likās, nesaderēja ar pārējiem vaibstiem — tie izskatījās sīki. Apmierināt šāda pienapuikas iegribas šķita vislielākais pazemojums, kādu vien varēja iedomāties. Kā j šis zaļknābis iedrošinās vērtēt viņa dēlu! Bet visi gaida atbildi, un, ja viņš sacīs, ko domā, izcelsies skandāls un j Volfganga karjerai būs beigas.

— Cik man zināms, — uzsvērdams savu draudzīgo attieksmi, laipni ierunājās grāfs Firmiāns, — arhibīskaps Sratenbahs deva jums naudu braucienam uz Itāliju tieši tādēļ, lai jūs varētu dabūt vietu, kas atbilstu jūsu dēla ta ļ lantam.

— Jā gan, jūsu ekselence! — Leopolds atsaucās. Grāfs, nudien, ir gudrs. — Zalcburgā mums nav iespējams mūzikā izvērsties, jūsu augstība, — viņš skumji sacīja, paklanīdamies erchercogam, kas, likās, uzmanīgi klausījās. ,

— Turpretī Milāna ir liela pilsēta, un mēs uzskatītu par godu, ja drīkstētu vairot jūsu valdīšanas laika slavu.

— Ko jūs liekat priekšā, Mocarta kungs? — erchercogs vaicāja.

— Mans dēls apmierinās ikvienu jūsu vēlēšanos, aug stība. Viņš var spēlēt klavesīnu, vijoli, ērģeles, komponēt, ko vien jūs iegribēsit — operu, divertismentus, simfoni ; jas…

— Es zinu. Bet tāpēc vien viņš vēl nav kapelmeistars, ļ

— Jūsu augstība, jūs redzējāt, cik prasmīgi viņš diri ļ ģēja.

— Brīnišķīgi, — erchercogiene piekrita. — Viņš izskatījās ļoti jauks.

— Amadco, vai gribat būt te par kapelmeistaru? — r it hercogs noprasīja.

Volfgangs nebija īsti pārliecināts. Tomēr, redzēdams, ka lēvs to ļoti vēlas, viņš sacīja: — Es gribu būt vienalga kas, lai tikai izpatiktu jūsu augstībai. — Viņš silti un goddevīgi uzsmaidīja Ferdinandam, un erchercogs, pašam negaidot, pēkšņi atbildēja ar to pašu.

Tomēr — ko teiks māte? — Ferdinands gudroja. Mafija Terēzija mācījusi viņam, ka valdnieks nekad nedrīkst dot tiešu atbildi. Tuvojās Hase ar kardinālu Palavičīni, un Ferdinands izmantoja šo izdevību, lai sāktu runāt par ko citu. Viņš uzslavēja Masēs skaisto operu, bet vecais mūziķis skumji atteica: — Milānai tā nelikās pietiekami skaista, publikai labāk patika serenāde.

— Sī serenāde ir cildens skaņdarbs, — piebilda grāfs Firmiāns.

— Jā, — Hase piekrita, — tās daiļums mazina sāpes par manu pēdējo operu.

— Jūsu pēdējo operu! — izsaucās Leopolds. — Ja jūs vairs nerakstīsiet, jūs nodarīsit milzīgu zaudējumu mākslai, maestro.

— Diez vai. Lai nu kā — es ļaušu, lai manā vietā kaujas laukā stājas jūsu dēls.

— Bet kā tad ar Pičīni? Un Gluku? — pilns aizdomu, vaicāja Leopolds.

— Amadeo atstās ēnā mūs visus.

— Vai jūs patiešām tā domājat? — jautāja erchercogs Ferdinands.

— Jūsu augstība, esmu pārāk vecs, lai runātu to, ko nedomāju. — Hase klusībā uzjautrinājās: jo lepnāks izskatījās Leopolds, jo vienaldzīgāks — Volfgangs. — «Askanio Albā» ir tikai sākums, beigas vēl tālu.

— Jūsu augstība, vai drīkstu dēla vārdā iesniegt lūgumu? — Leopolds iesaucās.

— Ja vēlaties.

— Un jūs tam pievērsīsit savu labvēlīgo uzmanību, jūsu augstība?

Erchcrcogam Ferdinandam gribējās atbildēt: «Jā». Vispārējās slavas dziesmas bija viņu pārliecinājušas. Tomēr jāpavaicā mātei, to gan neviens, pat sieva, nedrīkst zināt. Lai parādītu, ka viņam pieder pēdējais vārds, viņš pēc iespējas augstprātīgāk noteica: — Es to apdomāšu.

Gaidīšana šķita vieglāka, pēc tam kad Marija Terēzija atalgoja Volfgangu par serenādi, uzdāvājot zelta pulksteni ar savu emaljā darināto portretu. Leopolds nomierinājās vēl vairāk, kad izdzirda, ka Hase par savu operu saņēmis tikai vienkāršu zelta tabakdozi.

Tāpēc viņš izbrīnījās, kad atbildi uz lūgumu atnesa dons Fernando. Leopolds bija gaidījis audienci pie erchercoga.

— Viņa augstībai vajadzēja aizbraukt, — pārvaldnieks sacīja.

— Un kur tad grāfs Firmiāns? — jauzdams ko nelabu, taujāja Leopolds.

— Viņa ekselences pienākums bija doties līdzi erchercogain.

— Tātad atbilde skan «nē».

— Dārgais draugs, Amadeo kā mūziķis pelna daudz naudas.

— Vai tad to jūs atnācāt man pateikt?

Dons Fernando paraustīja plecus. — Man lika jums pavēstīt, ka ķeizarvalsts kase neesot paredzējusi izdevumus jauniem mūziķu amatiem.

— Kas ir īstais iemesls?

Dons Fernando piesardzīgi atteica: — Erchercogs paziņojis grāfam Firmiānam, ka nevarot pieņemt Amadeo, jo, tā nolaupītu Habsburgu labajam ģimenes draugam arhibīskapam Sratenbaham divus vērtīgus kalpotājus.

— Un grāfs Firmiāns neko neiebilda?

— Grāfs Firmiāns ir jūsu draugs. Viņš arī jūtas vīlies. Taču tagad Lombardijas valdnieks ir erchercogs. — Redzēdams Leopolda izmisumu, pārvaldnieks piebilda: — Kad ieradīsities nākamajā opersezonā, pamēģiniet griezties pie Toskaņas valdnieka erchcrcoga Leopolda. Viņš ir vecāks par Ferdinandu un vairāk nobriedis. Viņam nebūs tādas bailes no jūsu dēla.

— Bailes?

— Nu, tas ir tikai tāds izteiksmes veids. Mēs visi mīlam sinjoru Amadeo tikpat sirsnīgi kā iepriekš.

— Tātad mēs tagad brauksim mājās, tēt? — ienācis istabā, vaicāja Volfgangs.

— Ja mūs nelūgs palikt. — Pārvaldnieks tik bēdīgi palūkojās Leopoldā, ka tas saprata: palikt būtu pazemojoši. Kaut jel varētu parunāt ar kādu saprotošu cilvēku, kā Mariju Tcrēziju!

r! re hercogs Ferdinands bija pajautājis mātes domas; V11,1 ^ patiešām bija grasījies Volfgangu pieņemt, taču iņāIt s vēstules ietekmē plānus grozījis. «Tu vaicā, vai pieņemt jauno Zalcburgas mūziķi,» rakstīja ķeizariene. «Ne/iiiu, kādā amatā Tu gribētu viņu iecelt, jo nedz komponists, nedz vispār kāds lieks cilvēks Tev nav vajadzīgs. Tomēr, ja tas sagādā Tev prieku, es nedomāju Tev to liegt. Gribu tikai Tev ieteikt, lai Tu neapgrūtinātu sevi ar liekiem cilvēkiem un neļautu tādiem uzdoties par Taviem galminiekiem. Ja tādi klīst apkārt kā ubagi, tad tas apkauno galmu; turklāt viņam ir liela ģimene.»

Ferdinands neteica nevienam par vēstuli ne vārda. Erclicrcogs gribēja, lai visi, bet it īpaši sieva un grāfs Firmiāns, domātu, ka izlēmis viņš pats.

Leopolds ar Volfgangu atgriezās Zalcburgā. Kad Anna Marija gribēja uzzināt īsto iemeslu, kāpēc crchercogs Ferdinands noraidījis lūgumu, Leopolds, cenzdamies pārliecināt arī pats sevi, atkārtoja dona Fernando vārdus: — Erchercogs nevarēja pieņemt Volfgangu tāpēc, ka negribēja aizvainot Habsburgu ģimenes draugu arhibīskapu Sratcnbahu, nolaupīdams tam divus vērtīgus kalpotājus.

Volfgangs tam neticēja. Nākamajā dienā pēc viņu atgriešanās Zalcburgā arhibīskaps aizgāja mūža mierā.

## PIEKTĀ DAĻA Zalcburga — gaidu gadi

32

Leopolds satraukts devās uz Rezidenci pirmajā audiencē pie Zalcburgas jaunā valdnieka. Kopā ar Volfgangu gaidot pazīstamajā skaistajā Bruņinieku zālē, viņš nejuta ne mazāko vēlēšanos apjūsmot brīnišķīgos griestu gleznojumus vai telpas plašumu. Kopš Sratenbaha nāves bija pagājuši vairāki mēneši, nelaiķa pēctecis ievēlēts pēc neparasti ilga laika, pretēji paradumam iejaucies Vīnes galms, un Zalcburga uz galma izraudzīto skatījās ar aizdomām. Par jauno arhibīskapu, grāfu Hieronimu Kolorēdo, agrāko Gurkas bīskapu, runāja, ka viņš esot pasaulīgi noskaņots aristokrāts un savā iepriekšējā amatā bijis bargs valdnieks.

Par spīti Ferdinanda atteikumam vēlreiz jāizmēģina laime Itālijā, Leopolds prātoja. Kā vienmēr, atceroties erchcrcogu, uznira jautājums, ar ko izskaidrojama neveiksme, bet atbilde tā arī izpalika. Taču uz Itāliju vēlreiz jābrauc. Un jāizraujas no Zalcburgas. Kopš Sratenbaha nāves mūzikas dzīve apsīkusi, nav izpildīts gandrīz neviens jauns skaņdarbs.

Volfgangs, sēdēdams blakus tēvam uz krāšņi izrotātā nelielā dīvāna, ļāvās citām domām. Barbarai viņš nebija piekļuvis ne soli tuvāk, operas Zalcburgā neuzveda, un to viņam ļoti trūka, tomēr ausīs skanēja jaunas melodijas, un viņš jutās laimīgs. Lai gan viņš bija komponējis jau daudzas simfonijas, tagad viņš itin kā atklāja šo formu no jauna. Itālijā dzirdētās simfonijas atšķīrās no agrāk iepazītajām, un viņam gribējās izmantot itālisko formu, pieļilldot to ar savu mūziku. Tētim, acīm redzot, dara raizes ļaunais arhibīskaps: viņš triņājas, nevarēdams nosēdēt mierā, turpretī viņam pašam, Volfgangam, jāiegaumē vijīgā melodija, citādi tā aizmirsīsies. Kā tētis varējis pārtraukt komponēšanu?! Viņš, Volfgangs, to tikko sāk, kaut arī tētis apgalvo, ka dēls sacerējis vairāk nekā simt skaņdarbu; tētis visu sīki pieraksta, viņam, Volfgangam, alga viena. Nav jēgas domāt par padarīto; prieku sagādā darāmais. Pats pa savai gaumei atzīmēdams sešpadsmito dzimšanas dienu, Volfgangs bija sacerējis simfoniju la mažorā. Un nu pēc vairākiem mēnešiem ieskanējusies šī jaunā tēma, kas prasa, lai to klausītos. Volfgangs tā iegrima nodarbībā, ka nedzirdēja grāfu Arko aicinām viņus uz audienci pie jaunā arhibīskapa.

— Vai tu sapņo ar vajējām acīm, Volfgang? — vaicāja grāfs Arko. Jaunieša izklaidība viņu uzjautrināja. Starp citu, mūziķi jau vienmēr dzīvo kā pa mākoņiem.

— Nē. — Volfgangs nodomāja, ka mūzika nekad nav tukši sapņi, bet vai nu hofmeistars to sapratīs!

— Ko tad tu darīji?

Kad Volfgangs neatbildēja, Leopolds paskaidroja: — Viņš komponē.

— Te? Bruņinieku zālē? — Grāfs Arko tam neticēja.

— Kāpēc ne? — Volfgangs apjautājās. — Vai tad nedrīkst?

Grāfs Arko paraustīja plecus un ieveda Mocartus pie jaunā pavēlnieka.

Arhibīskaps Kolorēdo stāvēja Audienču zālē pie krāšņiem griezumiem rotāta galda, pētīdams lielu karti, un ar mājienu norādīja, lai Mocarti pagaida kaktā, kamēr viņš atbrīvojas. Grāfs fon Mclks, galma kanclers un Barbaras tēvs, patlaban iepazīstināja arhibīskapu ar viņa valsts robežām; arhibīskaps izskatījās neapmierināts. Viņu valstiņa stiepās astoņdesmit jūdžu garumā un četrdesmit jūdžu platumā, turpretī Vīnē viņam bija solīta lielāka teritorija.

Likās, ka arhibīskapa žēlabas grāfu fon Melku nomocījušas, jo viņš skaidroja: — Jūsu gaišība, mūsu kaimiņi ir Austrija un Bavārija. Labi vēl, ka mums nav atņemts tas, kas mums ir.

Volfgangs ievēroja, ka Kolorēdo tīšām neliekas ne zinis par viņu klātbūtni, lai gan viņa tonis līdz ar mūziķu ienākšanu kļuvis valdonīgāks. Kolorēdo it kā gribēja, lai

Mocarti dzird, ko viņš saka, un apjēdz, kurš te ir īstais noteicējs, reizē izjuzdami, ka ir un paliek vienīgi kalpi. Grāfs Arko bija neveikli atkāpies sāņus, jo jutās visai muļķīgā stāvoklī: varēja domāt, ka viņš ievedis mūziķus pārāk agri, kaut gan tieši to arhibīskaps bija pavēlējis. Leopolds, izlikdamies, ka jūtas pavisam brīvi, mēmi dirnēja blakus hofmeistararn. Volfgangs mēģināja atcerēties melodiju, kas bija skanējusi ausīs, gaidot Bruņinieku zālē, bet tā bija pagaisusi. Sadusmojies (tas ar viņu notika reti) viņš aptvēra, ka klausās sarunā; Kolorēdo to, acīm redzot, bija vēlējies, jo, viņiem ienākot, nemaz neklusināja balsi. Nolēmis, ka nesagādās arhibīskapam šo patikšanu, Volfgangs izlikās, ka ir iegrimis domās.

— Kā ar mūsu ienākumiem, fon Mclk? — Kolorēdo jautāja.

_— Jūsu gaišība, — grāfs fon Melks ar lepnumu atbildēja, — mūsu valsts ienes ap divsimt tūkstoš guldeņu gadā. Sai summai jāpieskaita vēl divdesmit tūkstoš guldeņu jūsu paša izdevumiem. Bet, protams, jūsu rīcībā bez kādiem ierobežojumiem ir visi arhibīskapijas ienākumi.

— To es zinu. Vai mums ir pastāvīga armija?

— Ir bijuši gadījumi, kad mēs esam apbruņojuši astoņus tūkstošus vīru, lai gan pēdējā laika tas nav bijis nepieciešams.

— Bet ja būtu?

y— Jūsu gaišība, kopš sešpadsmitā gadsimta neviens mums nav uzbrucis!

— Patlaban ir astoņpadsmitais gadsimts. Cik mūziķu mēs pašreiz nodarbinām?

— Astoņdesmit, jūsu gaišība, kad visi ir Zalcburgā.

— Mēs palielināsim viņu skaitu līdz simtam. Bet prombūtnes laikā mēs algu nevienam nemaksāsim. — Bargi saraucis pieri, viņš pēkšņi paziņoja, ka galma kanclers varot būt brīvs.

Tomēr, pagriezies pret Mocartiem, viņš kļuva laipns. Pamājis, lai mūziķi nāk tuvāk, viņš sacīja: — Mēs jau tikāmies Romā, kad jūs ieradāties audiencē pie viņa svētības. Jūs droši vien atceraties, vai ne?

— Protams, jūsu gaišība! — Leopolds steidzīgi apliecināja, kaut gan nebūt nebija atcerējies.

Volfgangs, kas arī neatcerējās, neteica neko.

Kamēr abas puses pārmija skatienus, valdīja klusums.

Arhibīskapa Kolorēdo acīs Mocarti bija kalpi, tikai CNpejains, noderīgi kalpi, jo Eiropas galmos viņus pazina iilnk par citiem mūziķiem. Tēvs, pēc Kolorēto domām, l/lmvjas pienācīgi pazemīgi, turpretī zēns lūkojās viņā Iilv vēsi, ka to varēja uzskatīt gandrīz vai par nekaunību. Arhibīskaps nolēma, ka puika pārāk agri ticis slavēts, lniiicr pasmaidīja, negribēdams izrādīt patiesās jūtas.

Droši vien iejaukusies Vīne, nodomāja Leopolds, pārliecināts, ka Kolorēdo nav dievbijīgs cilvēks. Viņš zūdījas par savu aizmāršību: Kolorēdo taču ir ķeizaristes vicekanclera vecākais dēls, bet vicekanclers, viens no Maujas Terēzijas galvenajiem padomniekiem, bagāts un varens vīrs.

Volfgangs manīja, ka arhibīskapa puspievērtās acis, kas raugās šķietami vienaldzīgi, patiesībā nepalaiž garām neko. Tas viņu nomāca, kaut gan Kolorēdo pamāja, lai viņš nāk saņemt svētību.

To saņēmis un piecēlies atkal kājās, Volfgangs jutās neērti. Viņš šķita sev tik sīciņš. Kolorēdo slējās viņam pāri kā augsts kalns. Laikam arhibīskaps, gribēja, lai Volfgangs justos mazs. Palūkojies augšup, jaunietis redzēja, ka Kolorēdo ir liela auguma vīrs ar gariem, slaidiem pirkstiem, šauru, kalsnu seju un dzeltenām aizplīvurotām acīm.

Grāfs Arko, kas līdz šim bija turējies ēnā, pēkšņi ierunājās: — Mocarta kungs, jūs esat pirmie mūziķi, kas stādīti priekšā viņa gaišībai.

— Jūtos pagodināts, — Leopolds noskaitīja gluži kā pantiņu.

— Gribētos zināt, kādu iespaidu uz jums atstāja mūzika Itālijā, — arhibīskaps sacīja.

— Aizraujošu. Volfgangam visur uzgavilēja, jūsu gaišība.

— Itālieši komponē vislabāko mūziku, — arhibīskaps pasludināja.

Volfgangs gudroja: ja jau Kolorēdo zina, ko tad viņš

prasa.

— Varbūt jums tas, Mocart, nav pa prātam, taču jūs nevarēsit noliegt, ka itālieši ir muzikālāki par vāciešiem. Vai tu, zēn, esi citādās domās?

— Itāliešu mūzika? Ir tikai laba vai slikta mūzika.

— Ko tu, bērns, uzskati par labu mūziku?

— Kristiāna Baha darbus.

— Angļu Baha?

— Viņš dzimis Vācijā, gaišība.

— Un audzināts Itālijā, jūsu gaišība, — Leopolds pasteidzās piebilst. — Bahs mācījās pie Martīni tēva, kas mīlēja Volfgangu kā paša dēlu.

— Mēs zinām, cik itālieši viegli sajūsminās, — Kolorēdo nepacietīgi sacīja. — Gan redzēsim paši. Mocart, mēs vēlamies, lai par godu mūsu iesvētīšanai amatā jūsu dēls komponētu operu. Ja tā būs laba, koncertmeistars Volfgangs Mocarts saņems ik gadus simt piecdesmit guldeņu, ja dzīvos Zalcburgā. — Aizsteigdamies priekšā Mocartu pateicības vārdiem, viņš norādīja: — Kanclers fon Melks nokārtos jautājumajinansiālo pusi.

33

Librets, ko izvēlējās svinībām par godu Hieronima Kolorēdņ iesvētīšanai arhibīskapa amatā, saucās «// Sogno di ScipioneUzskatīja, ka tā autors ir Metastāzio un librets tātad būs svarīgā notikuma cienīgs, taču Volfgangs uzzināja, ka Vīnes galma dzejnieks aizguvis to no kāda cita un šis kāds cits to ņēmis no Cicerona.

Librets vēstīja par Scipionu Jaunāko un bija tik pilns glaimu un liekulības, ka Volfgangam metās šķebeni. Viņš nejaudāja skatīties uz to nopietni, tomēr tētis sacīja, ka jāpiespiežas, citādi arhibīskaps apvainošoties.

Pēc Volfganga domām, tas bija vissliktākais librets, ko viņam līdz šim gadījies lasīt, turklāt Zalcburgā nebija dziedoņu, kam komponēt, un pats uzvedums iecerēts statisks. Dziedāt vajadzēja kā koncertā, jo īstam operas uzvedumam Zalcburgā nebija vajadzīgo iespēju, bet Volfgangs arī šaubījās, vai Kolorēdo acīs tam ir kāda nozīme.

Taču tētis gribēja, lai viņam, Volfgangam, maksātu algu — tētis apgalvoja, ka tas palīdzēšot izkarot labākus noteikumus citur — un Volfgangs centās, cik spēdams. Viņš priecājās, ka librets ir īss, ātri pabeidza divpadsmit paredzētās ārijas un tad pievērsa īpašu uzmanību instrumentālajai mūzikai, jo Zalcburgā bija gluži labi izpildītāji. Uzrakstījis uvertīru itāliešu simfonijas formā, viņš

1 «Scipiona sapnis» (iiāl.).

Ilītās ļoti apmierināts. Tomēr vispriecīgāks viņš bija dienā, laid darbu atskaņoja, — tas nozīmēja, ka uzdevums galā.

Arhibīskaps Kolorēdo novērtēja operu atzinīgi un, gaidīdams, ka visi piekritīs, pavēstīja: — Metastāzio ir dižs dzejnieks.

Koncerts bija noticis lielajā, krāšņajā Konferenču zālē, un nu visi drūzmējās ap arhibīskapu, gribēdami izteikt piekrišanu.

Volfgangs pēkšņi palika viens. Pat tētis stāvēja netālu no arhibīskapa, māmiņa un Nannerle savukārt runājās ar grāfu Arko. Vai viņa mūzika bija skanējusi tik slikti? Pēkšņi viņš ilgojās uzgriezt Zalcburgai muguru. Pūlī ap Kolorēdo viņš redzēja Barbaru; Itālijā turpretī suminātu viņu, mūziķi. Nolēmis aiziet, pirms kāds ierauga viņa asaras (citu klātbūtnē viņš nedrīkst raudāt, viņš ir pieaudzis, un raudāt nav vīrišķīgi), — viņš jau piegāja pie marmora arkas, kad juta kādu saņemam sevi zem rokas. Viņš palūkojās atpakaļ un redzēja Sahtneru, kas mīļi noraudzījās viņā. Valdīdams asaras, Volfgangs norija kaklā sakāpušo kamolu, taču acis tik un tā kļuva valgas, lai gan viņš ar pūlēm izgrūda: — Kāda jums šķiet opera?

— Ja ņem vērā drausmīgo libretu, tad jābrīnās, kā tu spēji to ietērpt patiesā mūzikā.

— Vai jūs nemānāties?

— Vai cs kādreiz esmu mānījies?

— Nē.

— Man sevišķi patika tā mūzika, ko tu esi komponējis orķestrim.

— Bet dziedātāji bija tik slikti!

Sahtners apmierināts redzēja, ka Volfganga asaras izsīkušas. Viņš tik ļoti bija mīlējis zēnu mazotnē un mīlēja joprojām, kaut arī tagad viņi redzējās daudz retāk. —Milānā tev būs labāki dziedoņi, — viņš sacīja.

— Ja tik arhibīskaps ļaus mums braukt.

— Ļaus, ja tu izturēsies pret viņu ar cieņu.

— Tātad, pēc jūsu domām, man tagad nevajadzētu nozust?

— Vispirms ej un apliecini viņam savu cieņu.

— Es taču esmu vienkāršs trešais koncertmeistars.

— Tā nav tiesa, un tu to labi zini.

Volfgangu aizkustināja Sahtnera uzmanība. Kad tētis saņēma viņu aiz otras rokas un aizveda pie arhibīskapa, viņš goddevīgi palocījās un pateicās Kolorēdo, ka tas atļāvis viņam komponēt Zalcburgai operu. Kolorēdo pieklājīgi atbildēja: — Man patika mūzikas itāliskais aromāts.

Volfgangs atviegloti uzelpoja, kad beidzot tuvojās Nannerle un viņš varēja justies brīvi. Māsa atvainojās, ka apsveic viņu ar nokavēšanos, un iečukstēja: — Vecais grāfs Arko par visu varu gribēja mums pastāstīt, kā viņš pūlējies, lai tu dabūtu šo pasūtījumu, — un tik ņēmās glaudīt mani ar savām ķepām.

— Ķepas, ķepas, — Volfgangs attrauca. — Vienam zelta pilna ķepa, otrs ir nabags, tam — pa ļepu. Saki, mīļo māšelīt, vai manu mūziku varēja klausīties?

— Muļķīti, tavas notis visnotaļ harmonēja, pat ja solisti dziedāja disharmonijā, — viņa pavīpsnādama sacīja un par algu noskūpstīja brāli uz vaiga, tā ka nu Volfgangs jutās labāk. Roku rokā viņi izgāja no Rezidences, skaitīdami pakāpienus kā bērnu dienās un līksmi smiedamies.

Drīz pēc tain Volfgangam sāka maksāt algu. Taču drīz vien šie prieki atkal beidzās, jo viņi ar tēvu devās uz Milānu komponēt operu 1772. gada karnevāla sezonai.

Milānā viņi ieradās novembra sākumā. Laiks bija jauks, dons Fernando, noīrējis Mocartiem ērtu mājokli, viņus silti apsveica.

Neuzticības mocītais Leopolds neviļus atsila, klausīdamies pārvaldnieka draudzīgajos vārdos. Apskāvis Mocartu, dons Fernando iesaucās:

— Tā būs lieliska operai «Lučio Silla» ir brīnišķīgs librets — ļoti dramatisks, ļoti drūms, un cik daudz ainu, kas aizrauj elpu!

Volfgangam pārvaldnieka sajūsma nepielipa, viņam patika vienīgi daži mīlas skati. Pēc viņa domām, sižets bija mākslots: Romas diktators Lučio Silla iekāro daiļo Jūniju, kas ir saderināta ar Cečīlio, Romas senatoru un diktatora ienaidnieku. Lai iegūtu Jūniju, Lučio Silla piespriež Cečīlio nāves sodu. Volfgangu neinteresēja, kā diktators pēkšņā cildenumā piedod Cečīlio un atļauj tam precēt Jūniju. Jaunietis tam neticēja.

Tomēr mīlētāju duetos viņš varēja izteikt pats savas romantiskās jūtas; viņš komponēja ar aizrautību. Mīlētāju partijas dziedāja paši labākie Itālijas solisti, primadonna Anna de Amičis un premjers Vcnancio Raucīni. Tētis sacīja, ka ieteicams būtu rakstīt visskaistākās ārijas tieši viņiem. Kad Volfgangs atguvās no vilšanās, ka Mancuoli nedziedās premjera partiju, kā solījis, — kastrāts bija pieprasījis tūkstoš dukātu un direkcija atteikusies to maksāt, — viņš sāka rakstīt mīlētājiem spožas, kaislību pilnas ārijas. Ar spalvu rokā viņš jutās laimīgs. Romantiskās ainas apdvesa kvēls maigums.

Mēģinājumi ritēja veiksmīgi.. Mocartus apciemoja Mislivečeks, kas apliecināja savu cieņu; Hase ielūdza viņus pusdienās; Sammartīni jutās pagodināts, kad viņi atrada iespēju ierasties vecā mūziķa koncertā.

Visas zīmes šķita labvēlīgas, taču pirmizrāde 26. decembrī «Tealro Regio Ducal» telpās nevarēja un nevarēja sākties. Priekškaram vajadzēja pacelties piecos pēcpusdienā, bet tad tika nolemts, ka izrādi atliks līdz pussešiem, lai pagaidītu, kamēr ieradīsies novēlojušies klausītāji. Tomēr pulkstenis nosita seši, un «Lučio Silla» vēl nesākās. Nebija ieradies viņa karaliskā augstība, un bez Ferdinanda klātbūtnes operu nedrīkstēja uzvest.

Stāvēdams ložā, Leopolds nolūkojās uz orķestri, kur pie klavesīna sēdēja Volfgangs, saskaņā ar paražu gatavodamies diriģēt savas operas pirmizrādi, — un nezināja, ko domāt, ko ne. Teātris bija stāvgrūdām pilns. Visi sēdēja saspiesti līdz pēdējai iespējai, gaiss bija smacīgs. Leopolds manīja, kā pieaug sasprindzinājums. Viņš redzēja aizkulisēs stāvam solistus, kurus biedēja apziņa, ka būs jādzied tik satrauktai publikai, — jo ilgāk vajadzēja gaidīt, jo šīs bailes kļuva lielākas. Lodi katedrāles tenoru, kas pēdējā mirklī bija ieradies aizstāt saslimušo dziedoni un nekad nebija uzstājies lielā teātri, kavēšanās biedēja arvien vairāk. Leopolds lauzīja galvu, kāpēc īsti Ferdinands aizkavējies. Vai tā ir viņu, Mocartu, vaina? Vai galu galā Volfgangs tomēr aizvainojis erchcrcogu? Volfgangs nebija izturējies pret viņu kā apakšnieks, bet kā līdzīgs ar līdzīgu. Un tagad sēž pie klavesīna, mierīgi pļāpādams ar orķestra koncertmeistaru, visus citus turpretī moka uztraukums un nemiers.

Erchercogs bija piecēlies no pusdienu galda ap četriem, bet maltīte bijusi bagātīga un viņam vajadzēja atpūsties. Tad viņš atcerējās, ka jāraksta jaungada apsveikumi un novēlējumi mātei, brāļiem Jozefam, Leopoldam un

Maksimiliānam, kā ari firstam Kaunicam. Apsveikumi bija jāraksta pašrocīgi, un viņš rakstīja visai lēni. Visvairāk laika prasīja vēstule mātei. Marija Terēzija bija rakstījusi tā, ka vajadzēja sacerēt īpašu atbildi. Pūlēdamies izlemt, kā izteikties, erchercogs vēlreiz pārlasīja mātes vēstuli:

«Mīļais Ferdinandi Uzskatu par nepieciešamu paziņot Tev par nelaimīgo Polijas dalīšanu. Sis bēdīgais darījums saīsinājis man mūžu vismaz par desmit gadiem. Bet jādara tas bija. Citādi Prūsija un Krievija būtu paņēmušas visu.

Tu zini, Ta es nicinu Katrīnas netikumību, tu zini arī, ko es domāju par velna Fridrihu, kas atņēma mums Silēziju un līdis vai no ādas ārā, lai panāktu mūsu bojāeju. Taču Tavs brālis ķeizars un mans līdzvaldnieks par spīti visiem maniem brīdinājumiem Fridrihu apbrīno un pierunāja mani, lai es piekrītot šai dalīšanai: tā tikšot nosargāts miers un Krievija un Prūsija nevarēšot kļūt tik varenas, ka mums būtu no tām jābaidās.

Tomēr es šo nosodāmo līgumu parakstīju pēdējā un arī tad tikai tāpēc, ka Prūsijas karalis un cariene bija to jau darījuši un grasījās sagrābt visu Poliju. Jozefs pavēstīja, ka mana rīcība viņu iepriecējot, bet es varu teikt tikai pavisam īsi: «Es parakstīju.» Dokumentā bija ietverta frāze «taisnīgs ieguvums», lai nomierinātu carienes un karaļa sirdsapziņu, taču es jutos spiesta vārdu «taisnīgs» izsvītrot.

Esmu stipri noraizējusies. Kopš manas nelaimīgās valdīšanas pirmajām dienām mēs esam lepojušies, ka godīgi un taisnīgi pildām savu pienākumu. Ar tādu rīcību mēs iemantojām visas Eiropas un pat ienaidnieku cieņu. Tomēr viss daudzu gadu laikā uzceltais vienā vienīgā gadā sabrucis. Nekas pasaulē nav skumdinājis mani sāpīgāk kā tas, ka mēs esam zaudējuši savu labo vārdu. Man ar nožēlu Tev jāatzīstas, ka tas noticis pelnīti. Pat izlikdamies, ka rīkojamies godīgi, mēs esam izdabājuši prūšiem. Un tāpēc es nespēju rast mieru.

Kā es vēlētos, kaut mums nebūtu sakara ar šo pretīgo dalīšanu, kas met ēnu uz visu manu valdīšanas laiku. Lai dievs dod, ka debesis par mani apžēlotos. Es nespēju aizmirst, kāda loma man bijusi šajā nožēlojamā darījumā. Sīs domas mani nospiež kā plecos uzvelts milzīgs akmens un sarūgtina visu mūžu, kas jau bez liekām nastām ir pietiekami nelaimīgs. Man jāsaņemas, citādi šīs bēdas iedzīs mani depresijā.

Manam vārdam bija tik laba slava. Un Tev jāglabā savējā. Ceru, tas mudinās Tevi allaž rīkoties godīgi. Valdniekam tas ir grūts uzdevums, sevišķi, ja viņu ielenc naidnieki. Tava uzticīgi mīlošā māte Marija Terēzija.»

Ferdinands nezināja, vai izteikt mātei līdzjūtību vai arī viņu apsveikt. Par spīti visām valdnieces bēdām ķeizariste bija ieguvusi vēl divus tūkstošus pavalstnieku. Ferdinandam atausa atmiņā, ko Fridrihs teicis par Marijas Terēzijas attieksmi pret Polijas dalīšanu. «Viņa raudāja, bet ņēma, un, jo vairāk raudāja, jo vairāk ņēma.» Lai gan erchercogs neapbrīnoja Fridrihu kā Jozefs, tomēr šī doma lika viņam pasmīnēt. Taču tas bija mātei tik raksturīgi: mocīties sirdsapziņas pārmetumos tieši tai brīdī, kad viņa papilnam apliecināja savu politisko varu. Vārdos Ferdinands gan to neizteica un aizrakstīja mātei, ka klausīšot viņas padomus, kad vien būšot iespējams, tin ka viņa nedrīkstot ļauties depresijai, jo esot visiem bērniem ārkārtīgi nepieciešama. Operai vajadzēja gaidīt, kamēr vēstulē tiek aizzīmogota un aizsūtīta.

Kad Ferdinands ieradās Teatro Regio Ducal, pulkstenis rādīja astoņi. Nemiers bija sasniedzis augstāko pakāpi, tomēr aizgājis neviens nebija, jo tas nozīmētu apvainojumu valdniekam. Ilgā gaidīšana bija sasprindzinājusi dziedoņus līdz pēdējam, bet neviens neuzdrīkstējās protestēt.

Sašutis par aizkavēšanos, Volfgangs dzīrās kurnēt, taču, kad viņš vilcinājās un necēla diriģenta zizli, Ferdinands ledainā tonī uzsauca: — Mēs gaidām!

Volfgangs sāka, tomēr nespēja būt tik verdziski padevīgs kā dziedoņi, kuru izpildījums viņu neapmierināja. Solisti bija tik satraukti, ka gandrīz vai kliedza. Tenors, kura īstā vieta bija nevis teātrī, bet baznīcas korī, muļķīgi plātījās ar rokām un dziedāja pārāk augstu, it kā viņam vajadzētu pārspēt kastrātu. Savukārt kastrāts ar ieganstu, ka tā esot parasts, bija lūdzis erchercogieni aplaudēt viņam pirmajam. Tas saniknoja primadonnti, kas, pūlēdamās pārtrumpot kastrātu, sāka savu dziedājumu pārspīlēt, lai gan Volfgangs bija rakstījis viņas ārijas, paturot prātā tieši viņas dabiski vieglo izpildījumu. Izrāde kļuva par mokām, un Volfgangs nevarēja vien sagaidīt, kad tā beigsies. Priekškars aizvērās divos naktī, un pēdējo cēlienu viņš diriģēja kā mēmu pantonīmu: dzirde bija atsacījusies klausīt.

Uzbrāzmoja aplausi, bet viņš arī tos nedzirdēja un nolēma, ka «Lučio Silla» nozīmē neveiksmi. Bija tik vēls, ka visiem gribējās gulēt, tāpēc nekāda pieņemšana pēc izrādes nenotika. Tēvs, domās iegrimis, klusēja. Volfgangs jutās nomākts un nespēja runāt.

Nākamajā dienā viņš pārsteigts uzzināja, ka dziedoņu sāncensības dēļ opera ir visu milāniešu mutē. Tovakar teātrī nebija nevienas brīvas vietas, šoreiz izrāde sākās laikā un solisti dziedāja daudz labāk. Aizritēja nedēļa, zāle ik vakaru vai lūza no klausītājiem, «LučioSilla» kļuva par populārāko operu Milānā, un administrācija nolēma to izrādīt arī turpmāk.

Grāfs Firmiāns pieņēma Mocartus privātā audiencē. Viņš nerunāja par erchercoga Ferdinanda atteikumu, bet ieminējās Leopoldam, ka nez vai nebūtu lietderīgi aizrakstīt par Volfgangu erchercogam Leopoldam. Ielīksmots par «Lučio Sillas» panākumiem, viņš cerēja, ka Toskaņas valdnieks, būdams muzikālāks par savu jaunāko brāli, lūgumu apmierinās par labu Volfgangam.

Lai gan Leopoldu māca šaubas, viņš paklausīja. Nekādas cerības lolot nevarēja, taču atkāpties arī nebija iespējams. Doma par atgriešanos Zalcburgā, kur mūzika bija tik zemā līmenī, viņu biedēja. Viņš rakstīja grāfam Arko: «Paļaujos, ka Jūs mūsu vārdā atvainosities viņa gaišībai: reimatisms, kas allaž mani mocījis, tagad stipri saasinājies, un mēs nevarēsim tūdaļ atgriezties Zalcburgā. Sāpes lauž ne vien plecus, bet pārgājušas arī uz augšstilbiem un ceļu locītavām. Nevaru staigāt un esmu spiests rakstīt, gulēdams gultā, bet visas malas tā smeldz, ka vispār rakstīšana sagādā grūtības. Lūdzu, pārlieciniet viņa gaišību, ka mēs atgriezīsimies, kolīdz tas būs iespējams.»

Gaidīšana ievilkās vispirms nedēļu, tad mēnesi. Pēc divdesmit sešām reizēm «Lučio Sillas» izrādes pārtrauca, bet atbildes no Toskaņas galma joprojām nebija. Tomēr grāfs Firmiāns pierunāja viņus palikt, un viņi, gan degdami nepacietībā, paklausīja.

Volfgangs bija sadraudzējies ar Raucīni, kastrātu, kas dziedāja Cečīlio partiju. Premjers saprata, ka viņa ārijas ir visskaistākās, Volfgangs tās bija rakstījis Mancuoli balsij, un Raucīni nevarēja vien nopriecāties, ka partija ir ne tikai spoža, bet arī pauž dziļas jūtas.

— Es uzskatītu par pagodinājumu, — viņš teica Volfgangam, — ja jūs uzrakstītu kaut ko tieši man. Ko tādu, kns sagādātu grūtības pat pašai labākajai primadonnai.

Volfgangu neatvairāmi valdzināja operas forma, tomēr motete, ko viņš komponēja Raucīni, bija domāta izpildījumam baznīcā, un viņš nosauca to «Exsultate, iubilate jo šāds nosaukums atbilda viņa noskaņojumam. Tagad, kad nevajadzēja erroties par sliktu libretu, vāju inscenējumu, mākslotu spēli, viņš varēja domāt vienīgi par mūziku. Gaviju pilns un līksms viņš rakstīja par mīlestību. Radīšanas prieks viņu reibināja, un viņš komponēja moteli instrumentāla koncerta formā ar Raucīni solo partiju tik augstā reģistrā, kādu cilvēka balss vien var sasniegt. Viņš nodomāja, ka to varētu izdziedāt vienīgi pats izcilākais koloratūrsoprāns vai tādi kastrāti kā Raucīni un Mancuoli. Volfgangs atdeva visu sirdi savai šķīstajai mūzikas mīlai. Dziedošajai mīlai. Visuspēcīgajai mīlai. Liegajai mīlai, kas bija netverami viegla kā gaiss. Dievs ir neredzams, bet cilvēki dzirdēs dieva balsi viņa mūzikā, tas būs mīlestības dievs, dievs, kuru viņš pats spēj mīlēt.

Raucīni izpildīja «Exsullate, iubilate» ārkārtīgi apvaldīti, un tomēr baznīcā sapulcējušos klausītājus pārņēma dziļš aizkustinājums.

Baznīcā skan dieva balss, nodomāja Leopolds, un pēkšņi viņam likās, ka dēls neticami izaudzis, un uz mirkli viņš iztēlojās mūziku, kādu Volfgangs rakstīs brieduma

gados.

Pie viņa sola pienāca Raucīni un teica: — Kādas brīnumainas skaņas rada jūsu dēls, sinjor Leopoldol Viņa spējām nav robežu.

— Jūs esat dziedonis, kas apveltīts ar lielu talantu.

— Paldies, sinjor. Taču es nekad savā mūžā nebiju dziedājis tik dievišķīgu mūziku.

Leopolds lūdza Raucīni izpildīt rExsultate. iubilate» nākamajā svētdienā, un kastrāts goddevīgi piekrita. Tā bija Volfganga septiņpadsmitā dzimšanas diena.

Jaunais komponists priecājās par tēva izdomu, tomēr par dzimšanas dienas dāvanu izlūdzās jājienu ar ēzelīti.

Vai dēls saprot, ko radījis? Motetē ir kaut kas, ko nevar ne sataustīt, ne sadzirdēt, nedz samanīt ar citiem

1 «Līksmojieties, gavilējiet» (lat.).

jutekļiem, domāja Leopolds, un tomēr katrai skaņai piemīt sava nozīme. Dievs ir neredzams, bet Leopolds tagad dzirdēja viņa balsi. Būs ļoti grūti pamest Itāliju.

Pēc nedaudzām dienām erchercogs Leopolds noraidīja Volfganga Amadeja Mocarta lūgumu pieņemt viņu par kapelmeistaru un galma komponistu.

Leopoldam bija tāda sajūta, it kā būtu notikusi nodevība. Volfganga komponētā motete «Exsultate, iubilale» bija sagādājusi tēvam vienus no laimīgākajiem brīžiem mūžā, tā bija brīnum daiļa dziesma, patiesa savās jūtās un meistarīga formā, — un nu viņam pavēsta, ka dēla mūzika neesot vajadzīga. Viņš juta gan apjukumu, gan sarūgtinājumu pret visu pasauli, kas var pasludināt tādu strupu spriedumu. Itālijā Volfgangs slavēts vairāk nekā jebkur citur, taču pastāvīgu darbu nav piedāvājis neviens. Ko lai saka dēlam? Kad Volfgangs vaicāja, kāpēc atbilde bijusi nelabvēlīga, tēvs atteica: — Varbūt dievs mums lēmis citādu likteni.

Volfgangs nesacīja neko, bet pēc viņa izskata varēja spriest, ka viņš tam netic.

Grāfs Firmiāns juta Mocartiem līdz un apliecināja, ka darījis, ko varējis, — laikam jau Austrijas erchercogiem labāk patīkot Itālijas mūziķi. Viņš cerot, ka Zalcburgā Mocartiem būšot drošākas pozīcijas.

Tātad viss izlemts. Leopolds vairs nedrīkstēja ilgāk kavēties Itālijā. Viņš pateica ardievas Milānas draugiem, jo jaunu operu neviens nepasūtīja — tas bija vēl viens trieciens: Leopolds bija cerējis, ka pasūtījumus viņi saņems katru sezonu, — un 1773. gada martā viņi abi ar Volfgangu atgriezās Zalcburgā.

Aprīlī Leopolds noīrēja jaunu dzīvokli. To viņš darīja, neaprunājies ne ar vienu, un šis solis atjaunoja paļāvību uz paša spriedumu. Dzīvoklis Hanibala laukumā pilsētas jaunajā daļā darīja viņu lepnu. Pavēstījis par savu rīcību ģimenei, viņš drošināja: — Par dzīvokli prasa tikai dažus guldeņus vairāk, taču salīdzinājumā ar līdzšinējo tas ir brīnišķīgs.

— Bet kā tad bērni? — Anna Marija vaicāja. — Viņu draugi mīt tepat blakus. Viņi būs bēdīgi, īpaši Nannerle.

— Mēs tak nepārceļamies nedz uz Vīni, nedz Milānu, — Leopolds nepacietīgi atteica. — Mēs dzīvosim tikai pāri upei, kur viegli aiziet kājām. Un, kā jau minēju iepriekš, mušu pašreizējais miteklis nav pietiekami plašs. Mēs nevaram dzīvot kā kareivji kazarmās. Volfgangam nav vairs astoņi gadi, un Nannerlei tāpat.

— Tēt, vai man būs pašai sava istaba? — Nannerle vaicāja.

— Mums ikvienam būs sava istaba.

Nu visi pavērās Leopoldā ar izbrīnu, pat Volfgangs, kas līdz šim bija licies vienaldzīgs.

— Mums būs astoņas istabas. Visas vienā stāvā. Jākāpj būs tikai vienas trepes. Un mums būs dārzs, pagalms un pašiem sava koncertzāle.

— Pašiem sava koncertzāle? — Volfgangs bija gluži satraukts.

— Tā ir gandrīz tikpat liela kā Bruņinieku zāle.

— Nevar būt!

—. Garumā abas zāles ir vienādas. Turklāt te palikt mēs vairs nevaram. Sī māja celta jau 1360. gadā un ir ļoti sliktā stāvoklī.

Anna Marija nezināja, ko domāt. Dzīvoklis Labības ielā deviņi likās itin kā vecas drēbes, kas ne vienmēr ir tik siltas! kā vajadzētu, nav ari, protams, elegantas vai izskatīgas, bet ir ērtas un tīkamas. Un viņai pietrūks Hāgenaueru; tomēr, Ja jaunais dzīvoklis palīdzētu piesaistīt Leopoldu un Volfgangu Zalcburgai, būtu vērts pārcelties.

Kravāšanās gan tik un tā uzvēdīja skumjas un ik brīdi modināja atmiņas par Volfganga un Nannerles bērnību.

Pārcelšanās dienā Mocartiem palīgā ieradās Ilāgenauers, Sahtners, Bulingers un Haidns. Leopolds priecājās. Nolēmis pārvākties ar vērienu, viņš bija nolīdzis nesējus, taču dažas lietas, stiepdami lejā no trešā stāva, sveši cilvēki varētu salauzt. Leopoldu pārsteidza, ka atnācis arī Mihaels Haidns: viņš taču ir gandrīz vai tikai paviršs paziņa.

Tomēr, kā jau varēja gaidīt, visu darbu padarīja nesēji Annas Marijas uzraudzībā, jo Leopolds aizmirsās sarunā ar draugiem. Sahtners negaidīti noprasīja: — Kas tad īsti notika ar erchercogu?

— Kādu erchercogu? — nevainīgi atjautāja Leopolds.

— Ar Leopoldu. Te zināja stāstīt, ka jūs lūdzot viņam vietu.

— Mani mocīja reimatisms. Ilgu laiku nevarēju celties no gultas.

Šaubos, vai mūsu jaunais arhibīskaps tam noticēja.

— Vai tad viņš zina? «— Leopolds tūdaļ iekoda mēlē. Kā viņš tik neapdomīgi varējis izrunāties?

— Neviens nevar būt drošs, ko viņš zina, ko ne, viņš savas domas mums neuztic, tikai viņš nav Sratenbahs tin ar jūsu braucieniem tik viegli nesamierināsies. Vai jūs zināt, kāpēc erchercogs Leopolds jūs neuzklausīja?

— Es zinu vienīgi to, ka visa Itālija jūsmoja par Volfgangu.

— Bet ko īsti jūs ar šiem ceļojumiem esat panācis? — jautāja Bulingers.

Nav taču iespējams izskaidrot, Leopolds nodomāja. Ja garīdznieks to vēl neaptver, tad turpmāki skaidrojumi būs lieki.

— Vai jums neliekas, ka jums nodarīts pāri? — Bulingers taujāja.

— Kāpēc lai man būtu nodarīts pāri?

— Jūs esat tik daudz strādājis ar Volfgangu.

— Volfgangs ir kā auglīga augsne. Vajag tik to barot, un viss zels un plauks.

— Bet kā ar jūsu paša karjeru? Jūs esat pārstājis komponēt un izpildīt.

— Es mācu.

— Patiesībā vienīgi Volfgangu. Pārējiem skolēniem jūs veltāt ļoti maz laika.

— Vienīgi Volfgangu! Vai jūs nesaprotat, ka viņŠMagad var sacensties ar jebkuru komponistu?

Rādījās, ka Bulingers tam lāgā netic.

Klusu, tikko dzirdami ierunājās Mihaels Haidns: — Zēns ir apbrīnojami gājis uz priekšu. Re mažora simfonija, ko atskaņoja pēdējā koncertā viņa gaišībai, uzrakstīta tikpat meistarīgi kā jebkura itāliešu kompozīcija, ko es varētu te minēt. Un ievērības cienīgs ir tas, ka Volfgangs rakstījis simfoniju tik droši, it kā viņam nebūtu nekādu kompozicionālu neskaidrību. Viņam neapšaubāmi ir absolūtā dzirde.

— Vai jūs domājat, ka jaunajam arhibīskapam arī tāda ir? — strupi noprasīja Sahtners.

— Atļaušos jums aizrādīt, ka šī īpašība viņam nav nepieciešama, — teica Bulingers.

— Tās trūkums tomēr nekavē viņu izsacīt kritiskas pie/. mies, — atcirta Sahtners.

Draugi iesmējās, un Leopolds pavēstīja: — Esmu pārliecināts, ka jaunais dzīvoklis jums visiem patiks.

— Tas, cerams, liecina, ka jūs taisāties uz palikšanu, — Uulingers piezīmēja.

— Dārgais draugs, esmu nokalpojis galma kapellā trīsdesmit gadus.

— Ne jau bez pārtraukumiem.

— No mūziķu saraksta es nekad neesmu svītrots.

Anna Marija paziņoja Leopoldam, ka viss iznests un

laiks doties ceļā, bet viņa neredzot Volfgangu. Nannerle un Terēze esot tepat, turpretī dēlu nevarot sameklēt. Leopolds uztraucās, un Anna Marija nodomāja: Volfgangam jau septiņpadsmit gadu, bet tēvs auklējas ar viņu kā ar mazu bērnu.

Pūlēdamies apslēpt nemieru, Leopolds nevērīgi izmeta: — Laikam kaut ko aizmirsis. Jūs zināt, cik viņš izklaidīgs. — Taču viņš atviegloti uzelpoja, kad Hāgenauers, kurš kā parasti nebija bildis ne vārda, atrada zēnu sēžam piesaulē uz maza akmens soliņa iepretī mājai un turam rokās Biinperlu, foksterjera kucēniņu, ko māte viņam nesen bija nopirkusi.

— Parasti Volfgangs ir tik draisks un impulsīvs, — ieteicās Sahtners, — bet šodien izskatās domīgs, pat drūms.

— Man šķiet, viņam negribas pāriet uz jauno vietu, — sacīja Nannerle.

— Noteikti gribas, — Leopolds pretojās.

— Viņš man teica, ka skumšot pēc vecajām mājām, tēt.

Skumsim mēs visi, bet tur viņam būs vairāk telpas

komponēšanai un spēlei.

— Komponēt viņš var vienalga kur. Viņš to dara pat mazmājiņā, —« sacīja Nannerle, zinādama, ka atrodas draugu vidū.

— Neaizmirstiet, ka viņš joprojām ir bērns, — brīdināja Bulingers.

— Par spīti visam, ko komponējis! — Leopolds neticīgi iesaucās.

— Tagad viņš izskatās vairāk līdzīgs jums, Leopold, nekā Annai Marijai, — Sahtners sacīja. — Seja kļuvusi apaļāka, gaišie mati — gandrīz brūni, un acis mazliet izvelbtas.

— Tas no bērnībā pārciestajām bakām, — paskaidroja Anna Marija, — labi, ka nav palikušas rētas.

Volfgangs nespēja sakārtot domas. Tētis apgalvoja, ka pārcelšanās uz jauno mitekli esot bezgala priecīgs notikums, bet viņam bija tik žēl aiziet no Labības ielas! Tāpēc viņš bija izzadzies ārā Lohela laukumā, lai savā iemīļotajā stūrītī visu pārdomātu. Mazo Untersbergas marmora soliņu, kas atradās sienā izveidotā nišā iepretī namdurvīm, šajā dienas stundā apspīdēja saule, un te bija jauki vērpt domu pavedienu. Savādi: tikai, kaut ko zaudējot, viņu pārņem skumjas pēc tā, turklāt sāpīgas skumjas. Tas, kas licies pats par sevi saprotams, kļūst dārgs un iekārojams. Volfgangs kavējās laimīgās atmiņās, it kā tādējādi spētu istabas atdzīvināt. Taču viņš noskurinājās, atcerēdamies saltās ziemas naktis, kad ogles krāsnīs bija izplēnējušas, bet neviens nespēja sadūšoties, izkāpt no gultas un stundu drebināties aukstumā, iekurot uguni par jaunu. Tomēr māmiņa vairs nevarēs iepirkties tirgus laukumā aiz mājas un pļāpāt ar kaimiņienēm. Māmiņa bija stāstījusi, ka viņi nodzīvojuši te divdesmit piecus gadus, citur abi ar tēti viņi neesot mituši, tūlīt pēc kāzām ievākušies Labības ielā. Nav nekāds brīnums, ka toreiz, kad tētis paziņoja par jauno dzīvokli, māmiņa visu nakti raudāja. Volfgangam gribējās izteikt to dziesmā, bet viņš tūdaļ sev pārmeta, ka tas būtu sentimentāli. Viņš nokaunējās; tādā noskaņojumā viņš nekad nemēdza komponēt. Beigu beigās viņš guva mierinājumu atmiņās par mazo, trīs pēdas augsto ūdens krānu, kas bija iebūvēts sienā pie virtuves durvīm. Pati virtuve bija neglīta, viduslaicīga telpa ar atklātu pavardu, Volfgangs no tās mēdza turē ties pēc iespējas tālāk — galu galā tur piedien rosīties sievietēm, nevis vīriešiem, — bet ūdens krāns viņam patika. Sēdēdams viņš uzbūra atmiņā visus sīkumus: fan tastiskas zvēra galvas veidā meistarīgi izcirsto ūdens cauruli, izteiksmīgo muti, no kuras lija strūkla, un lieliski izkalto baseiniņu. Mākslinieka vārda uz šī darba nebija, bija tikai gada skaitlis — 1657.

Pēkšņi viņam blakus parādījās tētis. — Volfgang, laiks iet.

Ilāgenaucram saskrēja acīs asaras, un Leopolds, lai slēptu paša izjūtas, jokodamies sacīja: — Nekur tālu mēs

neluiģojam. Nebraucam taču uz Itāliju. Taisnā ce|ā nebūs j jiidzc. Jāiet pa Labības ielu, pie rātsnama jānogriežas pii kreisi, jāšķērso tilts …

— Es zinu, kur jāiet, — Hāgenauers viņu aprāva.

Leopolds pamāja, ka jādodas ceļā. Visi paņēma to, kas

klitram bija sevišķi dārgs. Volfgangs saudzīgi turēja roK.is kucēnu un būrīti ar kanārijputniņu, Nannerle lepni nesa savu pirmo kompozīciju burtnīcu un Luī XV dāvāto zelta tabakdozi, Anna Marija bija paņēmusi Volfganga pirmo vijoli un zīdaiņa vecumā nogrieztās gaišās matu cirtas, Terēze stiepa Nannerles un Volfganga šūpuli, Leopolda pirksti kļāva Boloņas Filharmonijas akadēmijas diplomu, pāvesta patenta norakstu, kurš vēstīja, ka viņa dēls Iecelts par bruņinieku, un Volfganga pirmās kompozīcijas.

Draugiem nepalika nekas — Volfgangs nodomāja, ka tētis tā izkārtojis tīšām, vai nu īsti neuzticēdamies, vai ari negribēdams palikt kaut ko parādā. Tomēr draugi tik un tā nāca līdzi uz jauno māju.

Pēc neilga gājiena nokļuvuši pie mērķa, visi atzina, ka jaunais dzīvoklis patiešām ir lielisks. Volfgangs ievēroja, ka, norādīdams uz jaunās mītnes priekšrocībām, tētis joprojām cenšas sacīt noteicošo vārdu.

— Cauru pēcpusdienu mums būs saule, un Hanibala laukums, kā jūs zināt, ir daudz lielāks par Lohela laukumu. Nams atrodas uz stūra, un pa vienpadsmit logiem redzams laukums. Bet pagalms, Anna Marija, nodots mūsu ziņā, un tev personiski būs arī dārzs.

— Cik jaukil — māte izsaucās tieši tā, kā Leopolds gribēja, un apvaldīja asaras.

— Un, re, kur taisni pretī, Hanibala laukuma otrā pusē ir teātris, — tēvs pēkšņi sacīja, pamanījis, ka dēls izskatās izklaidīgs, gandrīz vai vienaldzīgs.

— Lieliski, tēt! — Volfgangs nodomāja, ka tas, nudien, ir ērti. Tomēr īsti viņš ieinteresējās, kad tēvs parādīja koncertzāli. Viņš redzēja, ka tētis nav pārspīlējis, garumā šī telpa neatpaliek no Bruņinieku zāles, un tai piemīt arī citas labas īpašības. Augstos griestus grezno apzeltīti ģipša rotājumi, pieci logi ir Hanibala laukuma pusē, divi — pagalma pusē, un parketa grīda nospodrināta tikpat spoži kā Rezindencē.

Tagad viņš saprata, kāpēc tēva balsī skan uzvaras prieks.

Kad Leopolds izvadāja visus pa citām istabām, Volfgangs apjauta, ka tētis vai nu apzināti, vai neapzināti atdarina arhibīskapu. Draugi tēti apsveica, tomēr Volfgangs nebija tik cieši pārliecināts kā Leopolds, ka šis nams viņiem nesīs laimi.

35

Pēc dažām dienām Rezidencē notika koncerts: bija pagājis gads kopš arhibīskapa Kolorēdo stāšanās amatā. Pēc viņa prasības programma sastāvēja no triju izcilāko Zalcburgas komponistu — Volfganga Mocarta, Mihaela Ilaidna un Džuzepcs Lolli— skaņdarbiem.

Volfgangs priecājās, ka no viņa darbiem izvēlējušies divertismentu pūšamiem instrumentiem. Mūzika bija viegla, līksma — rakstīta, lai izklaidētu.

Taču Lolli diriģēja tik smagnēji, ka Volfgangs nodomāja: «Lai dievs viņam piedod, es to nespēju.» Arhibīskapu mūzika, šķiet, apmierināja, viņš noklausījās divertismentu līdz beigām, bet neteica Volfgangam ne vārda. Lolli diriģēšana viņu tā nokaitināja, ka viņš pārtrauca nākamā skaņdarba, Ilaidna divertismenta, atskaņojumu, lai gan Volfgangs uzskatīja, ka to būtu bijis vērts no I klausīties, un aizgāja, pirms Lolli paspēja uzsākt savu paša komponēto kvintetu.

Drīz vien par kapelmeistaru iecēla Domeniko Fišeti. Sis ncapoliešu komponists pēdējos septiņus gadus bija strādājis Drēzdenē par kapelmeistaru, viņa komiskās operas Volfgangs tika dzirdējis Milānā: viņam tās likās banālas un garlaicīgas.

Tomēr Lolli vietu nezaudēja, jo, kad Leopolds lūdza, lai viņu ieceļ par Fišeti palīgu, arhibīskaps pavēstīja, ka jaunais vicekapelmeistars esot Lolli. Uz Leopolda lūgumu pārskatīt lēmumu, jo Lolli kļuvis tik nepiemērots, ka visus tā pienākumus bus jāvcic viņam, Leopoldam, lai kādu amatu arī viņš pildītu, — arhibīskaps lūkojās skeptiski, un viņa atbilde ļāva noprast, ka Mocartiem Zalcburģā nav uz ko cerēt un viņi darītu prātīgāk, ja meklētu laimi kur citur.

Kolīdz arhibīskaps vasaras mēnešos aizceļoja apciemot Vīnē savu slimo tēvu, Leopolds, dzirdētā satriekts, arī nolēma, ka jābrauc projām.

— Vīnes kapelmeistars Gasmanis ir tik vārgs, ka ķeizariene droši vien domā, ko likt viņa vietā, — Leopolds Hiit ija ģimenes locekļiem. —Volfgangs ir tik daudz komponējis viņas dēlam, ka valdniece noteikti veltīs mūsu lieinam uzmanību. Tikai nesakiet nevienam ne vārda, Kolorēdo nedrīkst to uzzināt. Mēs teiksim, ka dodamies apciemot vecus draugus, un Marija Terēzija patiešām ir bijusi mums laba draudzene.

Kad ķeizariene pieņēma abus Mocartus Sēnbrunnā, Leopolds uzskatīja, ka izlēmis pareizi. Audience notika Miljonu zālē, kas no visām pils istabām valdniecei palika vislabāk.

Volfgangs zināja, ka vajadzētu apbrīnot Miljonu zāles izšķērdīgo greznību — par šo telpu Marija Terēzija bija izdevusi miljonu guldeņu, — bet tā atstāja viņu vienaldzīgu. Dārgumu pārpilnība radīja drīzāk uzpūtīgu nekā pievilcīgu iespaidu. Daudzie zeltījumi un zelta rotājumi Volfgangu nomāca.

Viņš pārsteigts vēroja arī, cik ļoti ķeizariene pārvērtusies. Bija pagājuši tikai pieci gadi, kopš viņš pēdējo reizi viņu bija redzējis, taču viņa šķita novecojusi krietni vairāk. Lai labāk saskatītu apmeklētājus, viņa turēja acu priekšā lorneti. Āda viņai tagad bija dzeltena un neglīta. Valdniece bija kļuvusi ārkārtīgi resna un zaudējusi visu agrāko labo izskatu.

Mariju Terēziju droši vien moka reimatisms, prātoja Leopolds, viņa kustas pagalam stīvi un neveikli un izskatās gluži uzburbusi — varbūt tā ir tūska. Tumšās sēru drānas, ko viņa nēsāja kopš vīra nāves, vēl asāk uzsvēra drūmo sejas izteiksmi.

Valdniece pamāja, lai Mocarti pienāk tuvāk, citādi viņa nevarēja tos skaidri saredzēt, un Leopolds pamanīja, ka viņai pie jostas piesprādzēta kārbiņa ar papīriem. Viņš nodomāja, ka tie ir valsts dokumenti — ķeizariene šķita domās kaut kur tālu, — taču patiesībā viņa bija rakstījusi bērniem.

Viena vēstule viņu sevišķi uztrauca. Marijas Antuanetes uzvedības sarūgtināta, viņa pūlējās atcerēties, ko meitai rakstījusi. No saviem aģentiem, ko ķeizariene sūtīja uz Versaļu novērot meitas uzvedību, viņa bija saklausījusies tik daudz gan par Marijas Antuanetes bīstami naidīgo

attieksmi pret Lul XV pašreizējo mī|āko, madame Dibarī, gan par viņas nepārdomāto rīcību un vieglprātību, ka jutās spiesta brīdināt: «…un, ja Tu neizturēsies taktiskāk un piesardzīgāk, Tevi gaida liela nelaime, bet tad būs par vēlu.»

Un tagad viņai pilnīgi pret gribu jāziedo savs dārgais laiks šiem Mocartiem, kas nav daudz labāki par klaidoņiem un katrā ziņā atnākuši kaut ko diedelēt. Taču Marija Terēzija lepojās, ka pieņem visus, kas to vēlas. Turklāt viņai gribējās redzēt zēnu: vai viņš joprojām izskatīsies pēc īkstīša vai arī būs izaudzis.

Sazīmējusi caur lorneti atnācēju sejas, viņa teica: — Mocarta kungs, jūsu dēls izskatās bāls un trausls. Jūs ar saviem nebeidzamajiem ceļojumiem viņu nomokāt. Jūs prasāt no viņa pārāk daudz.

— Jūsu augstība, Volfgangs var sacensties ar jebkuru. Pat ar Gluku.

— Ar Gluku? Jūsu dēls vēl ir bērns. Paskatieties, cik viņš sīciņš!

— Viņa operas turpretī nav sīkas. Jūsu augstība, ja Gasmaņa kungs nespēs vairs pildīt pienākumus, Volfgangs ar prieku piedāvās jums savus pakalpojumus.

— Jums vajadzētu griezties pie ķeizara. Šādus jautājumus izšķir viņš.

— Vai es varētu ar viņu parunāt, jūsu augstība? Viņš allaž bijis laipns pret mums.

— Viņš ir Polijā.

Lai slēptu vilšanos, Leopolds mēģināja runāt sabiedrības cilvēka tonī: — Jūsu augstība droši vien lepojas ar jauno ķeizaru: viņš tik veiksmīgi risināja Polijas problēmu.

Marija Terēzija sēdēja sakņupuši, smagi elpodama. Bet, pamanījusi Leopolda skatienā līdzjūtību, viņa.valdonīgi sacīja: — Mums bija jāņem šīs zemes, lai aizsargātu ķeizarvalsti no Krievijas un Prūsijas. Tā bija vienīgā izeja, kā izvairīties no kara.

— Droši vien tas prasīja no jums lielus pūliņus, jūsu augstība.

— Jā gan. — Viņa sāka runāt par ko citu. — Kad bijāt Itālijā, jūs redzējāt divus manus dēlus. Vai viņi likās veseli? Mani vienīgie sakari ar bērniem ir vēstules. Pienākumi saista mani šeit. Tāds nu ir mans liktenis.

— Šķita, ka viņi jūtas ļoti labi, jūsu augstība. Viņi bija pret mums ārkārtīgi laipni.

— Ir sāpīgi redzēt bērnus citu pēc cita aizejam pro

jām.

— Jūsu meita, Marija Antuanete, bija ļoti laipna pret mani, — ieteicās Volfgangs.

— Kad? — Marija Terēzija neatcerējās.

— Kad Volfgangs bija mazs, jūsu augstība, un sēdēja jums klēpī.

Volfgangam negribējās, lai atgādina tos laikus, kad viņš bijis mazs un sēdējis Marijai Terēzijai klēpī, taču viņš bija saglabājis atmiņā Marijas Antuanetes šarmu un daiļumu. — Viņa man izrādīja Sēnbrunnii, jūsu augstība.

— Toreiz mana meita bija vēl bērns. Jūs esat laimīgs, Mocarta kungs, ka dēls palicis pie jums, mani dēli turpretī izklīduši pa visu pasauli.

— Mēs esam pateicīgi par jūsu laba vēlējumiem, jūsu augstība. Mēs ļoti ceram, ka jūs neaizmirsīsit Volfgangu, ja nabaga Gasmaņa kungu dievs aizsauks pie sevis.

Marija Terēzija piecēlās, likdama noprast, ka audience beigusies.

— Paldies, jūsu augstība, ka bijāt tik žēlīga un mūs pieņēmāt.

Volfgangs tā nedomāja. Viņš šaubījās, vai Marija Terēzija ir pret viņiem tik labvēlīgi noskaņota, kā tētis apgalvo. Lai saglabātu līdzsvaru, viņai vajadzēja turēties pie troņa krēsla augstās atzveltnes; Volfgangs bija pārliecināts, ka viņa jau sen vairs nespēj saliekties. Kad viņi kāpās atpakaļ uz Miljonu zāles durvīm, Marija Terēzija uz visiem laikiem iespiedās Volfgangam atmiņā kā barga valdniece, kas jūt pret cilvēkiem simpātijas tikai tad, ja to labā nav jāizdod nauda vai arī ja tie ir bērni, it īpaši viņas pašas bērni.

Kad Leopoldu uzaicināja diriģēt Volfganga mesu «Z)ominicu.S» baznīcā «Am vilšanās vairs nelikās tik

rūgta. Tas bija liels gods, jo jezuītu baznīca bija veca un slavena, tā atradās blakus Kolalto pilij, kur Volfgangs bija spēlējis, kad Mocarti pirmo reizi ieradās Vīnē. Diriģējot reimatisms pavisam aizmirsās, un Leopolds juta arī, ka godam veicis sirdij tik dārgo uzdevumu — dēla darba

atskaņošanu, jo vēlāk Volfgangs viņu apskāva un ķircinādamies mīļi teica: — Pēc dieviņa tūlīt nāk tētis.

Koncerts notika tieši laika, jo pēc trim nedēļām Klementa XIV bu 11a izraidīja jezuītus no visām Habsburgu zemēm.

Kad Kolorēdo nākamajā mēnesī atgriezās Zalcburgā, turp devās arī Leopolds. Un, kad arhibīskaps uzzināja, ka Marija Terēzija sagrābusi jezuītu īpašumus, tā pildot valsts kasi, viņš rīkojās pēc ķeizarienes parauga.

Leopoldu tas uzjautrināja, un viņš sacīja Sahtneram, ko bija uzaicinājis jaunajā dzīvoklī, lai uzzinātu, vai Kolorēdo nav ņēmis ļaunā viņa prombūtni: — Arhibīskaps zina, kā tikt pie naudas.

— Viņa tēvs ir viens no Marijas Terēzijas galvenajiem padomniekiem. Kā lai Kolorēdo būtu rīkojies citādāk!

— Vai jūs šo soli atbalstāt? — Sahtners bija brīvdomātājs, kas lasīja gan Voltēru, gan Ruso, taču abiem bija draugi jezuīti, tādi kā Bulingcrs.

— Ordeņa aizliegšana arhibīskapam droši vien sabojājusi garastāvokli. Kopš atgriešanās no Vīnes viņu visu laiku moka caureja.

— Kāpēc lai viņam būtu slikts garastāvoklis?

— Ja mainīsies pāvesti, jezuītus varbūt atkal cienīs un godās. Viņus izraidīja vienīgi politisku apsvērumu dēļ. Vai Marija Terēzija jums kaut ko apsolīja?

— Ko jūs ar to domājat? — Leopolds tēloja neizpratni.

— Zalcburgā visi zina, ka Gasmanis ir ļoti slims un ka drīz būs vajadzīgs jauns kapelmeistars. Kāpēc tad jūs būtu lūdzis Marijai Terēzijai audienci?

— Muļķi paliek muļķi, un Zalcburgā jo sevišķi.

— Bet ir taču taisnība, ka jūs Volfgangam lūdzāt vietu, vai ne?

— Taisnība ir, ka Zalcburgā daudziem ir ne vien caurs vēders, bet arī caura mute, un abas šīs caurejas kopā ir ļoti bīstamas veselībai. Vai Kolorēdo sirdījās par manu prombūtni?

— Visus viņa prātus nodarbina jezuīti.

— Būtu labāk, ja tos nodarbinātu dzīves dārdzība. Cenas tik strauji ceļas; kas ar mums notiks, ja būsim spiesti dzīvot no mūsu mazajām algām? Mēs visi nonāksim pie ubaga spieķa.

2GS

Leopold, vai jums Vīnē kaut ko solīja?

Nojaušu, ka dievs mums lēmis citu dzīves ceļu.

Bez šaubām. — Taču neizklausījās, ka Sahtncru tas

pārliecinātu.

Leopolds jau maigāk piebilda: — Mēs ar Annu Mariju Justos pagodināti, ja jūs ierastos mūsu sudrabkāzās."

— Ar prieku. Bet jūs sacījāt, ka jūsu kopā pavadītais gadsimta ceturksnis apritējis pagājušajā gadā.

— Tūkstoš septiņsimt septiņdesmit otrā gada 21. novembrī. Tikai mēs nevarējām to atzīmēt, jo abi ar Volfgangu bijām Itālijā, kur gatavoja «Lučio Sillas» izrādi.

— Vai Bulingeru lūgsit?

— Protams. Viņš taču mums ir tuvs draugs.

Ielūgumu Barbarai Volfgangs nolēma aiznest pats. It kā šīs domas spārnots, sirdij strauji pukstot, viņš steidzās pāri tiltam uz vecpilsētu un Barbaras māju. Garastāvoklis bija brīnišķīgs. Viņam patika viesību un deju jautrā kņada un satraukums, glītas meitenes un rotaļīgā mūzika, ko viņš rakstīja tādiem gadijumiem, — dzirkstoša, galanta, viegla, — bet ne sekla, viņš domās dedzīgi piebilda, — un viņam gribējās, lai Barbara dalītos ar viņu šai priekā. Gaidāmās līksmes jausmās viņam kārojās dziedāt, bet viņš baidījās, ka ar savu balsi nespēs paust to, ko jūt. Bija skaidra, spirgta, vēlam rudenim neparasti sausa novembra diena. Volfgangs ar patiku ieelpoja gaisu un tīksmīgi aplūkoja visu pazīstamo, kas gadījās pa ceļam. Ātriem soļiem viņš devās pa Jūdu ielu uz «Birģeru pilsētiņu» un tālāk pa tik šaurām gātēm, ka būtu varējis izstiept rokas uz abām pusēm un pieskarties namu sienām. Beidzot viņš iznāca Rezidences laukumā, kas bija tik plašs, ka pa to varēja braukt neskaitāmas karietes cita citai blakus. «Suverēnā valdnieka pilsēta» spožajos saules staros izskatījās visai impozanta. Šodien viņš neapšaubīja ne Rezidences, ne katedrāles, ne arī Hoenzalcburgas cietokšņa nozīmību.

Fon Melku nams atradās «Suverēnā valdnieka pilsētā» Rezidences tuvumā, lai galma kanclers būtu arhibīskapam pa rokai. Laukums, kur tas slējās, bija mazāks par Hanibala laukumu, bet pati māja — lielāka, trijos stāvos, ar četrpadsmit istabām, grezna kā pils, celta pilnīgi atstatu no citām ēkām.

Barbara izbrīnījās, ieraudzījusi Volfgangu. Jaunekļa prombūtne bija ilgusi divus mēnešus, viņš gan bija ar Nannerles starpniecību rakstījis, taču, kad Mocarti atgriezīsies, Barbara nebija zinājusi.

Volfgangs ievēroja, ka viņa saģērbusies pastaigai. Vai meitene priecājas, viņu redzot, lāgā nevarēja uzminēt.

— Tu esi atgriezies, — viņa noteica.

Jā. Jā,

— Vai uz ilgu laiku?

— Liekas gan.

Viņa novērsa skatienu, it kā neatskārstu, ko sacīt.

Volfgangs nodomāja, ka Barbaru apdveš kaut kas nereāls, un viņa pacilātība mazliet noplaka. Viņa bija skaista kā princese — un tikpat tāla. Tomēr jāsaka vien bija: — Mēs rīkojam viesības, lai atzīmētu vecāku sudrabkāzas. Es ļoti gribētu, lai tu ierastos kā mana viešņa, Vaberl.

Barbara sarauca pieri, it kā mīlināmaiš vārdiņš grieztos ausīs, un, juzdamās vēl neveiklāk, teica: — Volfgang, es diemžēl nevaru.

— Kāpēc ne?

Man ir cits ielūgums.

— Bet tu taču vēj nezini pat datumu!

Vai tad tu nesaproti?

— Ko lai es saprastu?

— Nav tak nekādas jēgas, ka mēs tiekamies.

— Kāda jēga Itālijā, tāda Vācijā, tur nav nekādas starpības!

— Ir gan starpība — tu tik reti esi te.

— Bet tagad es esmu te, Vaberl.

— Man šis vārds nepatīk. Es vairs neesmu bērns.

— Patiesi, signorina, mademoiselle, Frдulein, bērns tu neesi. Tu esi burvīga, daiļa, šarmanta, asprātīga, es dievinu tavas plaušas, tavas aknas, tavu mādziņu…

— Volfgang, beidz ākstīties!

— Savu mūžu neesmu bijis tik nopietns kā šobrīd.

— Un es arī. — Barbaras balss ieskanējās visai noteikti. — Es ar tevi nevaru vairs tikties.

— Nevari tikties? — Šausmu pārņemts, viņš stīvi lūkojās meitenē. — Vai tad man ir bakas?

— Tu saproti, ko es gribu teikt.

— Nu, tad saki.

1 Jaunkundze (itāl., ļranc., vāc.).

— Neesmu tik gudra kā tu, bet labi zinu, ka uz tevi nevar skatīties nopietni. Tikko es sāku lolot pret tevi kadas jūtas, tu drāzies uz Itāliju vai Vīni vai diezin kur.

— Vai tas ir īstais iemesls? — Barbaras vārdi tā sāpēja, ka Volfgangam gandrīz aizrāvās elpa.

Nē, viņa domāja, nav. Tēvs bija aizliedzis viņai tikties ar Volfgangu. Grāfam Fēliksam fon Melkam Mocarti palika, viņi bija veci draugi, bet viņš nevēlējās znotu, kas pelna tikai simt piecdesmit guldeņus gadā un nekad nevar būt drošs par rītdienu. Pat arhibīskapa pavāri un sulaiņi pelna vairāk. Volfgangs gan ir jauks zēns, taču paļauties uz viņu nevar, tāpat kā nevar paļauties ne uz vienu mūziķi.

Barbara stāvēja un lūkojās Volfgangā ar savām gaišzilajām acīm, taču skatiens bija tukšs un balss skanēja spalgi, kad viņa vēlreiz atkārtoja: — Jā, tas ir īstais iemesls, — un piebilda: — Man žēl, Volfgang, man ļoti žēl, — bet nemaz neizklausījās, ka viņai tiešām būtu žēl. Tas skanēja visai bērnišķīgi, lai gan Barbara nebūt nebija muļķe.

— Volfgang, ko tu tā blenzi Vai tu vienmēr lidinies kā pa mākoņiem? No tava skatiena kļūst pavisam nelāgi.

Pat visskaistākā seja var likties neglīta. Tomēr viņš neviļus izgrūda: — Kas viņš ir?

— Kāpēc gan vīrieši allaž meklē sāncensi? — viņa kašķīgi atcirta. 4

Volfgangs nespēja ciest, ka tā izgaistu visa iepriekšējā pacilātība. Tāpēc par spīti meitenes vēsumam viņš mēģināja atsaukt atpakaļ gaišās jausmas. — Barbara, — viņš lūdzās, — nāc uz viesībām! Lūdzu!

— Nē, — viņa sacīja, — man žēl, bet es nevaru.

— Laikam jau vainīgi mani menueti, —Volfgangs ironiski ieminējās. — Acīm redzot, bija pārāk garlaicīgi.

— Ai, nemaz ne! — Barbara iesaucās. — Man tie ļoti patika.

Iestājās klusums, tad viņas seja atkal pārvērtās par masku, un viņa ledaini pavēstīja: — Esi tik laipns un atvaino mani. Man norunāta tikšanās.

— Apsveicu. Bravo! — Viņš jau bija pie durvīm, kad ienāca Barbaras brālis Alberts ar grāfu Kārli Arko. Volfgangs abus labi pazina. Divdesmit četrus gadus vecais Alberts fon Melks bija īss un strups kā tēvs, tukliem, uzburbušiem vaigiem, izlaidies mutē — tā viņam tikpat caura kā vēders, nodomāja Volfgangs.

Atģidis, ka laimīgais sāncensis ir grāfs Arko, Volfgangs uzmanīgi pavērās šai kungā ar gluži citām acīm. Trīsdesmit gadu vecais hofmeistara dēls, garš, kalsns vīrs ar kaulainu, stūrainu seju un aukstu, neizdibināmu skatienu, bija nupat iecelts par virskambarkungu; Kārlis Arko mēdza runāt franciski, lai gan šo zemi nekad nebija redzējis; viņš uzskatīja sevi par mūzikas pazinēju, lai gan neprata spēlēt nevienu instrumentu, turklāt viņam bija slikta dzirde; viņam patika dot padomus un pamācīt, pat tad, kad neviens to viņam nelūdza. Taču viņš bija pietiekami bagāts, lai brauktu pats savā karietē, pietiekami augstas kārtas, lai apjoztos ar zobejiu, un pietiekami ietekmīgs, lai katru viņa seklāko joku izdaudzinātu par asprātību.

Barbara veltīja grāfam Arko burvīgu smaidu, un Volfgangam pārskrēja auksti šermuli. Muļķīgās runas turpinājās, bet viņš klusēja, jau tā bija pateikts pārāk daudz.

Barbara piegāja pie grāfa Arko, kas galanti noskūpstīja viņai roku, un sacīja: — Volfgang, jūs pārāk ņemat visu pie sirds, ar laiku jūs tiksit tam pāri.

Viņš zināja, ka vajadzētu teikt: «Esmu jau ticis,» — bet tas skanētu pārāk indīgi. Pēc iespējas mierīgāk un ar cieņu viņš nomurmināja: — Man jāiet komponēt. Cerams, jūs atvainosit.

Pusce]ā līdz mājām viņš pēkšņi apstājās, juzdamies bezgala nelaimīgs. Viņš joprojām atradās Zalcahas rietumu krastā, vecpilsētā, un likās: šoreiz aiziedams, viņš to pametis uz mūžu. Upe traucās garām strauji kā viņa jūtas. Viņš palūkojās uz kalniem: tie ieslēdza viņu kā cietuma sienas. Tie nebija biedri, tie padziļināja vientulības sajūtu, to klusums piepeši šķita nīstams. Ātriem soļiem viņš pārgāja pāri tiltam. Nelaime tā, viņš nodomāja, ka es uzskatīju sapni par īstenību.

Viesībās Volfgangs dejoja ar visām dāmām pēc kārtas. Tētis ar māmiņu staroja laimē, un viņš nolēma, ka arī būs laimīgs. Bija sapulcējies krietni lielāks draugu pulks, nekā vecāki gaidījuši. Glaimoja fon Robinigu un Hafneru ierašanās — tās bija divas no bagātākajām ģimenēm visā Zalcburgā, taču vislielāko prieku darīja grāfienes Licovas un grāfienes Lodronas atnākšana.

Volfgangs zināja, ka ir Lodronu un Licovu mīlulis, — gi.ificnc Lodrona bija grāfienes van Eikas un grāfa Kārļa Arko māsa, bet grāfiene Licova — arhibīskapa māsasmeita; Zalcburgā šīm ģimenēm bija vislielākā ietekme, (irafs Lodrons bija armijas pavēlnieks, grāfs Licovs — I loenzalcburgas cietokšņa komandants.

Tomēr pašu lielāko pārsteigumu Volfgangam sagādāja grāfa Fēliksa fon Melka, tā abu dēlu Franča un Alberta nn jaunā virskambarkunga grāfa Kārļa Arko parādīšanas. Tos nu Volfgangs nekādi nebija gaidījis.

Nannerle žēlojās, ka neesot atnākusi Barbara, un Alberts fon Melks paskaidroja: — Māsa nejūtas labi. Viņai stipri sāp galva,

— Nabadzīte, — Nannerle sacīja, ~ mums bez viņas būs tik garlaicīgi.

— Viņai arī, — Alberts atsaucās. — Bet, ko lai dara, sievietes jau ir tādas vārgas būtnes.

Terēze Barizāni sacīja Volfgangam, ka viņš brīnišķīgi dejojot; Urzulu Hāgenaueri pārsteidza viņa pavēlnieciskā izturēšanās, tā nemaz neatbilda viņa raksturam. Barbara Ccci, viņu pārtikas tirgotāja meita, sūdzējās, ka Volfgangs dejodams viņu pārāk cieši apskaujot, tomēr nemēģināja no šim skaujām atraisīties.

Tad viņš dejoja menuetu ar grāfieni Licovu. Par spīti gadu starpībai viņi bija graciozākais pāris zālē, un visi apstājās, lai noskatītos un aplaudētu. Tikai Kārlis Arko nenocietās, palūdza, lai Volfgangs atdod viņam dāmu, un centās jaunekli atstāt ēnā. Taču Volfgangs apmierināts nodomāja, ka grāfam nepiemīt ne mazākās grācijas; grāfieni Licovu jaunais partneris kaitināja.

Viņš dzirdēja grāfu Fēliksu fon Melku sakām tētim: — Kā jūsu bērni izauguši! Drīz viņi apprecēsies, un viņiem pašiem būs pēcnācēji.

— Laika gana, — atteica tēvs. — īpaši Volfgangam.

— Tagad, kad jūs esat nolēmuši palikt uz vietas, viņam vajadzētu atrast īsto meiteni.

— Palikt uz vietas? Ar manu algu?

— Kāpēc tad jūs pārcēlāties uz Hanibala laukumu?

— Pārcēlos ģimenes labad.

Viņiem piebiedrojās grāfs Kārlis Arko, jo grāfiene Līcova pēkšņi bija sākusi žēloties par nogurumu. — Mocart, visi zina, ka jūs esat turīgs, — viņš teica.

— Ko jūs sakātl

— Droši vien savos braucienos esat sapelnījis veselu kaudzi naudas, — grāfs Kārlis Arko turpināja.

— Un kā tad ar izdevumiem? Par ēdienu, karietēm, dzīvokli? .

— Parīzē jūs mitinājāties pie manas māsas un tā droši vien iekārtojāties ne reizi vien.

— Jūsu māsa bija neparasti augstsirdīga dāma, — Leopolds sirsnīgi sacīja.

— Neredzu, kāds tam sakars ar to, ko es teicu.

— Jūsu nelaiķe māsa bija pret mums ļoti laba. — Leopolds pievērsās Bulingeram, ko redzēja stāvam vienu pašu.

Taču Bulingers viņu smiedamies mierināja: — Nerūpējieties par mani, Leopold. Es esmu izņēmums. Piemērs arhibīskapa iecietībai.

Tomēr no Kārļa Arko nevarēja tik viegli tikt vaļā, viņš sekoja Leopoldam un noprasīja: — Vai nedomājat, ka jūsu dēlam vajadzētu mums kaut ko nospēlēt?

— Kāpēc?

— Viņš taču to vislabāk pieprot. — Neļāvis Leopoldam atbildēt, grāfs piegāja pie Volfganga, kas runājās ar grāfieni Licovu.

— Jums ir tik brīnišķīgas rokas, Volfgang, — viņa sacīja, — stipras, bet maigas.

— Pierādiet to, — grafs Arko iejaucās sarunā. — Uzspēlējiet mums kaut ko, Mocart.

Ja grāfs Arko mācētu lasīt domas! Tomēr, kad Volfgangs pagriezās pret virskambarkungu, viņa sejas izteiksme nepauda ne mazāko satraukumu. — Man trūkst vajadzīgā noskaņojuma, — viņš sacīja.

Arko nikni palūkojās jauneklī, taču nepaguva izteikt savu sašutumu, jo viņiem piebiedrojās grāfiene Lodrona, Kārļa māsa, kas teica: — Es gribētu, lai manas meitas mācās spēlēt klavesīnu. Pie Volfganga.

— Bet ko teiks viņa gaišība? — jautāja Leopolds.

— Esmu pārliecināta, ka grāfiene Licova, ja.vien gribēs, atļauju no tēvoča izdabūs. Savas kabatas viņam tukšot nevajadzēs. Tu te nejaucies, — to grāfiene Lodrona sacīja brālim, kas jau dzīrās ko teikt.

— Es labprāt aizlikšu kādu vārdu Volfganga labā, — grāfiene Licova tūdaļ piekrita.

— Tātad izlemts, — teica grāfiene Lodrona. — Volfgangs mācīs meitenes.

— Ja viņš ir ar mieru, lūdzu, — piebilda Leopolds.

— Ar lielāko prieku, — sacīja Volfgangs. — Un, ja grāfiene vēlētos, es būtu ar mieru mācīt ari viņu. — Tas Inilii visai interesanti.

— Paldies, Volfgang. Palūkosimies, kā veiksies meitenēm.

— Nešaubos, ka viņām veiksies lieliski, — teica grāfiene Licova. Un, pirms grāfs Arko paspēja iejaukties, viņa atkal aizgāja dejot ar Volfgangu. — Neizsamistiet, Volfgang, viņa iečukstēja jaunietim ausī, — gan atradīsit citu.

— Es jūtos pilnīgi laimīgs, grāfien.

— Un aiz laimes negribat spēlēt, vai ne?

— Tad es nevarēšu dejot.

— Jūs dejojat lieliski. Dejot ar jums ir tīrā bauda. Taču vispirmām kārtām jūs esat mūziķis un tikai tad kavalieris.

Kas tiesa, tas tiesa, viņš nodomāja, es varu draudzīgi sarunāties ar grāfieni, es varu pat ar viņu dejot, bet ne viņu, ne kādu citu no viņas kārtas precēt es nevaru.

36

Astoņpadsmit gadu vecumā Volfgangs jau bija lakstojies ar vairākām meitenēm.

Kā pirmo viņš izvēlējās Terēzi Barizāni, ar kuru bija flirtējis jau iepriekš, un meitenei patika viņa sabiedrība; diemžēl viņai pašai trūka Barbaras fiziskās pievilcības. Pāris vakaru viņš pavadīja pie Urzulas Hāgenaueres, kas bija tīkamāka, taču viņi viens otru tik labi pazina, ka jutās kā brālis un māsa. Luīzes fon Robinigas āriene jaunieti valdzināja, bet viņa bija tik klīrīga, ka Volfgangs garlaikojās.

Daudz jaukākas likās grāfiene Licova un grāfiene Lodrona. Abas augstās dāmas bija panākušas, ka Volfgangam atļauj mācīt klavesīna spēli, un tā kļuvušas viņam vēl simpātiskākas. Grāfiene Licova ģērbās pēc pēdējās modes; viņas seja bija vēl daiļa par spīti iekritušajiem vaigiem un smailajam zodam. Viņa mācēja asprātīgi sarunāties un labi izprata mūziku. Viņa bieži teica Volfgangam komplimentus, bet allaž kā māte. Šāda draudzība gan bija ļoti jauka, tomēr Volfgangam būtu gribējies ko romantiskāku.

Grāfienei Lodronai, kas nebija ne tik skaista, no gudra, piemita dabiska piemīlība, ar to viņa atgādināja grāfieni van Eiku; savu aizgādnes lomu viņa pildīja tā, it kā justos patiesi pagodināta. Bet viņa uzskatīja par savu pienākumu Volfgangu tikumiski audzināt, un tas izslēdza jebkuras vaļības.

Pēc dabas Volfgangs mēdza nodoties jebkuram darbam ar visu sirdi, taču patlaban viņu nekas īsti neaizrāva. Viņš prātoja, ka Zalcburga, kas salīdzinājumā ar Vīni, Milānu un Parīzi ir maza, nenozīmīga baznīcas pilsētiņa, kļūst viņa dzīvē daudz nozīmīgāka, nekā viņam būtu gribējies.

Viņš bija pateicīgs Mihaclam Haidnam, kas sarīkoja stīgu kvartetu vakaru. Ap sirdi kļuva jo priecīgāk, kad Haidns pateica, ka ietvers programmā sava brāļa Jozcfa komponētos kvartetus. Volfgangs bija dzirdējis šī komponista kvartetus Vīnē, un tie bija savaldzinājuši viņu ar savu skaistumu un savdabību.

Jaunie Jozefa Haidna kvarteti bija pat vēl skaistāki. Volfgangs tos tūlīt izprata. Tie sākās vienkārši, bez piepnles, bet slēpa sevī pārsteigumu, negaidītas pasāžas, pilnas kvēlu jūtu un dzīves prieka.

— Palūkojieties! — Sajūsminātais Volfgangs raudzījās tā kvarteta partitūrā, kuru viņš, tētis, Sahtners un Haidns nupat bija nospēlējuši. — No tā katrā ziņā var mācīties. Paldies, Haidna kungs. — Mihaels Haidns viņam pēkšņi vairs nelikās mūziķis, kas mēdz pārāk dziji ielūkoties glāzē vai lāpīt slinkumu, kā mēļoja tētis, bet mūziķis ar lielisku gaumi. — Vai jums ir kādas brāļa simfonijas?

— Dažas ir.

— Vai drīkstu tajās ieskatīties?

Haidns pavērās Mocartā, atļauju prasīdams, un tētis atteica: — Volfgangs ir pietiekami pieaudzis, lai izvēlētos pats, un katrā ziņā arī pietiekami nobriedis.

Volfgangs kāri lasīja Jozefa Haidna partitūras. Simfonijas bija kvartetu dabiskais turpinājums. Jaunietis jutās pacilāts, it kā būtu atklājis zvaigzni, kas spīd spožāk un zvīļāk par visām līdz šim redzētajām, bet reizē justu arī bijību pret tās skaidro zaigu. Sai mūzikai bija sava balss, balss, kurā viņam noteikti jāieklausās, spēcīga balss.

— I laidņa kungs, — viņš neviļus ievaicājās, — vai Jlisn (tralis kādreiz apciemo Viņi?

Tikai tad, kad viņa kungs, firsts Esterhāzi, to at

lHll.

ullgangs neticēja savām ausim.

— Bez firsta atļaujas Jozefs nedrīkst aizbraukt ne uz vienu dienu.

— Man tā gribētos ar viņu satikties!

— Viņš būtu ļoti priecīgs.

— Vai jūs tā domājat, Haidna kungs? — Volfgangs jutās pārsteigts.

— Man šķiet, viņš būtu sajūsmā, — Mihaels Haidns klusi piebilda.

— Bet man tas būtu liels gods, — Volfgangs pazemīgi nočukstēja.

Spēcīgie jūtu uzplūdi Volfgangu itin kā pārvērta. Dzima jaunas melodijas, kas remdēja sāpes par Barbaras fon Melkas zaudējumu un neveiksmīgajiem jaunas mīlas meklējumiem. Nākamajos mēnešos viņš dalīja darbu divās dalās: mūzikā, ko rakslija sev, un mūzikā, ko rakstīja citiem. Kolorēdo pasūtīja galda mūziku banketiem, un Volfgangs paklausīgi komponēja graciozas serenādes. Grāfienei Lodronai viņš rakstīja jaukas, elegantas sonātes klavesīnam. Sie skaņdarbi izpelnījās aplausus, viņš turpretī uzskatīja šo mūziku tikai par ciešamu un vairak neko. Apmierinājumu viņš guva tikai tad, kad radīja pats sev. Komponēdams sešus kvartetus, kas atgādināja Jozefa Haidna darbus, viņš strādāja ar neparastu enerģiju. Tomēr tas bija grūti. Viņš nebija pārliecināts, vai spēs sasniegt Haidna līmeni.

Tikko kvarteti bija pabeigti, viņš pasniedza tos tēvam un brīnījās par tā reakciju. Parasti tētis tūdaļ izteica atzinīgu vērtējumu, turpretī tagad, kvartetus pētīdams, rauca pieri. — Vai jums nepatīk? — Volfgangs iesaucās.

Leopolds bija apjucis. Šiem kvartetiem piemita īpašības, kuras viņš agrāk dēla darbos nebija redzējis, melanholijas pazīmes, kas viņu uztrauca. Tomēr pat šīs tumšās, sērās tēmas bija skaistas un izjustas. Taču, lai gan kvarteti bija uzbūvēti Volfganga parastajā skaidrībā un precizitātē, tajos jautās pārāk daudz no Jozefa Haidna, turklāt atdarinājums bija viduvējs. Leopolds pēkšņi aptvēra, ka

Volfgangs vairs nav brīnumbērns, bet kā komponists nav vēl sevi atradis. Tomēr, lai ko viņš sacītu, jārunā saudzīgi.

— Kas tiem kaiš, tēt?

— Patiesībā nekas. — Tēvs apklusa, prātodams, ka bieži grūtāk ir izteikt domu nekā muzikālu frāzi.

— Tie nav tik labi kā Haidnam, vai ne?

— Jozefam Haidnam ir pāri četrdesmitiem. Viņa brālis man stāstīja, ka kvartetus viņš komponējot jau sen. Tev j tā ir jauna forma.

— Un tāda, kuru es, pēc jūsu domām, neesmu apguvis.

— To es neteicu.

— Bet tieši tā jūs domājat. Tēt, es neesmu vairs mazais bērns.

— Tas tu neesi jau sen. Bet kāpēc tu nemēģini rakstīt atkal kādu simfoniju? Tu esi komponējis jau krietni daudzas un šo formu apguvis. Re mažora simfonija, ko tu komponēji pēc atgriešanās no pēdējā Itālijas ceļojuma, ir brīnišķīga. Uzraksti vēl kādu tai pašā toņkārtā, izmantojot to, ko esi guvis no Haidna. Ja man tā patiks, es parūpēšos, lai to šeit atskaņo.

— Ja tev patiks? — Volfganga balsī pēkšņi ieskanējās nicinājums.

Leopolds jutās satriekts. Kas dēlam lēcies? Vai Volfgangs viņu nīst?

— Tēt, jums ar to nav nekāda sakara, bet man apnicis komponēt, izdabājot citu gaumei.

— Pat manai?

Volfgangam gribējās kliegt: «Vienalga, kādai!» — taču tēvu nedrīkstēja sāpināt, tas būtu cietsirdīgi. Vienīgi ārēji varēja likties, ka tēvs ir rūdīts un ciets, iekšēji viņš bija viegli ievainojams. — Tātad jums patika mana Itālijas simfonija re mažorā?

— Ļoti. Ja tu rakstītu tādu simfoniju krietna, godīga vācu komponista manierē, tev būtu iespējams izpaust tajā savas jūtas un reizē izpatikt citiem.

— Izpatikt Kolorēdo, kas ir kā uzburts uz itāliešu mūziku?

— Ārējā forma lai ir itāliska. Trīs daļas — ātra, lēna un atkal ātra, bet lai šajā simfonijā paustos tavas pašreizējās izjūtas. Ja arhibīskapam simfonija patiks — un tā droši vien būs, — iespējams, viņš ļaus tev pildīt operas pasūtījumu, kam drīz vajadzētu pienākt no Venēcijas.

Volfgangs mēģināja rīkoties pēc tēva padoma, taču llilifonija savā radīšanās procesā diktēja pati savus likumus. VIi,iš bija dzīries rakstīt to re mažorā, bet tagad dabiskāks šķita la mažors. Viņš grasījās pirmo daļu izveidot vieglu un spriganu, bet iepriekšējās simfonijas Allegro »nlritoso pārvērtās par Allegro moderato. Saskaņā ar tradīcijām tēmai vajadzēja risināties viegli un graciozi, taču Anuanteiznāca domīgāks par visu, ko viņš līdz šim bija rakstījis. Pašreiz, kad dzīvē daudz kas likās neskaidrs un skumjš, šī simfonija bija stingrs balsts, pie kura varēja droši tverties.

Pabeidzis darbu, viņš jutās pats sava likteņa lēmējs. Simfonijas forma bija koncentrēta — kā Haidnam, bet saturs — viņa paša jūtas. Tas Volfgangam darīja tādu prieku, ka viņš uzrakstīja vēl vienu simfoniju, šoreiz re mažorā, kā bija ierosinājis tētis. Sī bija līksmāka par la mažora simfoniju, kurā skanēja viņa slēptie pārdzīvojumi. Bet tad enerģija uzbrāzmoja no jauna, un viņš pabeidza divas citas simfonijas. Volfgangs parādīja visas četras kompozīcijas tētim, cerēdams, ka tēvam tās patiks tikpat labi kā viņam pašam. Viņš gan sprieda, ka skaļi par to nav jārunā, taču klusībā bija pārliecināts, ka, rakstot šis simfonijas, ir sasniedzis briedumu.

Leopoldu sajūsmināja jauno simfoniju vienkāršība un stingrā forma, likās, itin kā Volfgangs būtu iemācījies no līaidna kvartetiem vajadzīgo taupību, taču pēc tam soļojis tālāk un apliecinājis sevi. Lfn, ja Volfganga kvarteti bija skanējuši kā atdarinājums, simfonijas bija pilnīgi patstāvīgs darbs. Volfgangs bija gaidījis, ka la mažora simfonija tēvam patiks vismazāk, bet tā, gluži otrādi, aizkustināja viņu visvairāk.

Sīs partitūras izteiksmes veidam piemita tāds jūtu spēks, it kā dēls notis būtu rakstījis ar sirds asinīm. Pēdējās trīs daļas — parasto triju daļu vietā Volfganga darbs sastāvēja no četrām — bija rakstītas noteikti, skaidri, bez labojumiem: likās, ka, sākot ar otro daļu, dēls apzinājies, ko grib teikt.

Partitūras lapas šķirot nepatīkami čaukstēja. Kāpēc tētis tik ilgi skatās, Volfgangs brīnījās, vai netic, ka šo mūziku viņš rakstījis pats?

— Es tev sacīju, lai tu visas savas kompozīcijas reģistrē, — tēvs teica, — Sīm simfonijām nav numuru.

Volfgangs paraustīja plecus. Kādu laiku viņš bija mēģinājis to darīt, bet vēlāk tas sāka traucēt, atrāva no komponēšanas — un tētis taču droši vien reģistrē, viņš to nekad neaizmirst. — Vai simfonijas ir kam derīgas? — viņš jautāja.

— Vai tu aptver, ka līdz ar šīm četrām tu jau esi radījis trīsdesmit simfonijas?

Volfgangam tas nelikās nekas sevišķs. — Manas pirmās simfonijas bija drīzāk uvertīras.

— Šīs tādas nav. Man gribētos, lai Kolorēdo dzirdētu divdesmit devīto.

Kāpēc tētis runā skaitļos? Kādu pamācību viņš ar to grib dot?

— Simfoniju la mažorā. Nākamajā koncertā es izpildīšu kapelmeistara pienākumus. Fišeti ir slims, un Lolii diriģēšanu Kolorēdo nevar ciest.

— Vai jūs grasāties atskaņot visu simfoniju?

— Tādu, kādu tu to esi uzrakstījis.

— Bet vai tad tā nav viņa gaišībai par garu? Viņam patīk īsi skaņdarbi.

— Ja viņam piemīt kaut mazākā gaumes izjūta, la mažora simfonijai vajadzētu viņu sajūsmināt.

Simfonija bija pirmais programmas numurs. Tas runāja pretī paražai, taču Leopolds tā rīkojās tādēļ, lai viņa dēla mūzika izskanētu, pirms arhibīskapu pārņemtu nogurums, kā bieži mēdza notikt.

Kolorēdo krēsls bija novietots tā, ka arhibīskapa garais stāvs pacēlās pāri daudzajiem klausītājiem, kas pulcējās Konferenču zālē, tomēr Volfganga domas kavējās tikai pie Barbaras. Viņš lūkoja sev iestāstīt, ka meitene zaudējusi viņa acīs visu pievilcību, taču ik brīdi meta skatienus uz viņas pusi, līdz pie viņas piegāja grāfs Kārlis Arko. Tad Volfgangs visu uzmanību pievērsa mūzikai.

Tētis diriģēja labāk, nekā viņš bija gaidījis, tik enerģiski un precīzi, ka mūzika skanēja tā, kā viņš izdomājis. Tomēr otrās daļas laikā Kolorēdo sāka savā krēslā triņāties. Un Andantcs patētiskākajā vietā arhibīskaps iekāsējās. Drīz kāsēja arī citi, un, kad simfonija pēc trešās

dnļas nebeidzās — Kolorēdo bija gaidījis, ka tā beigsies, — arhibīskaps sadusmojās.

Kad koncerts bija galā, Kārlis Arko Kolorēdo vārdā paziņoja Mocartiem: — Viņa gaišību neinteresē dažādi mēģinājumi. Simfonija bija pārak gara un neizteiksmīga. Viņa gaišība vēlas, lai šādos vakaros atskaņotu serenādes.

— Lai dievs svēti viņa gaišību un serenādes, — Volfgangs sacīja.

Vai šis puika to domā nopietni? No viņa nekad nevar īsli tikt gudrs. — Šaubos, vai, atkārtodams arhibīskapam to, ko jūs nupat teicāt, es viņam sagādātu patiku, — Kārlis Arko bargi noskaldīja.

— Kā vēlaties. Rakstīšu gabaliņus, kas būs īsi, viegli un labi sagremojami.

Leopoldam gribējās brīdināt Volfgangu, lai dēls ir piesardzīgāks, tomēr arī viņš pats uzskatīja, ka Arko ir nekaunīgs; Volfgangs komponējis visbrīnišķīgāko mūziku savā mūžā, bet šis āksts ņem un ķērc kā rūnīts gailis. Leopoldam bija |oti grūti klanīties Kārlim Arko, jo viņš bija pazinis ģeķīgo kambarkungu, kad tas vēl gulēja šūpulī. Taču viņš savaldījās un mierīgi ievaicājās: — Kā ar pasūtījumu, ko mums piedāvājusi Venēcijas opera? Vai drīkstam to pieņemt?

— Nē.

— Kāpēc ne? — Leopoldu noraidījums satrieca, turpretī Volfgangs tikai rūgti pasmīnēja.

— Man |oti žēl, — sacīja Kārlis Arko, pēc kura balss varēja nomanīt, ka viņam nemaz nav žēl, — bet viņa gaišība nav pieradis ielaisties paskaidrojumos.

— Arhibīskaps Sratenbahs mums vienmēr deva atļauju.

— Nu, tad palūdziet viņam.

— Jūs runājat muļķības.

— Vai tad jūsu dēlsnerunā muļķības, Mocart? Vai arī viņš tā paradis izteikties vienmēr?

Bija gandrīz neiespējami izturēties pieklājīgi, tomēr Leopolds valdījās. — Grāf Arko, — viņš sacīja, — mēs, protams, vēlamies sagādāt patiku viņa gaišībai, bet jūs taču saprotat, ka labākā mūzika ir tā, kuru komponistam vēl rakstīt sirds.

Viegli pavīpsnādams, grāfs Arko atteica: — Par Venēciju tik un tā nav ko sapņot. Nakamajos mēnešos viņa !,aīšība bieži rīkos pieņemšanas, un galda mūzikai vajadzēs daudzus divertismentus un serenādes.

Tomēr, kad pēc neilga laika Volfgangam operu pasūtīja Bavārijas kūrfirsts, arhibīskaps atļauju neliedza. Leopoldā uzzināja, ka Kolorēdo piekāpies, baidīdamies aizvainot vareno kaimiņu.

Volfgangu tā iepriecēja izdevība izkļūt no Zalcburgas, ka viņš neko nevaicāja, bet, tikko pienāca teksts, ķērās pie darba. Kā vienmēr, viņa domas par libretu neviens nejautāja, rLa Finta Giardiniera» bija izvēlējies pats kūrfirsts.

«Šķietamās dārznieces» varone bija aristokrāte, kas, vēlēdamās atriebties vīram un atgūt viņa mīlestību, slēpās zem dārznieces maskas un nevarēja vien atkauties no mīlas piedāvājumiem. Otri divi mīlētāju pāri, kas piederēja pie dažādām sabiedrības šķirām, arī iepinās slēpšanās spēlē un romantiskajos sarežģījumos. Taču galu galā katrs atrada savu īsto partneri, kā operābuffā parasts.

Volfgangs uzskatīja libretu par muļķīgu šarādi, tomēr tas bija arī stāsts par mīlas jūtām, kuras negūst pretmīlestību, un tādējādi piemērots viņa pašreizējam noskaņojumam. Tieši tas jāizsaka mūzikā. Lai nedomā, ka viņš šo operu komponēs vienīgi par prieku citiemi Milētāju ārijas bija pilnas maiguma un vieglas koķetērijas, un pamazām Volfgangs šo mūziku iemīlēja. Līdz tam, kad viņi kopā ar tēti ieradās Minhcnē, partitūra bija pabeigta. Volfgangs nebija gaidījis, kamēr dzirdēs dziedoņus, kā mēdza darīt agrāk. Lai sasparojas un tiek galā, viņš klusībā nodomāja, dzīvē bieži jāsasparojas un jātiek galā.

Mēģinājumi ritēja gludi, un Leopolds jutās apmierināts. Mūzika viņam ārkārtīgi patika. Uvertīra skanēja gaiši un liegi un bija uzrakstīta ar profesionālu meistarību. Pirmās lielās ārijas melodija bija valdzinoša, un pati ārija uzbūvēta visai kompakti. Kalpones koķetā atbilde bija spilgts muzikāls pretstats kundzes ciešanām.

Bass, kuru kalpone ķircināja, atbildēja jocīgā vācu, itāliešu, franču un angļu valodas mistrojumā. Leopoldam patika šī traģikomiskā ārija, lai gan pats librets nebija nedz traģisks, nedz komisks.

Mūzika, ko Volfgangs bija rakstījis tenoram — tas dziedāja par nelaimīgu mīlestību, — ietvēra elementus, kuri |№!m lielākajās operās nelikās dzirdēti. Ārijas skanēja ir 11/. ni, ir patētiski un aizgraba līdz sirds dziļumiem.

Samierināšanās duets ieriesa Leopolda acīs asaras. Mūnikns lirisms bija brīnišķīgs, melodija — tik daiļa, ka Iedvesa bijību.

Ģenerālmēģinājumam beidzoties, Leopolds mēmi apnkava Volfgangu.

Kad divreiz atlika pirmizrādi, kaut gan opera bija sagatavota, Volfgangs kļuva nemierīgs. Tētis cerēja, ka kūrfirstam tik ļoti patiks «La Finta Giardiniera», ka viņš piedāvās Volfgangam vietu, taču kūrfirsta Minhenē nebija. Tika minēti vairāki aizkavēšanās iemesli: Maksimiliāns esot medībās; viņš risinot diplomātiskus jautājumus; viņš neesot apmierināts ar partitūru; viņš gaidot ierodamies arhibīskapu Kolorēdo, lai tas arī varētu noskatīties pirmizrādi.

Beidzot, kad Maksimiliāns noprata, ka Kolorēdo nemaz netaisās būt klāt pirmizrādē, viņš ieradās Minhenē. Nākamajā vakarā «La Finta Giardiniera» tika parādīta uz operas skatuves; Kolorēdo zālē nebija.

Teātris bija pārpildīts. Pēc lielākajām ārijām atskanēja skaļi aplausi un, kad opera beidzās, vēl skaļāki saucieni: — Bravo, Mocarti

Vēlāk Leopolds ar Volfgangu devās uz pieņemšanu, kas tika rīkota par godu kūrfirstam, un Maksimiliāns, pienācis viņiem klāt, sacīja: — Mēs esam seni paziņas. Es dzirdēju zēnu spēlējam, kad viņš vēl bija pavisam maziņš. Pareizāk sakot, dzirdēju viņu divreiz. Mocarta kungs, vai esat pazīstami ar manu teātra lietu pārvaldnieku grāfu fon Zēavu?

— Jūsu godība, mums bija gods iepazīties ar viņa ekselenci iepriekšējo vizīšu laikā. — Leopolds bija dzirdējis, ka fon Zēavam esot liela ietekme.

Grāfs fon Zēavs, kas, uzmanīgi klausīdamies, stāvēja blakus savam kungam, par piekrišanas zīmi viegli palocīja galvu un teica: — Jūsu dēla opera bija interesanta.

Volfgangs nebija pārliecināts, vai grāfs to domājis kā komplimentu vai ne.

— Jūsu ekselence, — Leopolds sacīja, — mēs priecājamies, ka opera jums patika.

— Tā pārspēja gaidīto. Cik jūsu dēlam gadu? Astoņ m

Kūrfirsts, likās, iegrima dziļās domās, bet Volfgangs |ļ atminējās, kā visu laiku, kamēr publika sauca: «Bravo, j Mocart!», valdnieks bija šņaucis tabaku un šķaudījies, ļi Viņš nodomāja, ka kūrfirstam nav ne mazākās jausmas, !l ko viņš, Volfgangs, īstenībā spēj veikt. To nezina neviens, ij pat ne tētis. Kūrfirsts noteica: — Kā jūs zināsit, es cienu i mūziku, bet šo jautājumu kārtošanu atstāju grāfa fon Zē 1 ava ziņā. ļ

Kūrfirsts devās projām, teikdams, ka nākamajā nedēļā viņam būšot daudz darba. Vajadzēja laikus likties gulēt, jo rīt no ausmas līdz rietam bija paredzētas medības. Lie 1 tainās dienās viņš varēja nodoties mīlas priekiem, bet I skaidrā laikā nekas nevarēja sacensties ar medībām, un I laiks patlaban bija neparasti sauss un silts, nemaz ne kā 1 janvārī, turklāt varēja cerēt, ka tāds pieturēsies visu ne | dēļu, Svaigais gaiss un medību satraukums ļāva kūrfir ļ stam aizmirst, ka viņam ir jau četrdesmit septiņi gadi, — 1 viņš jutās atkal jauns un varēja sev iestāstīt, ka vienīgais !

noguruma cēlonis ir spirgtais gaiss. Grāfs fon Zēavs gan ! bija gribējis ar operu sagādāt viņam baudu, taču patiesībā viņš bija atgriezies Minhenē tikai tāpēc, ka gaidījis ierodamies Kolorēdo, un pieklājība prasīja, lai viņš arhibīskapa vizītes laikā būtu pilsētā, turpretī pati opera šķita vienīgi lieks traucējums.

Cenzdamies slēpt vilšanos, ko bija izraisījusi kūrfirsta aiziešana, Leopolds ierosināja: — Grāfa kungs, kā jau jūs būsit dzirdējis, mans dēls ir lielisks komponists un varētu stāties jūsu rīcībā.

— Bet vai tad jūsu dēls joprojām nekalpo arhibīska ,

patn?

Tēvs paraustīja plecus. — Vispār jau kalpo, ekselence, bet to varētu grozīt.

— Varat būt pārliecināts, jūsu ekselence, ka es komponēšu, ko vien jūs vēlēsities, — piebilda Volfgangs.

►— Mums ir kapelmeistars un komponists Mihla kungs.

Un tas, kā dzird, lielāko daļu laika ziedojot dziedātāju nkoloSimal, un tā ir suņa dzīve, nodomāja Leopolds. Volfgangs varētu būt viņa palīgs, — viņš sacīja.

Mums jau tā te notiek pārāk daudz koncertu.

— Sai ziņā es būtu piesardzīgs, — Volfgangs apliecināja. — Viņš zināja, ka tētis šos vārdus gaidījis, lai gan viņam pašam šāda lūgšanās prieku nesagādāja.

— Mūs neapšaubāmi ielīksmotu arī citi jūsu skaņdarbi, — grāfs fon Zēavs teica. — Tikai nebūtu, kas klausās. Galms aizbrauc no Minhenes un labu laiku te neatgriezīsies. Man žēl, bet patlaban nav nevienas brīvas vietas.

— Un vēlāk? — tēvs vaicāja.

— Grūti pateikt. Par operu jūs saņemsit piecdesmit guldeņu.

Kolorēdo ieradās Minbenē nākamajā dienā pēc «La iinta Giardiniera» pirmizrādes. Leopolds ar Volfgangu nešaubījās, ka viņš to darījis tīšām, lai nebūtu jāklausās opera. Notika vēl divas izrādes, bet arhibīskaps neieradās nevienā, kaut gan uzturējās Minhenē. Apsveikt augsto viesi atsteidzās arī kūrfirsts un lika mūziķiem sniegt pilī koncertu par godu arhibīskapam.

Volfgangu arī ielūdza, taču izpildīt neaicināja, un tas sagādāja Leopoldam raizes. Bet, kad koncerts beidzās (gan Leopoldam, gan Volfgangam tas šķita diezgan slikts), publika sāka saukt: «Lai spēlē Mocarts!» Un, kad, Leopolda skubināts, Volfgangs piecēlās pateikties, atskanēja skaļi aplausi un «bravo» saucieni. Kūrfirsts, kas sēdēja blakus Kolorēdo, iečukstēja kaut ko grāfam fon Zēavain, un tas pamāja, lai Leopolds pienāk klāt.

— Viņa augstība vēlētos paklausīties jūsu dēla spēli, — grāfs teica.

Volfgangs atskaņoja vienu no savām sonātēm klavesīnam, un kūrfirsts uzslavēja viņu par lielisko izpildījumu.

Leopolds ievēroja, ka Kolorēdo nesaka ne vārda un pat neliekas viņus pazīstam. Viņš dzirdēja, kā kūrfirsts vēršas pie arhibīskapa: — Hieronim, jūs varat priecāties, ka jums kalpo tik talantīgs zēns. —» Kolorēdo, itin kā apjucis, palocīja galvu un paraustīja plecus.

Pēc Leopolda domām, pieklājība prasīja pieiet pie Kolorēdo, taču tas bija grūti, jo arhibīskapu ielenca lišķīgu galminieku pūlis. Grāfs fon Zēavs pavilka Mocartu sānis, lai arhibīskaps nevarētu sarunu dzirdēt, un sacīja: — Es stāstīju viņa gaišībai, kāds lielisks mūziķis ir jūsu dēls. Tā ēs ievērojami nostiprināju jūsu pozīcijas, Mocart. Tagaj viņš jūs abus paturēs līdz mūža galam.

Grāfa tonis ļāva domāt, ka tā ir liela uzslava, tomēr Leopolds prātoja, vai bavārietis tā neraisās no viņiem vaļā. Un pēkšņi viņi ar Volfgangu palika vieni, jo visi devās pakaļ kūrfirstam un arhibīskapam uz pils pieņemšanu zāli.

Pēc dažām dienām Francis Jozefs Alberts, laipnais, labsirdīgais «Melnā ērgļa» viesnīcas īpašnieks (šai viesnīcā Mocarti bija apmetušies), lūdza Volfgangu sacensties spēlēšanā ar kapteini lgnacu fon Bēki.

Volfgangs gribēja atteikties, viņam nepatika doma par sacensību, bet tētis sacīja: — Tā ir lieliska ideja. Alberta kungs karsti mīl mūziku un draudzējas ar daudziem ievērojamiem Bavārijas māksliniekiem, kas, būdami Minhenē, allaž apmetas viņa viesnīcā. Alberta domas daudzi ņem vērā.

— Tas taču nenozīmē, ka viņš var vērtēt mūziku.

— Par to nav runas. Bēki uzskata par Vācijas izcilāko pianistu. Ja tu parādīsi, ka spēlē daudz labāk, kaut arī esi divreiz jaunāks par viņu, tā būs liela un ļoti noderīga uzvara.

Tā nu Volfgangs, kaut arī negribīgi, tomēr piekrita.

Ieraudzījis Alberta instrumentu, kura spēlē vajadzēs sacensties, viņš gandrīz atteicās. Izrādījās, ka tās ir jaunas, lielas klavieres, nevis klavesīns, kā viņš bija gaidījis. Kopš mācībām pie Kristiāna Balia Londonā viņš vēl dažreiz bija spēlējis šādu instrumentu, taču nekad ne publikai. Tomēr atraidīt muzikālo izaicinājumu arī nevarēja.

Pēc abu sacensoņu iepazīstināšanas Alberts pavēstīja, ka jāsāk Bēkem kā vecākajam mūziķim, turklāt, ieteicams, ar divām paša kompozīcijām.

Volfgangs redzēja, ka viņa pretinieks ir kaulains vīrs vidējos gados, ar gariem pirkstiem, kas neparasti ātri slīd pa taustiņiem. Bēkes kompozīcijas viņam likās ļoti sliktas, taču klausītājiem tās laikam patika, jo visi skaļi apmiilclii. Sacensoņa izpildījums bija tik straujš, it kā viņš llnl/illtos skriešanās sacīkstēs un rikšotu turp un atpakaļ in klaviatūru kā iedomīgs ēzelis. Bēkes temps bija nevīdi ads, un bravūras pasažās jau pa gabalu kļuva reibumu viņa uzpūtība. Viņu godāja par kapteini Bēki tāpēc, ka viņš bija piedalījies Septiņgadu karā, un Volfgangs nodomāja, ka viņam labāk būtu vajadzējis palikt armijā.

Pienāca Volfganga kārta. Uzsitis dažus akordus, lai Iesildītos, viņš saprata, ka šīs ir vislabākās klavieres, ko viņš jebkad spdējis. Tomēr daudz kas bija neparasts. Viņš sāka lēni, spēlēja uzsvērti precīzi, pamazām aprada ur instrumentu, un tonis ieguva krāsu bagātību.

Leopolds nosprieda, ka savā brūna velveta apģērbā, zīda zeķēs un rūpīgi pūderētajā parūkā dēls izskatās aristokrātisks. Rokas, iepazinušās ar klaviatūru, kustas ar parasto vieglumu. Volfgangam nav ko sevi noniecināt. Viņš kļuvis par pievilcīgu jaunekli, lai arī trauslāku un augumā mazāku par vidējo, bet ar skaistām zilām acīm, gaišu ādu, ar kuru var lepoties, un patīkamu sejas izteiksmi.

Kad Volfgangs bija nospēlējis divas savas kompozīcijas, Alberts izsaucās: — Volfgangs ir tīrais brīnumsl Viņš nemaz nespēlēja sliktāk par kapteini Bēki, lai gan ir divreiz jaunāks. Bet spēles fnaniere viņam ir gluži citāda.

Bēke arī apsveica Volfgangu, teikdams: — Jums ir jauks piesitiens.

Volfgangs paraustīja plecus. Bēke bija spēlējis bezgaumīgi.

— Neizšķirts! — pavēstīja Alberta kungs.

— Jā, — piekrita Leopolds. Viņam bija skaidrs, ka Volfgangs Bēki nolicis uz lāpstiņām. Bet kāpēc dēls tik izklaidīgs?

Volfgangs bija iemīlējies. Spēta firmas klavieres pārspēja visas citas, ko viņam bija gadījies dzirdēt. Un, ja Kristiāna Baha instrumenta tonis bija mazliet neskaidrs, tad šīs klavieres skanēja pilnīgi skaidri. Taču spēlējis viņš nebūt nebija tik prasmīgi, lai tētis teic, ko grib. Viņš bija spēlējis šo instrumentu gandrīz tā, it kā tas būtu klavesīns. Vajag vairāk vingrināties.

Viņam gribējās apspriest to ar tēti, bet tētis skuma. Viņš bija saņēmis Kolorēdo pavēli, ka Alocartiem tūdaļ jāatgriežas Zalcburgā. — Kolorēdo kļūst neciešams, — tētis aizkaitināts burkšķēja.

— Ko viņš vēlas, lai es darītu? — Volfgangs vaī J cāja.

— Nezinu, «— bet izklausās, ka tas ir kas steidzams, j

Pēc dažām nedēļām Zalcburgā oficiālā vizītē ieradās Marijas Terēzijas jaunākais dēls crchcrcogs Maksimiliāns, kas bija apciemojis māsu Mariju Antuancti, nesen kronēto] Francijas karalieni, un erchercoga atbraukšanai par godu atskaņoja operu «II Re Pastore», ko bija komponējis arhibīskapa Kolorēdo trešais koncertmeistars Volfgangs Mocarts. Libretu, kas vēstīja par Aleksandra Lielā labvēlību pret jauniem mīlētājiem, bija izmantojuši daudzi komponisti, taču Kolorēdo tas šķita piemērots svinībām, ko rīkoja par godu deviņpadsmit gadu vecajam princim. Ka librets izraudzīts pēdējā mirklī un ka galma komponistam jāuzraksta uvertīra un četrpadsmit ārijas dažu nedēļu laikā, arhibīskapu neinteresēja.

Mūziķim pātaga nepieciešama, viņš teica erchercogam, kad tas atvainojās par savu pēkšņo lēmumir apmeklēt Zalcburgu. Kolorēdo uzskatīja, ka augstsirdīgs valdnieks ir nevarīgs, labāk būt ar noteiktu raksturu. Kolorēdo lepojās, ka izdevis par operu tik daudz naudas: viņš nebija apmierinājies ar paša dziedoņiem, bet nolīdzis vēl piedevām kādu kastrātu. Taču komponista algu viņš nepalielināja un nekādu balvu par operu neiedeva. Visu, ko rakstīja kāds no viņa mūziķiem, viņš uzskatīja par savu īpašumu.

«// Re Pastore» erchercogam Maksimiliānam patika. Pēc izrādes viņš sacīja: — Metastāzio prot jebkuru tekstu padarīt interesantu, un arī mūzika šķita piedienīga, tikai mazliet par skaistu, vai jums tā neliekas?

— Mocarta mūzika parasti ir pārāk skaista, — Kolorēdo pavēstīja( — bet pagaidām mums cita, labāka par viņu nav,

Pie viņa pienāca grāfs Kārlis Arko. — Vai jūsu gaišība vēlētos runāt ar kādu mūziķi?Viņi gaida.

Arhibīskaps palūkojās uz crchercogu, kurš sacīja: — Kastrāts dziedāja ļoti labi. Vai jūs iedotu viņam no manis divdesmit guldeņu?

1 Karalis — gans (ilāi).

Uzskatīšu to par pagodinājumu, —« sacīja Kārlis Aiko. — Vai jūsu augstībai būs vēl kādas vēlēšanās?

— Nekādas, — atteica erchercogs Maksimiliāns.

— Itin nekādas, — arhibīskaps piebilda. Pavadot viesi uz viņa istabām, Kolorēdo paslepšus pavērās erchercogā, kns, piecēlies kājās, izskatījās daudz mazāka auguma; pēkHi.ii kjuva redzams arī, ka viņš ir pavisam jauns. Taču klīda baumas, ka, tikko erchercogs kļūšot pilngadīgs, viņu Iecelšot par arhibīskapu vai par kardinālu. Šāda iespēja ni/deva Zalcburgas valdniekam dusmas, un viņš nodomāja, ka nav nemaz tik viegli būt viesmīlīgam namatēvam, ka daži viņa augstmaņi iedomājas.

38

Volfgangs bija atradis jaunu balsi. Kolīdz erchercogs aizbrauca no Zalcburgas un komponista pakalpojumi arhibīskapam uz zināmu laiku atkrita, jauneklis, kādā brīvā vakarā sēdēdams mājās, ievaicājās tēvam: — Vai jūs nevarētu nopirkt man klavieres?

— Alberta kungs man sacīja, ka šāds instruments maksājot pāri par divsimt guldeņiem, — tēvs atbildēja. Tas ir daudz vairāk, nekā mēs varam atļauties.

— Bet es nevaru atļauties dzīvot bez tā. Drīz to spēlēs vist,

— Kā tad ar vijoli?

Volfgangs soļoja šurp un turp pa Mocartu koncertzāli, ko viņi devēja par Deju skolotāja zāli, un it kā vairījās no tēva jautājuma, taču Leopolds neatlaidās.

— Tev nav pietiekamas ticības šim instrumentam. Ja tu vingrinātos vijoļspēlē ar to pašu sajūsmu un aizrautību, kā spēlē klavesīnu, tu varētu kļūt par pirmo vijolnieku Eiropā.

— Vai jūs nopirksit man klavieres, ja es vingrināšos vijoles spēlē, cik vien jūs vēlēsities?

— Nemēģini mani piekukuļot, — tētis nikni noteica.

Volfgangs paņēma ābolu no vāzes, ko māmiņa bija uzlikusi uz galda, un atkārtoja: — Ja es vingrināšos vijoles spēlē, cik vien jūs vēlēsities, vai jūs nopirksit man kla viercs?

— Tu atkal runā greizi. Tev jāspēlē pēc paša gribas.

— AI, es gribēšu. Ja vien varēšu vingrināties ar! klavieru spēlē.

— Vairāk nekā trīsdesmit gadus cs esmu mācījis vijoles spēli. Un nekad man nav bijis skolēna, kas spētu spēlēt tik izteikmīgi, tik maigi un tik vienaldzīgi.

Tētis bija tā apvainojies, ka Volfgangu pārņēma nožēla. — Ja jūs nopirksit klavieres, es uzrakstīšu koncertu vijolei, — viņš pavēstīja. — Varbūt divus.

— Vai tu nepārpūlēsies? — tētim neviļus zobgalīgi paspruka.

— Rakstīšu tos īsus un vieglus, lai tie būtu pa spēkam pat viņa gaišībai.

— Bravissimo1 Tad viņš atskārtīs, cik tu esi ģeniāls.

— Tēt, es katrā ziņā pūlēšos paklausīt jūsu padomam. Un, ja mans vienkāršais, mazais vijoļkoncerts jums patiks, es jutīšos ļoti laimīgs.

Leopolds joprojām kurnēja par cenu, tomēr nopirka Rēgensburgā Spēta klavieres, vislabāko instrumentu, ko varēja sameklēt.

Tagad Volfgangs vingrinājās gan klavieru, gan vijoles spēlē. Viņš mācīja klavieru spēli arī Nannerlei, un māsa apguva to tikpat viegli kā klavesīna spēli. Abi atkal sāka muzicēt kopā.

Kādu vakaru, redzēdama, ka Volfgangs nevar vien sagaidīt, kad būs galā pusdienas un varēs steigties atskaņot tikko komponēto klavieru duetu, māmiņa, dēla dedzības uzjautrināta, sacīja: — Ja vien tu varētu, tu laikam arī mani piesēdinātu pie klavierēm.

— Kāpēc gan ne? — viņš negaidīti noprasīja.

— Vai tad mums ģimenē jau nav diezgan mūziķu?

Leopolds, kas ar baudu tiesāja sautēto vēršgaļu, ko

Terēze tik labi prata gatavot, satrūcies pacēla galvu un izskatījās tik satriekts, ka māmiņa pasteidzās vīru nomierināt: — Leopold, to teikdama, es domāju, ka ar trim talantiem ģimenē pilnīgi pietiek.

— Es savu talantu gan pēdējos gados nekur neesmu apliecinājusi, — žēlabaini novilka Nannerle.

— Tu varētu būt lieliska koncertizpildītāja, ja vien vairāk vingrinātos, — Volfgangs norādīja, — bet, kolīdz kāds sāk ap tevi lakstoties, tev mūzika no galvas ārā.

Annai Marijai pēkšņi sirdī iedzēla sāpe. Nannerlei bija

Jnii gandrīz divdesmit četri gadi, un doma par to, ka viņa viiiHii palikt vecmeitās, dzina māti gandrīz izmisumā. — Visam savs laiks, — viņa sacīja. — Neķildosimies. Mes lin u esam viena ģimene.

Dažas nedēļas vēlāk tētis pavaicāja, kā esot ar vijoļkoncertu, ko Volfgangs apsolījis viņam komponēt, un Volfgangs atbildēja: — Vēl neesmu īsti atradis tēmu, bet gan tā drīz atlidos un būs tāda, ka mēs to varēsim spēlēt galmam. — Tēvs šķita nomierināmies. Volfgangs viņam neatzinās, ka pirms komponēšanas grib izskatīt viņa «Vijoles skolu».

«Vijoles skola» bija Volfganga bērnības bībele, tēvs, līdzīgi garīdzniekam, mēdza izvēlēties atsevišķas daļas, ko dēlam mācīties, allaž atgādinādams, kādu labumu nes centīgs darbs. Tagad Volfgangs lasīja grāmatu no sākuma līdz beigām. Liela daļa bija veltīta spēles pamatiem, tomēr jaunietis saprata arī, ka te ir daudz kā tāda, kas krietni pārsniedz tehnikas jautājumus.

Grāmatā bija skaidri saskatāms autora viedoklis un pēdējās nodaļās ietverts daudz salīdzinājumu, kuru mērķis bija uzsvērt, ka vijolniekam, pat virtuozam, allaž jāpaliek mūzikas kalpam. Kad bērni tēti kādreiz slavēja, viņam patika izsaukties: «Pietiek! Es neesmu nekāds svētais!» Taču vijoles spēlei viņš piegāja ar tādu bijību, ka Volfgangs nodomāja: tēti patiešām vajadzētu uzņemt svēto pulkā. Izlasījis «Vijoles skolu», viņš skatījās uz tēvu ar citādu cieņu, un tas viņu pamudināja ķerties pie pirmā vijoļkoncerta.

Izvēlējies si bemola toņkārtu, viņš uzrakstīja pirmo daļu — Allegro moderato. Viņš atsauca atmiņā labāko vijoļmūziku, ko bija dzirdējis, — Vivaldi, Tartīni, Bokerīni un Nardīni darbus, un rakstīja viņu manierē — spridzīgi un līksmi.

Otrajā daļā, Adagio, viņa paša raksturs guva virsroku, un viņš ļāvās melodijai — uzbūvē šī mūzika bija šķietami vienkārša, bet silta un skanīga. Volfgangam patika tēma, kas pauda izlīdzinātas jūtas. Tā atgādināja jauku sapni. Tomēr šai tēmā viņš ievija arī īsu, cēlu deju, it ka pielūgsmes pilnā grācijā soļotu plecu pie pleca ar diženu daiļu dāmu, tādu kā grāfieni Licovu. Viņš rakstīja ar kaisli, bet šī kaisle bija apvaldīta. Un mūzika iesildīja sirdi.

Izjustajai daļai sekojošā trešā — bravūrīgā Presto bija ideāla tādam virtuozam kā Nardīni, labākajam vijolniekam, kādu Volfgangs bija dzirdējis, un pa spēkam viņa draugam Tomasam Linlijam, kuru jaunietis joprojām nebija aizmirsis.

Pagāja mēnesis kopš darba sākuma, un Volfgangs parādīja tētim gatavo kompozīciju. — Koncerts ir skanīgs un pilnīgi piemērots izpildīšanai, — sacīja Leopolds.

Volfgangs jutās pārsteigts un vīlies. Viņš bija gaidījis vairak. Nav ko šaubīties, tēvs ar koncertu nav apmierināts.

Patiesībā Leopoldam skaņdarbs ļoti patika, bet, ja viņš pārāk saslavēs Volfgangu, dēls ieslīgs pašapmierinātībā — ja viņu nebiksta, viņš ļaujas laiskumam. — Tā kā tagad tu esi apguvis formu, uzraksti vēl vienu koncertu, — viņš piebilda. — Iestājies silts laiks, un Kolorēdo vairāk domā par medībām nekā par mūziku. Saceri viņam pāris maršu un serenādi, nākamajiem mēnešiem ar to pietiks, un tu varēsi veltīt visu uzmanību paša darbam.

Volfgangs uzrakstīja divus maršus un serenādi arhibīskapam un tad ķērās pie jauna vijoļkoncerta. Viņš izvēlējās re mažora tonalitāti, bet pabeidzis nejutās apmierināts. Otrais koncerts nebija labāks par pirmo.

Meklēdams tēmu, viņš klīda pa Zalcburgu un ieklausījās skaņās, bet nedzirdēja neko rosinošu, lai gan Doma laukumā un Rezidences laukumā drūzmējās ļaudis, kas bija atbraukuši apskatīt pilsētu. Pēc viņu biezajām melnajām zeķēm, tumšajām siltajām vestēm un neglītajām, smagajām kurpēm Volfgangs sprieda, ka tie ir no provinces un ka Zalcburga viņu acīs ir neredzēti brīnišķīga pasaule. Tomēr dažas lauku meitenes bija glītas un uzvilnīja sirdī ilgas. Barbara fon Melka bija aizbraukusi viesos uz Vīni; vienīgās sievietes, ar ko viņam patika sarunāties, grāfiene Lodrona un grāfiene Licova, vasaru pavadīja savās lauku muižās.

Rakstīdams pirmos koncertus, Volfgangs bija centies neizteikt tajos personiskās emocijas, bet, sākdams trešo, atskārta, ka jūtu mulsums ir pārāk spēcīgs, tāpēc galu galā jātiek pie skaidrības. Tētis par spīti vasarai bija saaukstējies, gulēja gultā, un Terēze viņu kopa; māmiņa palīdzēja Nannerlei frizēt matus, jo māsa gaidīja kādu

I |Vini(..ii pielūdzēju; Volfgangs jutās tik vientuļš, ka neziliilln, kur dēties. Bet ausīs skanēja brīnišķīga melodija. Nl dstai mūzikai viņš nekad nespēja turēties pretī. Gluži f liriipzlnnti viņš neviļus pasniedzās pēc spalvas un meloI (ii)n pierakstīja. To viņš darīja ļoti rūpīgi, jo tās bija viņa I ipuliesns jūtas. Čakli strādādams, viņš pēkšņi atģida, ka I visu laiku komponējis tā, lai izdabātu kādam citam, bet Bļi mūzika laikam gan neizdabās nevienam.

Viņš bija pateicīgs, ka tētis nav prasījis parādīt otro I koncertu, kaut gan nepārprotamā vienaldzība viņu aizvai[ nnja. Jaunais darbs būs tētim vairāk piemērots, viņš Hngad raksta pats savu mūziku.

Rakstot trešā vijoļkoncerta pirmo daļu, kas izteiksmībā neatpalika no simfonijas, vientulības sajūta izgaisa. AiI Ic.jo sākumā dominēja orķestris. Dienu pēc dienas strā. (lādams koncertzālē, nepievēršot uzmanību nedz vasaras saulei, kas apspīdēja Hanibala laukumu, nedz bērnu smiekliem pagalmā aiz mājas, Volfgangs apzinājās, ka šajā f darbā skanēs viņa jūtas. Sol mažora vijoļkoncertam attīstoties tālāk, viņš to iztēlojās kā duetu starp tēti un f sevi, tētis bija orķestris, viņš — solists. Orķestris skanēja enerģiski, noteikti, moži, jo tētim piemita šīs īpašības, solists lielāko tiesu pakļāvās. Pirmā daļa beidzās ar triumfējoša spēka pilnu orķestra uzbrāzmojumu.

Nekad vēl Volfgangs nebija tā atklājis mūzikā sirdi kā otrajā daļā. Viņš juta tādu nepieciešamību, tādas alkas pēc fiziskas mīlas! Taču tā nedrīkstēja būt nedz lēta, nedz vulgāra. Nevarēja arī raudāt, vaimanāt vai pārmest. Mūzikā viņš attēlos mīlestību tādu, kādai tai jābūt, nevis tādu, kāda tā ir. Sājā Adagio skanēja solista balss, viņa, Volfganga balss. Tai vajadzēja dziedāt. Jo mīla dziedāja. Pat tad, ja viss pārējais ir ilūzija, pati mīla nav ilūzija. Tai jābūt tādai mitai, kas atbilst viņa sapnim. Agrākie ierobežojumi zuda, viņš savas jūtas vairs neapvaldīja. Notīs, kas rindojās uz papīra, bija dzirdami viņa sirdspuksti. Mājiniekiem bija stingri aizliegts darba laikā viņu traucēt, bet, ja arī kāds ienāktu, viņš to nebūtu dzirdējis. Viņu apņēma mūzikas versme, viņš bija visspēcīgs. Tomēr jāprot izvēlēties, pilnveidot, attīrīt. Jāizmanto visas vijoles iespējas: dziedošais tonis, lokanums un izteiksmība.

Pārrakstīt otro daļu viņš sāka lēni, atmezdams visu, kas nepiederēja pie galvenās tēmas, un pamazām ieskanējās mūzika, kurai piemita tas daiļums un skaidrība, pēc kādas

viņš alka. Dažreiz Adagio daļā uzviļņoja sķumjas, pat drūme, bet tās atkal izgaisa, jo nevarēja neizgaist: tik strauji Volfgangā pulsēja dzīvība. Glāsaini toņi radās paši no sevis, un visi nostājās vajadzīgajā kārtībā. Notis dziedāja un dejoja.Rakstīdams šos ritmus, viņš šūpojās krēslā turp un atpakaļ. Otrā daļa vidū pārgāja graciozā, elegantā menuetā, ko klasiski nevainojamā līganumā ar gandrīz netveramu skumju un nopietnības pieskaņu viņš varētu dejot ar grāfieni Licovu.

Trešā daļa ritēja aši un priecīgi. Viņš nosauca to par Rondo, pievienodams Allegro, lai uzsvērtu tempu, un tagad solists un orķestris bija līdzvērtīgi partneri. Atsevišķi šie abi bija jau izteikušies un tagad runāja draudzīgā duetā. Volfgangs saprata, ka šī mūzika atšķiras no visas aЈrāk rakstītās. Tomēr tas nenozīmēja, ka tā var turpina ties bezgalīgi. Viņš pēkšņi pielika punktu. Domās viņš redzēja daudzu klausītāju izbrīna pilnās sejas; valdīja uz ļ skats, ka koncertam jābeidzas ar spēcīgu kreščendo.

Taču Volfgangs bija pateicis, ko gribējis teikt. Prātā viņš vēlreiz izspēlēja beigu taktis, lai par to pārliecinātos, i un uzsauca sev: — Pietiek! Man taisnība! — Brīdi viņš, i acis nenovērsdams, lūkojās uz pēdējo noti un tad sāka smieties. Darbs bija galā.

Viņš aizsteidzās uz ēdamistabu, kur ģimene dzīrās sēs ļ ties pie pusdienu galda, un lūdza, lai visi noklausoties viņa jauno koncertu. — Tikai dažas taktis! — viņš sauca.

— Lai dzirdētu tēmu! — Viņš satvēra māmiņu un grieza ; dejā pa istabu, dziedādams līdzi tēmu, kaut arī pats necieta savu balsi. No prieka viņš jutās gluži apskurbis.

— Kas noticis? — jautāja māmiņa. — Vai tu atkal esi iemīlējies?

— Nē, nē, kur nu! — viņš klaigāja. — Tas vairs nenotiks!

— Līdz nākamajai reizei, — teica Nannerle. — Kas tad nu šoreiz viņa ir?

Volfgangs pietvīka, tad līksmi pasmējās un sacīja:

— Nāciet visi, jums jāpaklausās jaunais koncerts, tā ir tik brīnišķīga mūzika!

Tētis pamāja, lai visi seko Volfgangam uz koncertzāli, jo parasti jaunas kompozīcijas dēlu tik ļoti nesatrauca.

Leopolds pētīja nupat pabeigtā koncerta partitūru, bet Volfgangs, paņēmis vijoli, sacīja; — Nospēlēšu tikai nencrle.

otras daļas fragmentu, kur tēma skan visizteiksmī. — Prieks viņu reibināja, tomēr, reiz iesācis, viņš spēli rkārtigi precīzi.

Tehnika uzlabojusies, tēvs laimīgs nodomāja, dēls regulai! vingrinājies. Tad mūzika paņēma Leopoldu savā varā, un viņš mulsa izbrīnā: vai gan kaut kas var būt brīnišfclUnkš par šo melodiju! Trešais vijoļkoncerts tik neticami pArspēja pirmos divus, ka, likās, to iedvesmojis pats dievs. Tēvs teica: — Tas ir skaists. Klausoties tik lielisku mūziku, manī it kā ieplūst jauns dzīvības spēks. Tu šogad esi milzīgi attīstījis savas spējas.

— Tēt, vai jūs varbūt esat redzējis otro koncertu? — Volfgangs aizdomīgi noprasīja.

— Ai, nē, neesmu redzējis nevienu noti, — tēvs noliedza. Viņš bija izpētījis re mažora koncertu, kamēr Volfgangs atradies galmā, taču slēpa to no dēla, negribēdams, atklājot savu vilšanos, jaunieti sarūgtināt. — Bet šis koncerts ir brīnum jauks.

Arī māmiņai tas patika. Volfgangs to noprata no viņas smiekliem.

— Kāpēc tu rakstīji to tādā formā? — jautāja Nan

Brālis paraustīja plecus. Viņš zināja, kāpēc, bet nespēja to ietērpt vārdos.

— Adagio ir ļoti intīms. Himna mīlai, kāda tā varētu būt, bet kāda tā īstenībā nekad nav.

Tātad arī māsa cietusi. Volfgangs skaudri izjuta tuvību ar viņu, tomēr skaļi pavaicāja: — Vai tad cilvēks var izteikt neiespējamo?

— Kas zina, cik tālu sniedzas iespējas, ja tas, kas rada, ir ģēnijs, — teica tētis.

— Kā es vēlētos, lai kāds uzrakstītu man tādu mūziku! — Nannerle iesaucās.

— Es to rakstīju tikai sev. Nevienam citam, — Volfgangs stingri atbildēja. Tad viņš apjuka: viņš bija klaji parādījis savas izjūtas.

Volfgangs gaidīja, ka tētis pārmetīs, tomēr Leopolds vienīgi noteica: — Ceru, ka tu komponēsi daudzus citus vijoļkoncertus, tikpat skaistus kā šo sol mažorā rakstīto, un ka šis būs tikai pirmais.

— Mēģināšu. — Prātā jau veidojās jauna tēma.

— Vai es drīkstu ņemt šo jauno koncertu, Volfgang?

— Lai spēlētu?

— Nē, lai paturētu.

— Vienu mirkli, tet. — Volfgangs paņēma no pārsteigta tēva partitūru un beigās pierakstīja autogrāfu: «Concerto di Violino di Wolf garīgo Amadeo Mozart Salizburgo li 12 di Septembre 1775» un smaidīdams atdeva atpakaļ.

39

Volfgangs tūdaļ ķērās pie ceturtā vijoļkoncerta. Viņš rakstīja to re mažora, jo nebija apmierināts ar iepriekšējo šai toņkārtā uzrakstīto, nosauca pirmo daļu par Allegro un strādāja jau no paša sākuma aizrautīgi. Viņa kūsāja dzīvība. Tēva un māmiņas sajūsma tā iepriecēja. Pasaulē nebija tada komponista, pret kuru viņš varētu just skaudību. Viņš joprojām atcerējās, kā priecājusies māmiņa, kad viņš ar to griezies deja. Ja trešā vijoļkoncerta pirmā daļa bija rakstīta simfonijas formā, tad šī būs deja. Volfgangu reibināja kustība, tomēr, pat radīdams jautru un dzirkstošu mūziku, viņš cieši ievēroja kompozīcijas likumus.

Sācis rakstīt otro daļu, viņš nosauca darbu par «Strasburgas koncertu», jo izmantoja melodiju, kas šai pilsētā bija populāra. Viņam raksturīgais dzīves prieks guva virsroku, un viņš izveidoja Andante cantabile par kaisli tvīksmīgu mīlas dziesmu bez kādas skumju vai nopietnības pieskaņas. Vijoles solo izklausījās pēc brīnum daiļas ārijas. Un, lai gan melodija itin kā trīsēja aiz jūtu pārpilnības, tās plūdums, kā viņš izteicās tētim, bija «līdzens kā galds».

Koncertu noslēdza Rondeau, kas bija reizē dziesma un deja. Viņš atteicās no tradicionālajām virtuozajām vijoles pasāžām un atkal pabeidza koncertu mierīgi, lai solists ar savu žilbinošo tehniku neatstātu ēnā mūziku kopumā.

Elpu neatvilcis, Volfgangs pievērsās piektajam vijoļkoncertam. Viņš izmantoja tādu pašu struktūru kā nupat pabeigtajā darbā, bet izvēlējās la mažora tonalitāti, turklāt koncerta saturs bija gluži citāds. Viņš centās runāt pašas mūzikas vārdā. Partitūra izskatījās šķietami vienkārša, bet to apdvesa smalks garīgs liegums. Nevienam citam vijoļkoncertam nestrāvoja cauri tāda maiga sirsnība

kā šim, taču formā tas bija tikpat koncentrēts kā Jozefa I laidņa kvarteti. Volfgangs sev sacīja: pasaule varbūt ir vulgāra, turpretī tādai mūzikai kā šī jābūt svētai.

Tēva rokās viņš nodeva abus koncertus reizē. Bija 1775. gada decembris, aizritējuši deviņi mēneši kopš brīža, kad viņš solījās uzrakstīt vijoļkoncertu. Viņš bija ķēries pie darba, kad vaigus glāstīja maigās pavasara vēsmas, tagad turpretī vienmuļi ritēja saltas ziemas dienas; zemi klāja vairākas pēdas dziļš sniegs, debesis bija pelēkas, saule nerādījās, Volfgangam likās, ka visi viņu atstājuši; pat neviens putns nejauši neatlidoja pie loga, lai viņu iepriecētu un uzjautrinātu. Viņš pēkšņi jutās noguris, nomākts, izsmelts, nekam nevajadzīgs. Viņš bija kāpis tik augstu un tagad atradās pašā lejā. Viņš baidījās, ka tētim nepatiks piektais vijoļkoncerts, tas tik ļoti atšķīrās no visiem šī žanra pazīstamajiem darbiem, tam ne mazākajā mērā nepiemita itāliešu tradicionālais pārspīlētais krāšņums.

Tētis bija dziļi izbrīnījies. La mažora vijoļkoncerts, likās, bija viņa «Vijoles skolas» pilnīgākā izpausme. Turklāt dievišķīga izpausme. Bet kā lai izsaka savas jūtas

vārdos?

— Viņi sēdēja koncertzālē — Volfgangs jutās pārāk noguris, lai dalītos savā mūzikā ar kādu citu, — un abi gaidīja, kad otrs sāks runāt.

— Saki nu viens cilvēks! — beidzot iesaucās tētis, pūlēdamies apslēpt jūtas aiz skarbuma. — Tu tak man neteici, ka raksti divus koncertus!

— Tēt, vai jūs gribat zināt, kurš ir pirmais, kurš pēdējais? Vai tad tam kāda nozīme?

— Tos nevar salīdzināt. Abi ir pavisam dažādi.

— Es tā darīju, lai jūs varētu izvēlēties, kuru spēlēt.

— Ar tādu nolūku jau nu tu tos nekomponēji. Nav ko atvainoties, tas nav vajadzīgs, un es arī neticēšu. Lai izspēlētu šos koncertus, ar manu māku nepietiek, un iespējams, ka ar tavu arī ne, lai gan, ja tu cītīgi vingrinātos, varbūt varētu.

— Es varēšu gan. Vai jums tie patīk?

— Vai tas tik svarīgi?

Volfgangam pēkšņi arī iegribējās spītēties. Viņš paspēra soli, it kā grasīdamies paķert jaunās partitūras un saplēst, bet tēvs to neļāva un, lūkodamies uz dēlu kā prātu zaudējušu, sacīja: — Jautājums ir, vai tie patiks Kolorēdo.

— Jūs taču atceraties, kā notika ar simfonijām.

— Protams. Bet, ja vienu koncertu spēlētu Bruneti, varbūt Kolorēdo vērtētu tos atzinīgi. Bruneti spēle viņam patīk, un, tā kā viņš pats arī spēlē vijoli, tad pret šo instrumentu viņam nav nekādu iebildumu.

Bet vai jums šie koncerti patīk, tēt?

— Kamēr nav dzirdēts, nekā nevar pateikt. Nav ko kļūt sentimentāliem. Pietiek! Tūdaļ jādod šīs partitūras pārrakstīt, citādi tu vēl tās pazaudēsi. Tikai pārrakstīšana jādara tavā uzraudzībā, citādi tur ielaidīs simtiem kļūdu.

— Jūs gribat, lai Bruneti spēlē vienu koncertu, kaut gan viņš pats jums nepatīk?

— Kāds tam sakars! Mūsu pirmais koncertmeistars ir Kolorēdo iemīļotais izpildītājs un, pēc viņa domām, labākais vijolnieks Zalcburgā.

Kad Leopolds pastāstīja Kolorēdo, ka Volfgangs sacerējis vijoļkoncertus, paturēdams prātā viņa gaišības patiku pret šo instrumentu, arhibīskaps bija ar mieru kompozīcijas noklausīties. Viņš gan uzskatīja, ka mūziķis pārspīlē, taču vijole viņam patiešām patika, turklāt viņu interesēja jaunieša muzikālā gaume. Kā Leopolds bija gaidījis, Bruneti izvēlējās ceturto koncertu, bet Volfgangs nolēma spēlēt piekto — trešais izteica pārāk personiskas jūtas; Bruneti ierosināja arī, lai arhibīskaps kopā ar viņu un Volfgangu nospēlētu kādu trio.

Koncerts notika Rezidences Konferenču zālē 1776. gada janvārī, neilgi pirms Volfganga divdesmitās dzimšanas dienas, un Leopolds, kas bija rūpīgi izpētījis visas galma paražas, nodomāja: tagad Kolorēdo būs spiests atzīt, ka Volfgangs neatpaliek no Bruneti.

Klausītāju vidū Leopolds redzēja daudzus draugus un aizgādņus — Licovus un Lodronus, fon Robinigus, fon Melkus, Barizāni ģimeni, Sahtneru un Bulingeru, taču viņš apņēmās veltīt uzmanību vienīgi mūzikai.

Pēc arhibīskapa pavēles programma sākās ar trio. Kolorēdo stāvēja priekšā, it kā spēlētu pirmo vijoli, jo viņam taču vajadzēja visur būt pirmajam, turklāt nevienam nebija atļauts izpildīt, stāvot ar muguru pret arhibīskapu.

Slaidais, pievilcīgais tumšmatis Antonio Bruneti — viens no nedaudzajiem mūziķiem, kas augumā neatpalika no Kolorēdo, stāvēja aiz arhibīskapa, bet pietiekami tuvu, lai notušētu viņa kļūdas un vadītu trio, kad vien tas būtu nepieciešams. Viņš bija aranžējis kādu īsu Nardīni kaprīzi tā, lai tā būtu pa spēkam arhibīskapam, un Volfgangs spēlēja vienīgi pavadījumu.

Volfgangs prātoja, ka Kolorēdo izteiktā vēlēšanās spēlēt kādu instrumentu ir tīrā nelaime. Arhibīskaps skāra stigas nevis ar pirkstiem, bet ar nagiem, Jāva lociņam nevis slīdēt, bet drīzāk ar to skrāpēja, tempu izvēlējās, kā iešāvās prātā; vispār Volfgangs tik sliktu spēli nebija dzirdējis. Kad trio beidzās — pēdējo da]u Bruneti izpildīja bez Kolorēdo, kam spēle bija sajukusi, — Bruneti skaļi aplaudēja un sauca: — Bravo! — Turpretī Volfgangs nodomāja: ja arhibīskapam rūp savas dvēseles glābiņš, tad viņam nemūžam vairs nevajadzētu čīgāt vijoli.

Tomēr pret to, kā Bruneti izpildīja ceturto vijoļkoncertu, viņš centās izturēties bez aizspriedumiem. Pirmais koncertmeistars bija sācis strādāt Zalcburgā jau tad, kad Volfganga vēl nebija pasaulē. Ja vien Bruneti gribēja, viņš varēja spēlēt lieliski. Lai gan viņa izpildījums visai bieži bija nevīžīgs, tomēr pašā spēles manierē, kas ar savu vecmodīgumu atgādināja Tartīni, likās gluži tīkami klausīties, un tonis viņam bija sulīgs un dziedošs. Bruneti sāka labi. Allegro viņš nospēlēja liriski un izjusti, taču Andante cantabile daļā ņēmās pārspīlēt emocijas: valbīja acis, šūpojās, itin kā lielas kaisles kveldēts, spēlēja, cik vien lēni un eksaltēti spēja, un Rondeau daļā ņēma nepareizas notis un steidzās.

Leopolds pievērsa uzmanību vienīgi mūzikai. Viņš dzirdēja Bruneti kļūdas, tomēr itālieša izpildījums vismaz bija izteiksmīgā. Tēvu iejūsmoja re mažora koncerta melodijas skanīgā skaidrība. Mūzika bija brīnum skaista, smalka, pilna grācijas, turklāt viņš pārsteigts secināja, ka tā izklausās pēc nobrieduša komponista darba.

Tomēr tikai tad, kad Volfgangs sāka spēlēt savu piekto — la mažora vijoļkoncertu, tēvs atskārta, cik ļoti dēls progresējis. Tā bija skaistākā mūzika, ko Volfgangs komponējis. Tā pauda tik smalki niansētas jūtas, kādas viņš nekad iepriekš dēla mūzikā nebija dzirdējis. Un viņš saprata, ka raizes par iespējamām kļūdām Volfganga spēlē bijušas muļķīgas. Katra nots bija savā vietā. Ikvienu pasāžu Volfgangs nospēlēja pavisam tīri.

Pēc Leopolda domām, Volfgangs spēlēja tā, ka neviens nenojauta grūtības, un tas bija labākais izpildījuma veids, turpretī Bruneti muzicēšana tieši pievērsa ikviena

2J7

klausītāja uzmanību grūtībām, bet itālietim tik un tā ap latidēja daudz vairāk.

Tagad Kolorēdo piesauca sev klāt Bruneti un Volfgangu un pavēlēja pirmajam koncertmeistaram vēlreiz nospēlēt la mažora koncerta otro daļu, jo viņam nebija patikusi Volfganga spēles maniere. Kad Bruneti spēlēja Adagio, plašajā telpā valdīja mēms klusums.

Leopoldu tas sadusmoja, bet, kad Bruneti pabeidza un Kolorēdo grasījās kaut ko sacīt, viņš ar gluži mierīgu sejas izteiksmi piebiedrojās Volfgangam, kam bija pavēlēts gaidīt kā nemākulim skolas puikam.

— Sinjor Bruneti, kādas ir jūsu domas par Adagiot — Kolorēdo jautāja.

— Vai jūs vēlaties dzirdēt manas patiesās domas, kas būtu brīvas no aizspriedumiem, jūsu gaišība? — vaicāja Bruneti, un Leopolds nodomāja: nupat ņemsies melot.

— Katrā ziņā, sinjor Bruneti. Jūs esat mūsu pirmais vijolnieks.

— Jūsu gaišība, es spēlēju jau tad, kad šis zēns vēl nebija dzimis.

— Vai jums neliekas, ka Adagio temps ir pārāk lēns?

— Pārāk samākslots, jūsu gaišība. To vajadzētu pārrakstīt.

— Tas ir viegli, jūsu gaišība, — iejaucās Leopolds, lai gan sirds kaisa dusmās. — Volfgangs ar prieku komponēs jaunu da|u.

— Labi. Lai viņš raksta to mazliet jautrāku un īsāku.

— Tikai man negribētos, lai darbu sabojātu, jūsu gaišība, — Leopolds sacīja.

Kolorēdo pēkšņi uzrunāja Volfgangu. — Vai jūs esat tādos pašos uzskatos?

Leopoldam par izbrīnu Volfgangs teica: — Es padomāšu, jūsu gaišība.

— Sinjor, ko jūs sakāt par viņa spēli? — Kolorēdo atkal taujāja Bruneti.

Bruneti, kas jau ilgus gadus nedzīvoja Itālijā, bet, jo ilgāk neredzēja dzimteni, jo itāliskāks k|uva, dižmanīgi iesaucās: — Passabilimente! Zalcburgail Itālijai nu gan nel

— Mocart, šī mūzika ir jūsu dēlam par grūtu, — sacīja Kolorēdo.

— Piedodiet man, jūsu gaišība, bet, manuprāt, viņš spēlēja nevainojami.

— Jūs neizprotat itāliešu spēles veidu.

— Jūsu gaišība, mēs esam bijuši Itālijā trīs reizes. Volfgangu visur cildināja.

— Mēs esam augstsirdīgi ļaudis, — Bruneti steidzās paskaidrot, — mēs ikreiz nesakām, ko domājam.

— Jums ir pilnīga taisnība, — Volfgangs apstiprināja.

Bruneti izskatījās apjucis.

— Jūs teicāt, ka mani koncerti esot vienreizēji, bet tajos neesot nekā īpaši neparasta.

— Par to taču tagad nav runāsi — Kolorēdo nepacietīgi pārtrauca.

— Par ko tad ir runa, jūsu gaišība? — Volfgangs pieklājīgi apprasījās.

— Var jau taisnoties līdz apnicībai, — Kolorēdo sacīja, uzsvērdams katru vārdu, kas parasti nebija viņam raksturīgi. — Labākie vijolnieki un komponisti ir itālieši. Neatradīsies neviens vācietis, kas komponējis vijolei tādu mūziku kā Vivaldi vai Tartīni vai arī spēlē tik labi kā Nardīni vai Bruneti. Jūs taču patiesībā par vijoli nenieka nezināt. Jums vajadzētu braukt uz Itāliju un pamācīties konservatorijā.

Volfgangs zibeņātri noprasījāt — Vai mēs varētu doties uz Itāliju tūlīt?

Kolorēdo aizsvilās. — Nekādā gadījumā! Jūs esat vajadzīgi šeit.

Tikko viņi palika vieni, Volfgangs iečukstēja Leopoldam: — Lūgt klausīties mūziku mūsu Lielo muftiju ir tas pats, kas lūgt klausīties kurlo.

40

Nebija Leopolds vēl beidzis brīnīties par Volfganga neticamo ražīgumu — deviņos mēnešos bija komponēti pieci vijoļkoncerti, un tas palīdzēja pārciest Kolorēdo netaisnos pārmetumus, — kad Volfgangu atkal pārņēma jauna iedvesma, kas tēvam šķita tikpat liels brīnums.

Tā Volfgangs atbildēja uz Kolorēdo nievām. Viņu arvien vairāk valdzināja klavieres, pats sev par prieku viņš komponēja koncertu si bemola mažorā un, kad iznākums apmierināja, uzrakstīja grāfienei Lodronai un viņas abām meitām koncertu fa mažorā trim klavierēm. Pēc tam, lai grāfiene Licova nejustos aizvainota, viņš sacerēja šai dāmai koncertu do mažorā.

Pēc Hafneru lūguma viņš uzrakstīja serenādi Elizabetes Iiafneres kāzām. Skaņdarbs, kas sākumā bija iecerēts vienkāršs formā un spēlējams kamerorķestrim, pārvērtās par simfonisku darbu ar astoņām ļoti dažādām daļām, kurās Volfgangs melodijās pauda laulības dzīves priekus.

Zinādams, kā Nannerle cieš, ka vēl nav precējusies, viņš komponēja «Serenata Notturna»1 par godu māsas divdesmit piektajai dzimšanas dienai. Dāvana Nanncrlei darīja tik lielu prieku, ka viņa brāli mīļi jo mīļi noskūpstīja, un Volfgangs par to sacerēja viņai vēl divertismentu, kas skanēja mundrāk un priecīgāk.

Grāfiene Lodrona, apskauzdama Hafnerus par tiem veltīto mūziku, lūdza, lai Volfgangs uzraksta divertismentu viņas rīkotajai ballei, un jauneklis komponēja divējus — pilnus dzirkstošas līksmes, šarma un rotaļības.

Viņam pašam tie tā iepatikās, ka viņš tai pašā 1776. gadā sacerēja vēl sešus divertismentus sev un draugiem par prieku.

Mūzika, kuru viņš komponēja Kolorēdo, bija citāda. Katru nedēļu viņam vajadzēja ierasties pie Kārļa Arko, kas deva īsas un strupas pavēles.

Vienu nedēļu Arko paziņoja: «Viņa gaišība vēlas vairākus vienkāršus, īsus psalmus katedrālei.» Citreiz kambarkungs pavēlēja: «Vajadzīgas dažas baznīcas sonātes un Missa brevis2 arhibīskapa vārda dienai.» Dažkārt ievajadzējās izklaidējošu mūziku, un tad Arko sacīja: «Viņa gaišībai pusdienās būs viesi. Viņš cer, ka dzirdēs serenādi, kas būtu tīkama ausij, bet netraucētu sarunu un gremošanas procesu.»

Volfgangs komponēja apzinīgi, taču sirdi darbā neielika, Leopolds savukārt uzskatīja Kolorēdo par vampīru, kas sūc viņa dēla asinis: arhibīskaps vienā laidā pieprasīja mūziku, kaut gan pret Volfganga talantu palika vienaldzīgs. Gada beigās Leopolds saskaitīja, ka divpadsmit mēnešos dēls uzrakstījis Kolorēdo trīsdesmit skaņdarbus, bet

«Nakts serenāde» (itāl.).

īsa mesa (7a/.).

nav saņēmis ne algas paaugstinājumu, ne lieku guldeni, ne kādu uzslavas vārdu, lai gan draugi un paziņas par sev rakstītajām kompozīcijām Volfgangu bija apdāvinājuši.

Anna Marija uzskatīja, ka viņiem nevajadzētu tā skaisties uz Kolorēdo. Kādu vakaru 1777. gada janvārī, kad Leopolds ar Volfgangu pārrunāja, kā atbrīvoties gan no arhibīskapa, gan Zalcburgas, viņa teica: — Mums vajadzētu sarīkot viesības.

— Kāpēc? — Leopolds noprasīja, saīdzis par traucējumu.

— Volfganga divdesmit pirmajā dzimšanas dienā. — Viņi visi trīs sēdēja koncertzālē, un Anna Marija bija mēģinājusi izvēlēties īsto mirkli, kad Leopolds būs labā garastāvoklī un viņu uzklausīs. Viņa bija gaidījusi, kamēr Volfgangs parādīs tēvam jaunu kompozīciju: parasti tas bija laimīgs brīdis vīra mūžā. — Tā ir ļoti svarīgi dzimšanas diena.

Leopolds atrāva skatienu no ārijas, ko Volfgangs viņam nupat bija pasniedzis, un dzedri sacīja: — Volfgangs uzrakstījis lielisku mūziku kastrātam, bet Kolorēdo muļķības un sīkstulības dēļ Zalcburgā nav neviena, kas to varētu dziedāt.

Taču viesības par godu dēlam varbūt mazliet samierinātu viņu ar Zalcburgu. — Mēs varētu sarīkot maskarādi, — māmiņa sacīja. — Jums abiem patīk pārģērbties.

— Bet kā ar viņa karjeru? Tā šeit stāv uz vietas.

— Arhibīskaps nodrošinājis mums mieru.

— Mūsu Lielajam muftijam bail kauties, — piezīmēja Volfgangs.

— Lai nu kādi būtu iemesli, taču no kara mēs esam pasargāti.

— Māmiņ, bet mums te nav itin nekā, kur piesiet sirdi, pat kastrāta nav.

— Tik un tā pie mums valda miers, lai gan runā par jaunu karu starp Franciju un Angliju par Amerikas kolonijām. Un Vīne un Berlīne draud viena otrai Bavārijas dēļ. Mēs esam laimīgi, ka dzīvojam te. Ja mēs aizbrauktu, kas zina, kādā nelaimē vēl iekultos.

— Iekultos pilsētā, kur ir operteātris. Tagad, kad Iolorēdo slēdzis galma teātri, te vispār nav cerību uzvest operu.

— Tu ilgotos pēc savām šaušanas sacensībām, Volfgang.

Dēls pasmīkņāja. Svētdienu pēcpusdienās viņš mēdza sastapties ar draugiem un no gaisa šautenēm raidīt bultas uz jocīgiem mērķiem — tas tik ļoti uzjautrināja.

— Un tev patīk viesības, maskuballes, ciemošanās Lodronu un Licovu pilīs. Tur tu aizstaigā bieži vien.

— Anna Marija, es nu gan uzskatu, ka grāfieņu Lodronas un Licovas komplimenti nav nopietni ņemami, — Leopolds negaidīti teica. — Uz tiem mēs nevaram paļauties.

Lodronu un Licovu glaimus Volfgangs neņēma vērā, bet viņu mājās jutās omulīgi. — Kāpēc? — viņš noprasīja.

— Viņiem patiešām patīk mana mūzika.

— Protams. Tu esi viņiem rakstījis krietni daudz, vairumu dāvinādams. Bet abas šīs augstās dāmas ir atkarīgas no arhibīskapa labvēlības. Kaut arī viņas tev palīdz, uz to nevar nedz paļauties, nedz arī cerēt.

lenaca Nannerle ar vēstuli no mademoiselle Žcnomas, ievērojamās franču pianistes, kas bija atbraukusi uz Zalcburgu spēlēt arhibīskapam.

Vēstulē, ko Leopolds nolasīja priekšā pārējiem, māksliniece lūdza maestro Mocartu komponēt viņai klavierkoncertu. Tālāk viņa rakstīja, ka varot maksāt par kompozīciju tikai četrdesmit guldeņus, jo ceļojuma izdevumi esot lieli un honorārs, ko viņa saņemšot no arhibīskapa, — mazs. Taču viņa dzirdējusi vairākas maestro Mocarta kompozīcijas Parīzē, tās esot franču gaumes cienīgas, un viņa jutīšoties pagodināta, ja varēšot spēlēt viņa skaņdarbu.

— Es varu šo klavierkoncertu viņai dāvināt, — Volfgangs uz karstām pēdām pavēstīja, tā sarūgtinādams Leopoldu, kas nenomierinājās pat tad, kad dēls paskaidroja:

— Tas būtu draudzīgs žests. Kad būsim Parīzē, viņa varētu izrādīties mums noderīga.

— Muļķības, — Leopolds noskaldīja. — Kolorēdo viņai maksā, un viņa var maksāt tev. Tu esi pārāk karstgalvīgs un devīgs un tā nodari pats sev ļaunu.

— Kā ar dzimšanas dienas viesībām? — vaicāja Anna Marija.

— Mājas viesības nevienu nepārsteigs, — Leopolds sacīja. — Rau, ja mēs varētu atzīmēt Volfganga divdesmit m

pirmo dzimšanas dienu arhibīskapa pilī un slavena pia niste tur izpildītu viņa koncertu, tas stipri ietekmētu pat Kolorēdo.

Trīs klavierkoncerti, ko Volfgangs bija uzrakstījis agrāk, tagad izrādījās itin kā sagatavošanās mademoiselle /ьenomas pasūtījuma izpildei. Gads, kas bija aizritējis, vingrinoties klavieru spēlē un komponējot attiecīgus skaņdarbus, bija atnesis Volfgangam pārliecību, ka šī instrumenta balsij piemīt gan dzejiskums, gan dramatisms līdz ar brīnišķīgām toņu un krāsu niansēm, kā arī neparasta izteiksmība un pilnskanība. Franču pianistes interese modināja viņā milzīgu enerģiju un rosināja jaunas cerības. Viņš atkal reiz nešaubījās par saviem spēkiem un nepieļāva domu par neveiksmi. Beidzot viņš vairs nekomponē diletantiem; Ženomas jaunkundze bija viena no Eiropas labākajām māksliniecēm.

Viņš strādāja nepārtraukti, aizmirsis visu pasauli, domādams vienīgi par šo mi bemol mažora koncertu, tomēr, pat tā aizrāvies, viņš rakstīja apvaldītā daiļrunībā, kas bija tonāli izsmalcināta un tehniski precīza; notis dziedāja, dejoja un izteica to, ko viņš gribēja teikt. Solista partija sākās ar pirmās daļas pirmajām taktīm, itin kā metot izaicinājumu, un šāda solista un orķestra sadarbība piešķīra skaņdarbam vēl lielāku skaistumu.

Pēc tāda Allegro viņš komponēja Andantino, kas izklausījās traģisks, tomēr bez pārspīlējuma vai sentimentalitātes. Klavieres ļāva viņam skaidri sadzirdēt. Viņš tik ļoti mīlēja šo Instrumentu. Pasaulē daudz kas šķita drūms, neizprotams un sāpīgs, turpretī, kad viņš ar glāstošu roku pieskārās klavierēm, tās atbildēja tikpat glāstoši. Viņš lēja tajās dzīvību, un tās lēja dzīvību viņā. Andantino beigās viņš pauda sēru maigumu, taču bez jebkādas smagmes, to viņš nevarēja ciest.

Pēdējo daļu viņš nosauca par Rondo, kam pievienoja Presto vārdu, lai uzsvērtu tempu. Mūzika bija reizē sprigana un liriska, maigums tajā sajaucās ar līksmi, it kā par spīti acumirklīgām skumjām galu galā tomēr uzvarētu gara možums un dzīves prieks. Viņš bezbailīgi smējās naidniekam sejā. Tad viņš uzrakstīja variāciju, kas izklausījās tik sievišķīgi šķelmīga, ka viņš iztēlojās mademoiselle Ženotnu tīksmē smejam. Koncerta noslēgums skanēja vareni, te komponists runāja par neizbēgamo likteni tādā balsī, kas reizē bija pārliecības pilna un neapstrīdama. Klavieres bija kļuvušas par viņa dievu.

Mademoiselle 2enomai koncerts iepatikās jau pirmajā acu uzmetienā. Gatavodamās uzstāties kopā ar Bruneti diriģēto kamerorķestri, viņa iemācījās skaņdarbu tik precīzi, ka zināja to ne sliktāk par pašu komponistu.

Viņa bija sīka tumšmate vidējos gados, Volfgangam patika viņas spēja koncentrēties un lieliskā tehnika, un viņš cerēja, ka 2enoma nospēlēs koncertu tā, kā tas domāts.

Viņš gan jutās vīlies, kad uzzināja, ka koncerts notiks Mirabelles pilī īpaši uzaicinātai izraudzītai publikai. Tas bija neparasti, jo Mirabelle bija viena no arhibīskapa vasaras rezidencēm. Tad viņš padzirdēja, ka Kolorēdo uzskatot šo pili par pilnīgāko baroka celtni Zalcburgā — tā atbildīšot franču gaumei. Koncerta dienā noskaņojums kļuva mazliet priecīgāks, jo laiks šai janvāra pēdējā svētdienā pagadījās jauks: gan auksts, bet kristālskaidrs. Sniegiem klātās kalnu virsotnes ap Zalcburgu žilbi mirdzēja spožajos saules staros. Parasti Volfgangs nepievērsa apkārtnes ainavai uzmanību, viņa prātus allaž nodarbināja mūzika, taču šodien daba viņu uzmundrināja. Mirabelles pils, ap kuru pletās skaists parks, atradās tieši pretī viņu mājai — Hanibala laukuma otrā pusē, un, kad ģimene devās ceļā, tētis sacīja, ka tā esot laba zīme.

Māmiņa piekrita, turpretī Nan+ierle teica, ka viņai labāk tiktos iet uz Rezidenci, tur esot siltāk. Volfgangs, kas parasti kājām gāja nelabprāt, šoreiz soļoja nesūdzēdamies. Labi, ka Mirabelle ir tik tuvu. Parkū iejoza divi augsti akmens mūri, un, kad viņi iegāja pa vārtiem, Volfgangs redzēja, ka parks ar daudzajām statujām patiešām atgādina Versaļu.

Mirabelles ieeja bija izcirsta no lieliska Untersbergas marmora, un no marmora bija arī pīlāri, apakšstāvs un kāpnes. Dodoties pa tām augšup, Volfgangs paņēma Nanncrli aiz rokas, un abi ar labpatiku noraudzījās uz daudzajiem jaukajiem, apaļajiem amoriņiem, kas greznoja krāšņās margas. Lai uzveiktu satraukumu, brālis skaitīja pakāpienus. — Trīspadsmit, tad nāk laukumiņš, vienpadsmit.,.

— Vai tad pakāpienu skaits, kopš tu biji te pērnvasar, pieaudzis? — māsa viņu pārtrauca.

— Nannerl, Cara Sorella Mia, ko es iesāktu bez tava viedā saprāta?

— Tā kā nebūtu manījusi, ka tu to ņemtu vērā.

— Būtu tu klausījusi mani, tagad spēlētu Zenomas vietā.

— Un aiz uztraukuma visu rītu mocītos ar nelabumu. Nē, paldies, maestro.

— Tev, nudien, ir brīnišķīga frizūra.

Nannerle, mazliet glaimota, pasmaidīja. — Tā mani sasukāja Viktorija Adlgasere.

— Koncertam?

— Nē, niekkalbi, šīrīta mesai.

Abi iesmējās; Volfgangs jutās daudz labāk un paklanljies iesaucās: — Pieņem manus komplimentus, brīnišķā tnademoiselle signorina Frāulein\parKad visa ģimene apsēdās zāles viņā galā (vienīgie, kas drīkstēja sēdēt pirmajās rindās, bija aristokrāti, tādi kā Lodroni, Licovi un Arko), — Volfgangs atjauta, ka Kolorēdo izvēlējies šo telpu, uzskatīdams to par piemērotu klusinātiem toņiem, jo nezināja, ka klavieres ir daudz skanīgākas par klavesīnu. Tomēr telpa bija gandrīz tikpat liela kā Bruņinieku zāle, tikai |oti auksta, jo lielākā da|a sienu, kā arī grīda bija no marmora. Tā nederēja sulīgam tonim, un Volfgangs nožēloja, ka koncerts nenotiek citur.

Pirmo atskaņoja īsu trīsdaļīgu serenādi, ko Volfgangs bija rakstījis pēc Kolorēdo lūguma; Bruneti, to diriģējot, nosodoši vaibstījās. Volfgangu tas kaitināja. Bija šausmīgi, ka viņš nevar priecāties par paša mūziku. Viņu mocīja tāda sajūta, it kā viņš brīvprātīgi ļautu sevi sakropļot.

Priekšā bija novietotas divas lielas pārnēsājamas krāsnis, lai Kolorēdo un mūziķiem būtu silti, turpretī marmora zāles dibenā visi drebinājās. No grīdas cēlās saltums, kas spiedās līdz kaulam, un Volfgangam sāpēja visi locekļi. Serenādes pēdējā daļa, kas bija nosaukta par menueti^ jauneklim atgādināja sēru maršu. Bruneti, locīdamies tlž visām pusēm un plātīdamies ar rokām, bija tāds pats stulbenis kā Lolli un diriģēja vēl juceklīgāk.

Madetnoiselle Zenoma lika to visu aizmirst. Viņa paziņoja, ka spēlēs koncertu par godu maestro Volfgangam

Amadejam Mocartam un jau pirmajās taktīs uzsvēra toņa tīrību un izteiksmes skaidrību, necenzdamās spīdēt ar tehniku. Viņai ir brīnišķīgi lokana kreisā roka, taču viņa necenšas to izmantot un spēlēt paātrinātā tempā, Volfgangs pateicīgi nodomāja. Sēdēdams savā krēslā, viņš garā spēlēja pianistei līdzi. Nākamajā lēnajā daļā viņa neizlaida nevienu noti un, vairīdamās no bravūrīgiem efektiem, ar savu izsmalcināto piesitienu izvilināja no klavierēm tik dzidras skaņas, ka Volfgangs bija gatavs krist viņai ap kaklu. Pēdējo daļu viņa spēlēja stingri un noteikti, reizē likdama arī izjust, ka šī mūzika slēpj sevi maigumu un lirismu.

2enomas lieliskā izpildījuma ielīksmots, nepievērsdams uzmanību apkārtējiem, Volfgangs pieskrēja pianistei klāt un iesaucās: — Viss bija pareizil Frazējums, tembrs, temps, noskaņai Mademoiselle, jūs bijāt brīnišķīga!

— Tas ir tiesa, — viņš dzirdēja piekrītošu balsi un pārsteigts ieraudzīja, ka runātājs ir arhibīskaps, kas stāv turpat blakus.

Kolorēdo, kā paradis, nolieca galvu, taču 2enomas jaunkundze, nevērīgi palocījusies, sacīja: — Par to jāpateicas jums, maestro Mocart. Ja viņa gaišība ir ar mani apmierināts, tad iemesls tam ir jūsu koncerta skaistums un pievilcība.

— Man viņš nekad tādu mūziku neraksta, — īgni kurnēja Kolorēdo.

— Gaišība, es esmu jūsu rīcībā, kad vien jums tīk.

— Jauki. Vai varu ņemt šo koncertu?

— Tas man būtu liels gods. Tikai es rakstīju to mūsu virtuozei, jūsu gaišība.

— Esmu pārliecināts, ka viņa neiebildīs. Mademoiselle, vai jūs iebildīsit?

2enoma izskatījās tik vīlusies, ka Kolorēdo pēkšņi atcerējās pieklājības likumus un teica: — Man nav nekāda prieka atņemt dāmai to, ko viņa godam nopelnījusi.

— Pateicos, gaišība, jūsu laipnība mani pagodina.

Kolorēdo ironiski pasmīnēja, bet neteica neko.

— Sis skaistais koncerts pilnīgi atbilst franču gaumei, — 2enoma sacīja. — Parīzē tāda mūzika gūtu lielus panākumus.

— Neapšaubāmi, — Kolorēdo izvairīgi piekrita.

— Jūsu gaišība, es pastāstīšu Parīzē, cik augstā līmenī ir Zalcburgas mūzika. Tā dara godu tādam dižam valdniekam kā jūsu gaišībai.

Kolorēdo laipni palocīja galvu, pastiepa Zenomas jaunkundzei roku skūpstam un tad gandrīz vai labsirdīgā izskatā atgriezās pie sava troņa, lai pieņemtu pavalstniekus.

— Vai tā ir jūsu mīļākā kompozīcija? — vaicāja mademoiselle Že noma.

— Mīļākā kompozīcija man ir tā, pie kuras es attiecīgajā brīdī strādāju.

— Parīziešiem jūs ļoti patiktu.

— Es jau to bērnībā piedzīvoju.

Pianiste nodomāja: dažā ziņā viņš šķiet pavisam jauns. Bieži sarkst un par spīti divdesmit viena gada vecumam droši vien vēl ir nevainīgs. Par skaistuli saukt viņu nevar, bet gaišie mati, zilās acis un neparasti mundrā izturēšanās dara viņu pievilcīgu, iespējams, ka viņš ļoti iepatiktos franču galminiecēm. — Zēl, ka jūs izšķiežat savu talantu tādā provinces pilsētiņā, kāda ir Zalcburga. Vai neesat domājis apciemot Parīzi?

— Ai, jā, protams, esmu, mademoiselle!

— Un kas jūs no tā attur?

— Es kalpoju arhibīskapam.

— Parīzes publika jūs neapšaubāmi iemīlētu, jūs protat iemantot labvēlību.

— Man Parīzē ir labs draugs — barons Grimms. Vai pazīstat viņu?

— Viņu pazīst viss galms. Kāpēc jūs negriežaties pie viņa pēc atbalsta?

Volfgangs vēl pārdomāja pianistes vārdus, kad Zenomu aizsauca projām — Licovi rīkoja viņai par godu viesības. Tad jauneklis atjēdzās, ka māksliniece kaut ko piemirsusi. Viņa nebija samaksājusi.

Tēvs, pienācis klāt, noprasīja, kāpēc tā noticis.

Volfgangs nespēja lūgties. Grāfiene Licova viņu viesībās nebija uzaicinājusi. Kopā ar citiem ģimenes locekļiem iedams ārā no saltās Mirabelles pils, jauneklis pēkšņi atkal sāka drebuļot. Viņš pavērās uz Hoenzalcburgas cietoksni, kuru komandēja grāfs Licovs. Cietoksnis likās ar roku aizsniedzams, kaut gan patiesībā atradās vairāku jūdžu attālumā. Saule bija noslēpusies aiz mākoņiem, debesis svina pelēkas, sāka sijāt lietus. — Zalcburgā mūžam līst, — viņš nosodoši sacīja. — Patlaban jūs dzirdat Zalcburgas balsi, lietus balsi.

— Tā ir, — tētis piekrita. — Vai tas tevi kaitina, Volfgang?

— Nē, ne!

Tēvam gribējās paslavēt Volfgangu. Viņš bija bezgala aizkustināts. Taču viņš nezināja, kā izpaust savas jūtas, lai neizklausītos muļķīgi. Dēla alkas pilnveidoties, mācīties bija apbrīnojamas, tāpēc laikam cilvēki uzskata, ka viņš ieradies pasaulē jau pieaudzis. — Kolorēdo izskatījās gluži vai apmierināts, — viņš sacīja.

— Varbūt galu galā piešķirs mums atvaļinājumu.

— Tikai lūdzu, lūdzu — neaizdodiet viņam dusmas! — iesaucās māmiņa.

Pēc nedēļas Volfgangam pa pastu pienāca divdesmit guldeņi, puse no tā, ko mademoiselle Zenoma bija solījusies viņam maksāt. Viņš bija gatavs ar to samierināties, līdz uzzināja, ka no Kolorēdo viņa saņēmusi simt guldeņu. Viņš priecājās, ka tēvs izsaka gatavību prasīt atvaļinājumu.

41

Drīz vien Kolorēdo paziņoja, ka ir ar mieru pieņemt Volfgangu privātā audiencē. Tēvs gribēja iet viv;iam līdzi, bet Volfgangs sacīja: — Būs labāk, ja ieradīšos viens. Viņš domās, ka jūs jaucaties manās darīšanās.

— Jaucos tavās darīšanās? — Tēvs jutās aizvainots. — Vai tu arī tā domā?

i— Protams, ne. Bet viņš gan.

Tētis norūca, ka tas esot muļķīgi, tomēr padevās, jo dēls piekrita, ka iesniegs Leopolda sastādīto lūgumu, kurā bija prasīts piešķirt atvaļinājumu finansiālā stāvokļa uzlabošanai. Lūgums skanēja visai pazemīgi, un Leopolds nešaubījās, ka tas Kolorēdo pārliecinās, turpretī Volfgangs tam īsti neticēja. Viņš uzskatīja, ka atļauju dabūtu vieglāk, ja brauktu viens — galu galā viņam maksā tikai pusi algas, — taču tētis katrā ziņā grasījās doties līdzi. Volfgangu mulsināja arī Kolorēdo pavēle atnest Zenomas jaunkundzei komponētā koncerta oriģinālu.

Turklāt viņu uztrauca tēva prasība aplikt Zelta Pieša ordeni, ko viņam piešķīris pāvests Klements XIV. Tagad bija jauns pāvests, un Volfgangs nešaubījās, ka Kolorēdo šādu greznošanos ņems Jaunā. Turpretī tētis apgalvoja, ka tas atgādināšot arhibīskapam, kā Volfgangs Itālijā cildināts, jo toreiz Romā Kolorēdo ordeņa piešķiršanas ceremonijā bijis klāt. Tāpēc jauneklis nolieca galvu un Jāva, lai tēvs apliek viņam ap kaklu sarkano zīda lenti ar zelta krustu. Lai apsegtu ordeni, ejot pa Zalcburgas ielām, Volfgangs ietinās apmetnī: Rezidence atradās pārāk tuvu, lai īrētu ekipāžu, bet, kas zina, kāds ēzelis varētu ieraudzīt viņu ar pāvesta krustu un sākt vēl ņirgāties.

Bija vēsa, aukaina marta diena, un Volfgangs, dabiski, vīstījās pēc iespējas ciešāk apmetnī. No Rezidences akmens sienām un grīdas dvesa saltums. Volfgangs ievēroja, ka mūri paceļas no ietves ieslīpi, vairāk atgādinādami cietoksni nekā pili, bet dzelzs režģi logu priekšā uzvedina uz domām par cietumu. Likās, it kā smagais, nepielūdzamais akmens milzis, ko nevar izkustināt no vietas, spiestu viņu nost.

Šoreiz trūka vajadzīgā noskaņojuma, lai skaitītu pakāpienus, kā viņš mēdza darīt ne reizi vien. Pašas garākās kāpnes, ko viņš jebkad bija redzējis, šajā pēcpusdienā šķita vēl garākas. Tām vienalga, vai viņa mūzika dzīvo vai mirst. Un, iedams augšup pa sārtā marmora kāpieniem, viņš pūlējās apvaldīt trīsas.

Tā kā Kolorēdo vēstījumā nebija norādīts, kur jāgaida, viņš iegāja Karabīnieru zālē, pirmajā priekšistabā, aiz kuras sākās arhibīskapa apartamenti un kurā dienu un nakti uzturējās viņa miesassargi.

Volfgangs te bija gaidījis ne reizi vien un tāpēc jutās pārsteigts, kad nez kāds ierēdnis, ko drīzāk varēja dēvēt par sulaini, pavēlēja viņam vākties projām. Viņa gaišība nolicis man audienci, — Volfgangs paziņoja, bet nepazīstamais ierēdnis, kāds nesen nolīgts itālietis no Romas, cilvēks, kas bija kalpojis kādam kardinālam un pret parastajiem mirstīgajiem izturējās gaužām nicīgi, atcirta: — Man nekas nav zināms. Bez arhibīskapa atjaujas te neviens nedrīkst uzturēties.

— Es esmu Mocarts, mūziķis, — teica Volfgangs, bet ierēdnis paraustīja plecus — viņa acīs mūziķi bija tīrie plukatas, — un parādīja durvis.

— Vai grāfs Arko ir šeit?

— Kurš no viņiem? — Ierēdnis apstājās, kaut gan bija grasījies saukt miesassargu kapteini, lai tas izmet nekaunigo jauno cilvēku ārā.

— Vecākais. Grāfs Georgs. Tēvs. Hofmeistars.

— Viņš te reti kad rādās. Patiesībā viņš aizgājis atpūtā. Vai gribat, lai pasaucu viņa dēlu?

— Nē! — Viņš jau nu neies zemoties Kārlim Arko.

— Nu, tad taisieties, ka tiekat. Pirms es saucu sargus.

Dusmās kaisdams, Volfgangs devās lejup pa trepēm.

Iet bija grūti, jo kāpienus klāja dēļi, lai arhibīskapam nebūtu jāiet kājām un viņš varētu uzbraukt augšā karietē. Šāda privilēģija bija atļauta vienīgi viņa gaišībai. Volfgangs, kas joprojām kvēloja niknumā, dzirdēja akmeņiem bruģētajā pagalmā atskanam pakavu klaboņu un vēl nepaspēja atkāpties atpakaļ, kad zirgi sāka kārpīdamies soļot pa dēļiem augšup. Pārsteigts pusceļā uz kāpnēm, Volfgangs neuzdrīkstējās lūgt, lai kučieris aptur: bija ļoti grūti noturēt zirgus uz nedrošā pamata, un kučieris dzina tos uz priekšu, pūlēdamies ātrāk tikt pāri bīstamajam klajumam.

Lai nepakļūtu zem riteņiem, Volfgangam vajadzēja ierauties sienas nišā, cita patvēruma tuvumā nebija. Telpas tikko pietika cilvēka augumam, arhitekts nišu bija izbūvējis skaistuma un dažādības pēc, nevis domādams par ērtībām. Taču nevarēja ļaut notraipīt drēbes, noraut Zelta Pieša ordeni vai saplosīt klavierkoncerta oriģinālu. Volfgangs atbalstījās pret nišu un gandrīz vai iekliedzās: dzelzs režģi sāpīgi griezās mugurā. Tomēr vajadzēja palikt nekustīgi stāvam pat tad, kad zirgi, sajutuši svešinieku, bailēs parāvās un jauneklim degunā iesitās mēslu smaka. Par spīti pārbīlim pūlēdamies saglabāt aukstasinību, Volfgangs izstreipuļoja no nišas, satraukumā gandrīz ieklupdams zirgābolos. Tā tik vēl trūka, viņš ar rūgtu smīnu nodomāja. Viņš bija jau gandrīz lejā, kad viņu panāca ierēdnis. — Viņa gaišība vēlas jūs redzēti — skrējējs kliedza.

Arhibīskaps, kas bija licis apturēt karieti augšējā kāpņu laukumā, stīvi vērdamies Volfgangā, sacīja: — Ko jūs te darāt, Mocart?

Volfgangs, neielūkojies Kolorēdo dzeltenajās acīs, atbildēja: — Jūs apsolījāt mani pieņemt, gaišība. Man ir jūsu vēstījums, kas to apliecina.

— Biju piemirsis, — Kolorēdo sacīja.

Volfgangs klusēja.

sio

— Ja vēlaties, es jūs pieņemšu, tikai papriekš pārģērbšos.

— Vai tas būs ilgi, jūsu gaišība?

Ierēdnis šausmās par tādu pārdrošību nodomāja, ka muzikants laikam izkūkojis prātu, turpretī Kolorēdo sacīja:— Vai jūs steidzaties?

— Ne vairāk kā jūs, gaišība.

— Lieliski. Tad gaidiet.

Volfgangs apsēdās uz dīvāna Karabīnieru zāles priekšistabā, klusībā vēlēdamies, kaut drīkstētu paieties turp un atpakaļ, taču viņam bija pavēlēts sēdēt. Dīvāns bija tik liels un augsts, ka, atbalstoties pret atzveltni, kājas karājās gaisā, nesniegdamās līdz grīdai, un Volfgangs saīdzis nosprieda, ka tas tieši atbilst Kolorēdo raksturam — tāds dīvāns liek maza auguma cilvēkam justies vēl mazākam un gara auguma vīram ļauj apzināties savu pārākumu.

Gaidot laiks vilkās bezgala ilgi. Volfgangs nespēja komponēt, kā parasti mēdza darīt tādās reizēs: viņu kveldēja dusmas un uztraukums. Beidzot viņu pasauca. Parādījās Kārlis Arko, lai aizvestu viņu pie Kolorēdo, un Volfgangs pūlējās izlikties mierīgs un cieņas pilns. Klusēdami viņi izgāja cauri Karabīnieru zālei, Bruņinieku zālei un Konferenču zālei, un Volfgangs cerēja, ka tas notiek pēdējo reizi. Kad viņi ienāca antikamerā — priekšistabā, kas veda uz Audienču zāli, Rezidences krāšņāko telpu, kur arhibīskaps gandrīz vienmēr pieņēma apmeklētājus, Arko apstājās un pajautāja: — Kāpēc jums tāda steiga?

Volfgangs neatbildēja.

— Un kāpēc esat aplicis šo apmetni? Ko jūs slēpjat?

— Man ir auksts. Sīs telpas nav labi apkurinātas.

— Jums vajadzēs to noņemt. Viņa gaišība neatļauj nevienam tādā apģērbā ienākt viņa apartamentos.

— Varū jums apliecināt, ka nekādu bīstamu ieroci es neslēpju.

— Ko var zināt. Es nedrīkstu jūs ielaist, kamēr jūs nenoņemsit apmetni.

Lēni, kokainām kustībām, neizrādīdams iekšējo satraukumu, Volfgangs paklausīja.

Kādu brīdi Arko nesacīja neko. Tad pēkšņi iesmējās. — Sai vestē jūs izskatāties traki cēls. Un kas tas par krustu? Jūs tak zināt, ka apbalvojumus viņa gaišības klātbūtnē drīkst nēsāt vienīgi muižnieki.

— Tas nav apbalvojums, tā !r pāvesta svētība. Kad biju Romā, Klements XIV iecēla mani par Zelta Pieša bruņinieku. Par manu mūziku.

— Par Pieša bruņinieku, — Arko ņirgājās. — Cik tad tas maksāja?

Volfgangam aizrāvās elpa, viņš nespēja izteikt ne vārda.

— Piecus guldeņus? Un vai atļauja valkāt ordeni jums ir? Cik tad tā maksāja? — Ievērojis Volfganga pieaugošo niknumu, viņš teica: — Nomierinieties, iešņauciet tabaciņu. Paņemiet šķipsniņu. Vai varbūt Bruņiniekam tas nav atļauts? — viņš zobojās.

— Es izlūdzos privilēģiju redzēt viņa gaišību, nevis klausīties jūsu piezīmes.

— Jūs darītu prātīgāk, ja neatstātu tās bez ievērības.

— Kāds tam sakars ar audienci?

— Jūs esat gaužām jauns, Mocart, bet gan dzīve jūs izmācīs. Vai jums šķiet, ka arhibīskapam tik vien darba kā domāt par jums?

— Protams, ne! Ko jūs, grāf Arko, gribat ar to teikt?

— Viņa gaišība nupat uzzinājis, ka, braukdams vizītē pie Luī XVI, Zalcburgā iegriezīsies Jozefs II. Bavārijas kūrfirsts ir nopietni slims, un klīst baumas, ka pēc kūrfirsta nāves Jozefs grasoties sagrābt Bavāriju un tāpēc pūloties nodrošināt sev franču karaļa palīdzību. Ja viņš ieņems Bavāriju, mums visapkārt pletīsies Austrijas ķeizarvalsts. Iespējams, ka tad viņam radīsies vēlēšanās aprīt arī mūs.

— Vai arhibīskaps ir noraizējies?

— Vai jums gribētos, lai mēs kļūstam par Habsburgu Impērijas sastāvdaļu?

Jā, Volfgangs nodomāja, Jozefs II vismaz Ir muzikāls, taču, ja viņš pateiktu to skaļi, viņu uzskatītu par nodevēju, tāpēc, pēkšņi sataisījis bēdīgu seju, viņš šķietami norūpējies vaicāja: — Vai tādā gadījumā viņa gaišība vairs nebūtu valdnieks?

— Cerams, ka tagad jūs saprotat, kāpēc ar viņa gaišību jārunā sevišķi piesardzīgi.

— Jā. Pateicos, grāf. Vai drīkstu tagad iet pie viņa gaišības?

Arko pamāja sulainim, lai ieved mūziķi iekšā, un Volfgangs, nepievērsdams uzmanību arhibīskapam blakus stāvošajam kalpam vai kambarsulainim, devās taisnā ceļā pie Kolorēdo, kas sēdēja pie galda, un palocījās.

Kolorēdo likās pārsteigts, tomēr pārtrauca rakstīšanu,— viņš patlaban sastādīja vēstuli Jozefam II, apliecinādams, ka jutīšoties ļoti pagodināts, ja varēšot parādīt viesmīlību viņa majestātei, kaut gan īstenībā domāja gluži pretējo. Arhibīskaps noprasīja: — Nu, Mocart, ko vēlaties?

Vienalga, kas pamudinājis Arko viņu brīdināt, Volfgangs apzinājās, ka pret arhibīskapu jāizrāda cieņa, taču alkas pēc brīvības bija tik lielas, ka viņš ilgāk nespēja vilcināties un izgrūda: — Man vajadzīga jūsu palīdzība, gaišība.

— Komponēšanā? — Kolorēdo pasmaidīja, un to pašu darīja viņa kambarsulainis, kalps un grāfs Arko; nesmaidīja vienīgi Volfgangs.

— Lai es varētu uzlabot savus apstākļus, jūsu gaišība, — viņš paskaidroja. — Esmu to aprādījis šai lūgumā.

Kolorēdo paņēma lūgumrakstu, bet klusībā nodomāja: «Kādas drausmīgas manieres!» Viņš neparko nebūtu pieņēmis šo nekauņu, taču iespējams, ka vajadzēs prasīt no viņa mūziku Jozefa II uzņemšanai, bet Habsburgi noskaņoti Mocartiem labvēlīgi, un ķeizars uzskata sevi par mūzikas pazinēju. Nepaskatījies uz lūgumu, viņš teica: — Stāstiet, ko gribat.

— Gribu lūgt atvaļinājumu. Jūsu gaišība, es lūdzu jūs izskatīt manu lūgumu. Es pelnu ļoti maz. No pašreizējās algas nevaru dzīvot.

— Jūs bijāt vēl gluži bērns, kad es jūs iecēlu par koncertmeistaru. Arī pašreiz jūs vēl esat ļoti jauns.

— Jūsu gaišība, bērnībā es pelnīju pietiekami daudz, Un, dodoties koncertturnejā, es varētu nopelnīt atkal,

— Vai esat atnesis klavierkoncertu?

— Jā, jūsu gaišība.

— Dodiet šurp!

Volfgangs nelabprāt pasniedza notis Kolorēdo.

— Kas tad tas! Jūs esat veltījis to Ženomas jaunkundzei!

— Viņa to nopirka, jūsu gaišība.

— Bet jūs to komponējāt, atrazdamies manā dienestā.

— Jūsu gaišība, ja man piedāvā pasūtījumus, esmu spiests tos pieņemt. Dēla pienākums pret tēvu ir pēc iespējas drīz sākt pašam pelnīt maizi.

— So kompozīciju vajadzētu saplosīt driskās. — Kolorēdo izlikās, ka grasās notis saplēst un iesviest kamīnā,

Volfgangs šausmās un izmisumā paspēra soli uz priekšu, lai viņu apturētu — kaut vai ar spēku, aizmirsdams, ka tas varētu maksāt viņam dzīvību, jo valdošā arhibīskapa persona bija neaizskarama.

Arko aizšķērsoja Volfgangam ceļu, iečukstēdams: — Dievā dēj, nesaniknojiet viņu vēl vairāk.

Volfgangs atkāpās, pēkšņi atcerēdamies, ka Kolorēdo ir tiesības ieslodzīt viņu Hoenzalcburgas cietokšņa apakšzemes kazemātā, kas ir tik šaurs, ka cietumnieks nevar ne gulēt, ne sēdēt, viņam visu laiku jāčurn tupus; ja cilvēks vispār paliek dzīvs, tad iznāk no turienes kropls. Ar pārcilvēciskām pūlēm cenzdamies valdīties, viņš sacīja: — Ja jūsu gaišībai mans klavierkoncerts patīk, es uzskatīšu par godu jums komponēt citu.

— Bet šo jūs man nedosit?

:— Jūsu gaišība, esmu apsolījis to 2enomas jaunkundzei.

Viņu skatieni krustojās, bet Volfgangs nenolaida acis, un Kolorēdo laikam nolēma piekāpties. Par šo uzvaru būs dārgi jāmaksā, nodomāja Volfgangs, kad arhibīskaps atdeva viņam oriģinālu, teikdams: — Nākamreiz es vairs tik žēlsirdīgs nebūšu.

Volfgangam likās, ka viņš bijis jau ar vienu kāju kapā un tagad atgriezies dzīvē. Saudzīgi turēdams rokā klavierkoncertu kā vislielāko dārgumu, viņš klusībā nozvērējās likt to pārrakstīt, kaut gan tas maksās lielu naudu — droši vien visus nopelnītos divdesmit guldeņus. — Pateicos, jūsu gaišība.

— Es varu dabūt daudzus, kas kalpos man labāk par jums, Mocart.

— Tādā gadījumā jums nevajadzētu liegt man atvaļinājumu, gaišība.

— Mūzika jums sajaukusi prātus, — Kolorēdo nicīgi izmeta.

— Vai jūs būtu tik laipns un izskatītu manu lūgumu, gaišība?

— Es to esmu jau darījis.

— Bet jūs taču neesat to pat izlasījis, gaišiba! — Volfgangs iesaucās.

— Man tas nav vajadzīgs, — Kolorēdo augstprātīgi pavēstīja. — Es zinu, kas tur rakstīts.

— Jūsu gaišība, tātad jūs atļaujat…

— Es atļauju jums komponēt galda mūziku mielastam.

kas notiks, kad viņa majestāte Jozefs II ieradīsies Zalcbtirgā.

— Un komponēt klavierkoncertu jūs neatļaujat, gaišība? — Volfgangs nespēja noturēties nepavaicājis.

— Kas tad to spēlētu?

— Es, jūsu gaišība.

— Jusu izpildījumam trūkst spožuma. Nē. Komponējiet vairākus īsus un saturīgus divertismentus. Man ar ķeizaru ir daudz kas pārrunājams, tāpēc mūzika nedrīkst būt pārāk skaļa, citādi tā traucēs.

— Tātad jūs piešķirsit mums ar tēvu atvaļinājumu? — Volfgangs neatlaidās.

— Jūsu tēvs laikam iztēlojas sevi par impresāriju.

— Iepriekšējos ceļojumos viņam tas labi padevās, jūsu

gaišība.

— Tad jūs bijāt bērns. Savā ziņā retums. Tagad stāvoklis mainījies. Kalpojat jūs man slikti, tomēr es nevaru pieļaut, lai mani mūziķi klaiņātu apkārt ubagodami.

— Jūsu gaišība, kad pirms trim gadiem mēs lūdzām jums atļauju apciemot Vīni, jūs teicāt, ka man te neesot ko cerēt un es darītu prātīgāk, ja meklētu laimi kur citur.

— Tā ir taisnība. Taču atvaļinājumu jūs nedabūsit. — Nolicis lūgumu sānis, tā arī nelasīdams, Kolorēdo pavēlnieka balsī noteica: — Un nākamreiz, kad ieradīsities pie manis, lai es neredzētu šo krustu. Jūs neesat muižnieks, un pat visžēlsirdīgākais pāvests jūs par tādu neiecels.

42

Abi divertismenti, ko Volfgangs komponēja Jozefam II, tā ari netika atskaņoti. Ķeizars iebrauca Zalcburgā inkognito, tāpēc nenotika nekādas oficiālas svinības un nebija mūzikas. Volfgangu neuzaicināja uz Jozefa II neoficiālo pieņemšanu, viņš par to apvainojās, taču izrādījās, ka ielūgti vienīgi muižnieki. Tika daudz spriedelēts, vai ķeizars patiešām gatavojas sagrābt Bavāriju un Zalcburgu, bet, kad nekas nenotika, domas piesaistīja citi, svarīgāki jautājumi.

Vasarai iestājoties, prātus visvairāk nodarbināja minējumi, ko arhibīskaps ielūgs medībās, kas būs viņa viesi pusdienās, ko tie ēdīs un kurš piedzersies. Lielu nozīmi piešķīra Kolorēdo podagrai un gremošanas traucējumiem, jo tādās reizēs viņš bija ļoti bargs. Sacēlās uztraukums, kad Mihaels Haidns, spēlēdams ērģeles Kolorēdo vadītajā svinīgajā mesā, nospieda tik daudz nepareizu taustiņu, ka bija skaidrs: pirms spēlēšanas viņš iedzēris krietnu mēriņu vīna. Tomēr valodas rimās, kad Haidns palika savā vietā. Drīz pēc tam paklīda baumas, ka Bruneti mīļākā esot uz grūtām kājām, un visi spriedelēja, kā rīkosies Kolorēdo, bet, kad tas atstāja visu bez ievērības, interese noplaka.

Mietpilsoniskās izdarības pastiprināja Volfganga vēlēšanos tikt projām no Zalcburgas. Kādā jūlija vakarā viņš pie pusdienu galda neparasti noteikti paziņoja: — Man jāaiziet nomuftija dienesta. — Šāds solis bija daudz radikālāks nekā lūgums pēc atvaļinājuma, un Volfgangs gaidīja, ka tūliņ izdzirdēs iebildumus.

Tomēr tēvs, brīdi padomājis, teica: — Tavas izjūtas ir saprotamas, tomēr šāds lēmums vispusīgi jāapsver.

— Es ilgāk nespēju izturēt. Esmu mēģinājis paciesties, bet, kā jūs pats zināt, slava ātri gaist.

— Abi mēs aiziet nevaram, ģimene paliks bez līdzekļiem.

— Es varu mācīt vairāk privātskolēnu, — Nannerle teica.

Tas palīdzētu, bet ar to vien nepietiks, — tētis sacīja.

— Dzīvosim taupīgāk, — ierosināja māmiņa. — Es varu pati gatavot ēdienu un uzkopt dzīvokli.

— Visi mēs esam gaužām cēli, taču būtu labāk, ja mēs būtu praktiski, — tēvs sacīja. Ja dēls iesniegs atlūgumu, tad atsaukt to laikam vis nevarēs.

Taču Volfgangs vairs nebija atrunājams. Sadusmots viņš pateica visu, kas bija uz sirds: — Par operu komponēšanu te nav ko sapņot. Bet es tak esmu operu komponists, es nevaru aprakt savu talantu, ko dievs man savā labsirdībā devis. Es saku to bez kādas lielības, jo tagad es to apzinos skaidrāk nekā jelkad.

— Tas ir tiesa, tomēr tu tak nevari klaiņot pa pasauli kā čigāns. Mums viss jāsaplāno. Ja tev izdotos atbrīvoties no muftija un viņš būtu ar mieru piešķirt man atvaļinājumu, iespējams, ka mēs atrastu tev vietu, kur tu varētu pilnveidot savu talantu, pelnīt pietiekami naudas, lai nodrošinātu pieklājīgus dzīves apstākļus, un mierīgi raudzīties nākotnē.

— Brīnišķīgil — Izsaucās Volfgangs. — Atliek tikai atkal pazemīgi palūgties!

Dēla balsī skanēja tāds sarūgtinājums, ka līdzīgi neapturamam paisuma vilnim Leopoldā uzbangoja viss gadiem ilgi krātais niknums par netaisni uzspiesto pakjautibu un verdzības važām. Patiesībā Sratenbahs, šķietami augstsirdīgais arhibīskaps, bijis augstsirdīgs vienīgi salīdzinājumā ar Kolorēdo, viņš sarūgtināts nodomāja. Lai nogrieztu sev atkāpšanās ceļu, viņš tūdaļ uzmeta dēlam atlūgumu. Veiksmes gadījumā viņš braukās Volfgangam lidzi, kamēr tas atradis piemērotu patvērumu savam talantam.

Šoreiz Mocarti atlūgumu neiesniedza personiski, bet pirmajā augustā nodeva hofmeistarama grāfam Georgam Arko, kas joprojām izturējās pret viņiem draudzīgi.

Veselu mēnesi Kolorēdo neatbildēja, un kā Leopoldu, lā Volfgangu pārņēma nemiers. Tad divdesmit astotajā augustā pienāca ziņa, ka viņi abi atlaisti.

Volfgangu vēsts pacilāja, Leopoldu — satrieca. Lielās turnejas laikā nopelnītā nauda bija izdota, un tagad, kad neveiksmes gadījumā vairs nevarēja paļauties uz drošo vietu, kas viņu gaidītu Zalcburgā, Leopolds jutās galīgi izsists no sliedēm. Nebija aptverams, ka pēc trīsdesmit septiņiem nokalpotiem gadiem viņš bez vārda runas izlikts aiz durvīm. Viņš jau gatavojās lūgt arhibīskapu pieņemt viņu atpakaļ, kad no Kolorēdo pienāca pavēle, kas skanēja šādi: «Viņa gaišība, pārskatījis savu iepriekšējo lēmumu, žēlsirdīgi atļauj Leopoldam Mocartam uzņemties agrākos pienākumus bez jebkādām izmaiņām algā, ja vien viņš cītīgi veiks savu uzdevumu kapellā.»

Kā Leopolds uzzināja, Kolorēdo bija grozījis lēmumu tāpēc, ka Fišeti un Lolli nespēja pildīt savus amatus un kapella bez Leopolda nevarēja iztikt. Tomēr nu radās jauna problēma. Volfgangam nedrīkstēja ļaut braukt vienam. — Tu nezini, kā atrast apmešanās vietas un kā līgt pasta karietes, — tēvs sacīja dēlam, — un nepratīsi tikt galā ar grūtībām, kas rodas tālos ceļojumos. — Turklāt dēls bija pārāk impulsīvs, pārāk viegli uzticējās cilvēkiem.

Tāpēc Leopolds izšķīrās par soli, kas bija viens no sāpīgākajiem visā viņa mūžā: viņš paziņoja, ka Annai Marijai jābrauc līdzi Volfgangam.

Māmiņa negribēja braukt. Viņa baidījās, ka ceļojums uz Minheni, Augsburgu, Manheimu un Parīzi būs sarežģīts un bīstams, viņa ilgosies pec draugiem un tuviniekiem, un kā gan viņa iztiks bez Leopolda?

Tēvs palika nepielūdzams, jo citas izejas nebija.

Nākamās nedēļas šķita bezgala grūtas. Darba bija daudz, un visus māca bažas. Nannerle izturējās tā, it kā vajadzētu šķirties no māmiņas un Volfganga uz visiem laikiem, Leopolds raizējās par naudu. Līdzekļu ceļojumam nepietika, taču aizņemties viņš vilcinājās. Doma, ka atkal jālūdzas, šausmināja. Viņš jutās , pārsteigts un no sirds aizkustināts, kad Sahtners aizdeva piecdesmit guldeņu un Bulingers — trīssimt guldeņu. Hāgenauers, kā jau varēja gaidīt, tāpat kā iepriekšējā reizē bija aizdevis simt guldeņu, taču jezuītu garīdznieks patiesībā bija ziedojis visus savus ietaupījumus.

Viņi šķīrās divdesmit trešajā septembrī. Leopolds bija izkārtojis tā, lai Volfgangs un Anna Marija dotos ceļā rītausmā, brauktu, kamēr vien varētu saredzēt, un, ja viss ritētu bez starpgadījumiem, nākamajā dienā sasniegtu Minheni. Nakti pirms aizbraukšanas neviens negulēja. Leopolds saiņoja lietas; Annu Mariju aiz uztraukuma mocīja nelabums, Nannerlei stipri sāpēja galva, bet Volfgangs nespēja nosēdēt mierā, viņš satraukts kārtoja līdzņemamās kompozīcijas.

Beidzot Volfgangs ar Annu Mariju sēdēja Leopolda nolīgtajā karietē, tēvs rūpīgi pārbaudīja, vai viss labi iesaiņots, un, lai slēptu raizes, vienā laidā ņēmās pamācīt: — Izbrauciet vienmēr agri no rīta, lai nav jāpavada ceļā nakts, jo tas ir bīstami, un kārtīgi apskatiet karieti, it īpaši riteņus. Ja reti līst, lieciet tos apliet ar ūdeni. Un iebraucamajās vietās nesakiet nevienam, kurp un kad brauksit. Paturiet prātā, ka jūsu galvenais uzdevums ir nopelnīt naudu, to neaizmirstiet ne mirkli. Nepamet novārtā latīņu valodu, Volfgang, un neatsakies spēlēt vijoli, ja tevi lūdz: jums noderēs katrs grasis. Minhene un Manheima ir mūziķu pilsētas, ja varēsi tur iekārtoties, būs jauki, taču iegaumē: īstu bagātību un slavu var gūt vienīgi Parīzē, tikai tur viss maksā bargu naudu, gan sveces, gan malka, gan šuvējas un drēbnieki, gan vīns …

— Tā ir, — ar pūlēm valdīdama asaras, Anna Marija pārtrauca vīru, — neko nemaksā vienīgi nāve, un arī bedrē gluži par velti nerok.

Sī sāpju uzliesmojuma satriekts, Leopolds gribēja kaut ko atbildēt, bet Bimperls sāka tik skaļi riet, ka atvadu vārdi vairs nebija sadzirdami. Kariete sāka ripot, un visi pēdējiem spēkiem valdījās, lai uzveiktu nežēlīgo šķiršanās sūrmi.

Leopolds noguris un nomākts uzgāja augšā un iekrita gultā. Viņš bija turējies vīrišķīgi, bet tagad pēkšņi atcerējās, ka atvadu steigā aizmirsis dot dēlam tēva svētību. Viņš piesteidzās pie loga, lai sūtītu sveikas nopakaļ, taču, neredzēdams karieti izbraucam pa pilsētas vārtiem, atģidās, ka tā jau nozudusi skatienam. Ilgu, ilgu laiku viņš nosēdēja nekustīgi. Tad, izdzirdis Nannerli raudam, devās meitu mierināt. Tomēr par spīti visiem tēva mīļajiem vārdiem un glāstiem viņa elsoja arvien izmisīgāk un beidzot bija spiesta likties gultā. Arī Leopolds mēģināja atgulties, bet neparko nespēja aizmigt, lai gan jutās noguris līdz nāvei. Nodomājis: «Tā ir skumjākā diena manā mūžā,» viņš noskaitīja rīta lūgšanu.

Volfgangs līksmoja. Prātā stāvēja tēva pēdējie vārdi: «Ja tu iekārtosies Parīzē, Manhcimā vai Minhenē, tas būs laimīgākais brīdis manā mūžā.»

Tētis bija arī pieteicis: «Turneja ir nopietns pārbaudījums, nedrīkst lieki zaudēt ne mirkli,» — un atkal un atkal atgādinājis, ka jābūt tikumīgam, piesardzīgam, taupīgam, bet šķiroties pēkšņi sācis stipri kāsēt. Volfganga acis pildījās ar asarām, taču tad viņš ieraudzīja, ka arī māmiņa raud. Vajadzēja izturēties kā ģimenes galvam, izklīdināt šķiršanās skumjas, un Volfgangs sacīja: — Minhene tev noteikti patiks. «Šķietamā dārzniece» tur iemantoja skaļus aplausus.

— Es pazīstu Minhcni. Es taču arī esmu tur bijusi, — viņa atteica.

— Nu, protams! — Bija muļķīgi bažīties. Nekas nespēja nomākt Volfganga prieku. Viņš nešaubījās, ka mūzikā spēs sasniegt visu, ko vēlas. Viņš godam veiks ikvienu uzdevumu. Aiz Zalcburgas robežām pavērās brīnumu pilna dzīve.

## SESTĀ DAĻA Laimi meklējot

43

Nākamajā dienā Volfgangs ar Annu Mariju ieradās Minhenē un apmetās Alberta kunga «Melnā Ērgļa» viesnīcā. Alberts viņus silti apsveica un, dzirdēdams, ka Volfgangs atstājis arhibīskapa Kolorēdo dienestu, pareģoja jaunajam komponistam mūziku mīlošajā Minhenē lielu nākotni.

Taču, kad Volfgangs nākamajā rītā devās pie teātru direktora grāfa Zēava, viņam pateica, ka tas kopā ar kūrfirstu aizbraucis medībās. Tomēr Volfgangs neatlaidās (tā viņš bija apsolījis tētim), un pēc dažām dienām grāfs Zēavs viņu pieņēma. Par spīti ziņai, ka viņš atbrīvojies no Kolorēdo un gatavs strādāt Minhenē, grāfs Zēavs audienci pie kūrfirsta nesolīja.

Tikai kad Volfgangs pastāstīja par savām grūtībām kādam draugam, Minhenes orķestrantam Francim Vošitkam, paspīdēja cerības stars.

— Es tev izkārtošu tikšanos ar Maksimiliānu, — teica čellists.

Tomēr otrā rītā, soļodams kopā ar Vošitku uz pili, Volfgangs prātoja, vai nav pārāk viegli uzticējies. Čellists skaidroja, ka tā būšot gan audience, bet neoficiāla, oficiālai esot par agru, pulkstenis rādot tikai deviņi, un Volfgangam likās, ka kaut kas iet greizi. Apjukums un neveiklības sajūta pieauga, kad čellists lika viņam gaidīt šaurā telpā, kas izskatījās drīzāk pēc gaiteņa, un sacīja: — Pulksten desmitos viņa augstība, pirms medībām iedams uz mesu, dosies cauri šai telpai.

— Un es lai eju viņam klāt? Tepat uz vietas?

— Vai tad tas nav pats labākais, ko var izdomāt? Te viņš no tevis nekur neaizbēgs.

Kaut gan bija pagājuši vairāki gadi, kopš kūrfirsts redzējis Volfgangu, viņš jaunekli tūdaļ pazina, piegāja viņam klāt un noprasīja: — Ko vēlaties?

Maksimiliāns, kas bija ģērbies medibu uzvalkā, izskatījās gluži vesels un labā garastāvoklī, viņš nemaz neatgādināja cilvēku, kurš, pēc ļaužu nostāstiem, esot ar vienu kāju kapā, vai valdnieku, kura valstij draud briesmas. Volfgangs nometās viņa priekšā uz viena ceļa un sacīja: — Augstība, atļaujiet man piedāvāt jums savus pakalpojumus.

— Vai esat pilnīgi pametis Zalcburgu?

— Uz visiem laikiem, jūsu augstība.

— Kā tas gadījās? Vai sastrīdējāties ar arhibīskapu?

— Patiesību sakot, nē, augstība. Es tikai lūdzu atļauju doties turnejā un, kad viņš lūgumu noraidīja, biju spiests aiziet. Tomēr to darīt es gatavojos jau labu laiku, jo krietni sen nopratu, ka Zalcburgas galms nav mana īstā vieta.

— Dieviņ tētīt, re, ko nozīmē jaunība! Vai tad jūsu tēvs joprojām nedzīvo Zalcburgā?

— Jā, jūsu augstība, un viņš sūta jums pazemīgus sveicienus un izsaka cerību, ka jus pieņemsit mani savā dienestā. Esmu dzirdējis, ka jums vajadzīgs labs komponists.

— Tas būtu pāragri. Jums vajadzētu paceļot, apciemot Itāliju, gūt lielāku pieredzi.

— Jūsu augstība, esmu komponējis Itālijas teātriem trīs operas, esmu Boloņas un Veronas akadēmiju, Itālijas izcilāko mūzikas skolu, loceklis un goda kapelmeistars. Diplomi man ir līdzi. Mani ar savu žēlsirdību pagodinājuši kā Martīni tēvs, tā pāvests Klements XIV, bet patlaban mana vienīgā vēlēšanās ir kalpot jūsu augstībai.

Kūrfirsts atstāja bez ievērības Volfganga pasniegtos diplomus un noburkšķēja: — Ko jūs vēl varētu darīt?

— Augstība, uzaiciniet visus Minhenes komponistus, ielūdziet pēc savas izvēles jebkuru skaņradi no Itālijas, Vācijas vai Francijas, es esmu ar mieru sacensties ar ikvienu.

— Vai esat piedāvājis savus pakalpojumus kur citur?

— Nē, jūsu augstība, — Volfgangs ar cerībām sacīja.

Kūrfirsts klusēja, itin kā apsvērtu, ko darīt, tad atcerējās, ka var nokavēt medības, un negaidot strupi noņurdēja: — Pašreiz nav īstais laiks par to runāt.

— Augstība, es varu pierādīt, ka esmu cienīgs kalpot jebkurā Eiropas galmā.

— Es par to nešaubos, dārgo zēn, ja vien atrastos brīva vieta.

— Vai es drīkstētu jums koncertēt, augstība?

— Esmu jau dzirdējis jūsu spēli.

Maksimiliānam nav ne jausmas par manām spējām, Volfgangs nikni nodomāja, — ja šie varenie valdnieki negrib, lai viņus pārliecina, tad tu, cilvēks, viņus arī nepārliecināsi, — taču skaļi viņš pavēstīja: — Augstība, es censtos darīt godu jūsu galmam.

— Man žēl, bet kā jau teicu … — Un kūrfirsts saīdzis aizsoļoja projām: tagad viņš nokavēs medību sākumu, jo neiet uz mesu nevar, lai kā arī gribētos. Pavadoņi sekoja viņam, un Volfgangs palika viens.

Tūlīt pēc mesas kūrfirsts ar galminiekiem aizbrauca no Minhenes medībās, un neviens nezināja, kad viņš atgriezīsies. Tā kā augstākās sabiedrības pilsētā tagad nebija, nevarēja sarīkot arī koncertus. Bet tad Volfgangs atguvās no trieciena, ko bija devis Maksimiliāna noraidījums; ar jaunu spēku sevi apliecināja viņam raksturīgais sīkstums. Alberta iedrošināts, viņš izdomāja jaunu iespēju, kā palikt Minhenē, un aizrakstīja par to tētim, lai gan māmiņa uzskatija šo plānu par nereālu. «Alberta kungam ir kāda ideja, kas man šķiet ļoti saprātīga. Viņš sameklēs desmit mūzikas mīļotājus, katrs no tiem maksās man piecus guldeņus mēnesī, un es par to rakstīšu, kādu tik mūziku viņi vēlēsies. Gadā sanāktu sešsimt guldeņu, un, dzīvodams viens, es ar to varētu iztikt.

Es būtu ļoti taupīgs. Izdevumi par ēdienu būtu niecīgi, jo mani bieži ielūdz viesos, un, ja es esmu mājās, Alberta kungs ar prieku aicina pie sava galda. Es ēdu maz, desertā tikai kādu augli un mazu glāzīti vīna. īres maksu, bez šaubām, spēšu nopelnK ar mūzikas stundām.

Tēt, man gribas palikt Minhenē, jo te ir operteātris. Pat galmā prombūtnē bieži uzved operas. Man tā atkal kārojas komponēt operu, ka es gandrīz nespēju nociesties, to nedarījis. Tā ir mana lielākā kaislība, kas sagādā lielāko

prieku. Pietiek man tikai dzirdēt kādu runājam par operu, ieiet teātrī, saklausīt instrumentu skaņošanu, kad mani pārņem vārdos neizsakāmas jūtas.»

Volfgangs bija pārliecināts, ka tētis atļaus viņam palikt, un nepacietīgi gaidīja tēva atbildi, kas patiešām pienāca ātri. «Alberts, bez šaubām, ir labs draugs, bet kas tad īsti ir šie aizgādņi — mūzikas mīļotāji vai filantropi? Pilnīgi iespējams, ka, dzīvodams viens, tu Minhenē varētu iztikt, tomēr nekāda goda tur nebūtu. Arhibīskaps smietos, vēderu turēdams! Tā tu vari pelnīt iztiku jebkur — ne tikai Minlienē vien. Nevajag sevi vērtēt tik zemu vai izmainīt sīknaudā. Spert tādu soli nav nekādas nepieciešamības, jo tik briesmīgi mums kurpe nespiež. Brauciet tūlīt uz Augsburgu, jo, par spīti visām uzslavām un draudzības apliecinājumiem, jūs tikai velti šķiežat laiku un naudu, bet mūsu krājumi nav neizsīkstoši. Jūsu mīlošais tēvs un vīrs.»

Nākamajā dienā Volfgangs ar māti devās uz Augsburgu.

Ne viens, ne otrs nekurnēja, jo abi bija pieraduši, ka Izlemj tēvs. Lai pierādītu, ka ir paklausīgs dēls, Volfgangs sekoja visiem Leopolda padomiem. Ieradušies Augsburgā, viņi nekavējoties noīrēja telpas labākajā viesnīcā un apciemoja tēva mīļāko brāli, grāmatsējēju Franci Aloizu, lūgdami, lai tas Volfgangu stāda priekšā pilsētas birģermeistaram Langenmantelam un pazīstamajam klavieru būvētājam Andreasam Šteinam.

Francis Aloizs, kas ilgus gadus nebija radiniekus redzējis, uzskatīja Volfgangu un Annu Mariju par augstiem viesiem un teica, ka ar prieku pildīšot Leopolda norādījumus. Siltas un draudzīgas bija ari abu ciemiņu attiecības ar tēvoča sievu — jautro, laipno Mariju Viktoriju un viņa deviņpadsmit gadus veco meitu Mariju Teklu, kuru Volfgangs sauca par māsīciņu.

Tuklā «māšīciņa» ar savu apaļo sejiņu, pilnīgajām lūpām, kuplajām krūtīm, gurniem un dabas bērna rosmi Volfgangam šķita kārdinoša. Viņam patika meitenes asā mēle un humora izjūta. Kad māsīca pastāstīja, ka viņi paši gan esot katoļi, bet Augsburgā — luterāņu pilsēta, Volfgangs atjokoja: — Tik un tā man būs jālaiza viņiem dibeni, — un Marija Tekla skaļi iesmējās.

Viņi izdomāja pašiem vien saprotamu valodu, lai izmēdītu uzpūtīgos un dižmanīgos birģerus, un draudzība ar māsīcu šķita tīkami kairinoša. Pret viņu varēja izturēties droši — glāstīt, iekniebt gurnos un paspaidīt krūtis, un Marija Tekla tikai spurdza smieklos. Tās bija brīvas, vienkāršas attiecības; Volfgangs nebija māsīcā iemīlējies, bet viņa izturējās pret jaunekli ar sievišķīgu koķetēriju, kuras viņam līdz šim bija trūcis; runāties ar Mariju Teklu likās interesanti, gribējās redzēt, cik tālu viņa atļaus iet, gribējās sacīt vislielākās pārdrošības, kuras viņa uzklausīja nesatricināmā mierā, tikai atiezdama zobus platā smaidā. Viņi abi viens otru tik labi saprata. Viņi radīja paši savu pasauli, kas bija pilna joku, zīmīgu skatienu, draiskas buksnīšanās un vaļsirdīgu sarunu. Dzīvot plecu pie pleca bija ļoti jautri.

Nākamajā dienā pēc mātes un dēla ierašanās Francis Aloīzs aizveda Volfgangu pie Jākoba Langenmantela. Kā tētis bija licis, Volfgangs nodeva no vecākā Mocarta goddevīgus sveicienus, lai gan birģermeistars likās viņam uzpūtīgs, drukns, maza auguma birģeris patricietis ar pārāk biezu pūdera kārtu nobārstītu baltu parūku galvā.

Langenmantels, ievērojamākais Augsburgas pilsonis, atcerējās tēti no jaunības gadiem; arī Volfganga slava nebija viņam sveša. Viņš lika Francim Aloīzam uzgaidīt priekšistabā un lūdza Volfgangu kaut ko nospēlēt.

Volfgangu sadusmoja Langenmantela nevērīgā izturēšanās pret tēvoci, un citā reizē viņš būtu birģermeistara lūgumu noraidījis. Taču tēvs bija brīdinājis, ka pret tādiem ietekmīgiem cilvēkiem kā birģermeistars jābūt laipnam, tāpēc viņš pateicās tēvocim, ka tas viņu iepazīstinājis ar augsto ierēdni, un ierosināja, lai Francis Aloīzs labāk negaidot, jo viņš nezinot, cik ilgi spēlēšot. Izpildījis uz Langenmantelu klavihorda, vairākas savas kompozīcijas, viņš beidza, sacīdams, ka šajā pēcpusdienā viņam vēl jādodoties vizītē pie Andreasa Steina. Spēles aizgrābts, birģermeistars teica, ka viņa dēls jutīšoties pagodināts, ja varēšot aizvest tādu virtuozu pie klavieru būvētāja.

Iedams uz Steina mājokli kopā ar birģermeistara dēlu, tādu pašu resnīti ar vērša kaklu un masīvu galvu kā tēvam, Volfgangs palūdza: — Nesakiet Steina kungam, kas es esmu. Es gribu palūkoties, vai viņš spēs atšķirt virtuozu no parasta.spēlētāja.

Langenmantela dēls bija ar mieru. — Tas tik būs smalks joks, ja jūs viņu apvedīsit ap stūri. — Bet, iepazīstinādams Volfgangu ar Steinu, viņš, skaļi smiedamies, pavēstīja: — Man ir gods stādīt jums priekšā kādu klaviervirtuozu.

ir nu gan ēzelis, Volfgangs nodomāja un tūdaļ sacīja:

— Esmu tikai Minhenes mūziķa Zīgla kunga necils skolnieks, mans skolotājs lika jums nodot sveicienus.

Piecdesmit gadu vecais Andreass Steins teica: — Bet jūs esat līdzīgs Mocarta kungam!

— Ai, nē! Mans vārds ir Tracoms! — Izdoma Volfgangu uzjautrināja, tā, otrādi apgriezts, skanēja vārds «Mocarts».

— Vai drīkstu izmēģināt kādu no jūsu instrumentiem?

— Vai esat kādreiz spēlējis klavieres?

— Nē.

— Tad būs grūti. Mani instrumenti atšķiras no visiem citiem.

— Apsolu, ka es to nesabojāšu.

Tikko Steins atvēra noliktavas durvis, Volfgangs metās pie klavierēm un sāka spēlēt vienu no savām sonātēm.

Jaunais Langenmantels klusēja, turpretī Steins sevī jūsmoja, vērodams pianista rokas, kuras bija mazas, bet kustējās viegli un graciozi, apbrīnojami līdzsvarojot spēku un smalkumu.

Mūzika bija skaista un dzejiska. Kolīdz Volfgangs pabeidza, Steins, viņu apskāvis, iesaucās: — Jūs esat Mocarta kungs! Man būtu vajadzējis uzreiz iedomāties! Neviens cits tik izteiksmīgi nespētu nospēlēt!

— Par to jāpateicas klavierēm. Tas ir vislabākais instruments", kādu es jebkad esmu spēlējis.

— Vai jūs būtu ar mieru koncertēt patriciešiem? — vaicāja Langenmantels.

— Darīšu visu, ko jūs ierosināsit.

— Atnāciet rit pie manis, tad varēsim apspriest visu sīkāk.

Steina klavieres bija Volfgangu tā uzbudinājušas, ka viņš apbēra būvētāju ar neskaitāmiem jautājumiem. Pēc tam par visu uzzināto vajadzēja rakstīt tētim: «Man jums tūdaļ jāpastāsta par Steina klavierēm. Pirms es dzirdēju viņa instrumentu, man vislabāk patika Spēta būvētās klavieres, turpretī tagad es dodu priekšroku Steina ražojumam. Kad spēlēju forte, tad — vienalga, vai paceļu pirkstu vai arī atstāju to uz taustiņa, — tonis nekad netremolē, nekad nekļūst skaļāks vai klusāks, nekad nepazūd, bet allaž skan tīri un izlīdzināti. Šteins teica, ka nekad nepārdodot instrumentus lētāk par trīssimt guldeņiem, un tā arī vajag: darbs un prasme, kas tajos ieguldīti, nav izmērījami. Un viņa klavierēm ir vēl kāda priekšrocība, kas citām nepiemīt: tām ir modulators. Tā ir ļoti reta ierīce, labi, ja viens klavieru būvētājs no simta uzņemas pūliņus to taisīt, taču bez tās nevar izvairīties no vibrācijas, kropļojuma un pieskaņas pēc taustiņa nospiešanas. Turpretī, kad piesit Štcina klavieru taustiņus, āmuriņi tūlīt pēc tam, kad skāruši stīgas, atkrīt vietā, vienalga, vai spēlētājs tur taustiņu nospiestu vai ne. Nospēlēju uz šīm klavierēm vienu no savām sonātēm: tā skanēja lieliski, mūzika plūda gludi un līdzeni.» ,

Volfgangs bija tik pacilātā noskaņojumā, ka dedzīgi kāroja spēlēt Langenmantelam, kaut gan patricietis viņam nepatika; taču tam piederēja Steina instruments, un tētis ari būs apmierināts. Bet, kad Volfgangs nākamajā dienā ieradās pie Langcnmantela, tas paziņoja: — Pirms es izlemju, man vajadzēs jūs noklausīties.

Tas Volfgangu kaitināja, tomēr tēvs bija pieteicis izturēties laipni un ar cieņu, tāpēc jauneklis atteica: — Kā jums labpatīk.

— Tātad rīt. Atsūtiet man partitūras, ko gatavojaties spēlēt, lai es redzētu, vai tās atbilst māsu mūzikas mīļotāju gaumei, un pēc tam varēsit spēlēt kopā ar Augsburgas orķestri.

Anna Marija pierunāja Volfgangu aplikt Zelta Pieša ordeni, kaut gan viņam, atceroties Kārļa Arko ņirgas, to nebūt negribējās darīt. Taču ar spoži nospodrināto zobenu pie sāniem viņš izskatījās pēc galminieka un pats sev patika.

Jaunais Langenmantels apsveica viņu vēsi un noburkšķēja: — Par koncertu nevar būt ne runas. Patricieši man pateica, ka viņi neesot pietiekami bagāti, lai samaksātu tādam virtuozam kā jūs. — Tomēr viņš gribēja, lai Volfgangs nospēlētu kaut ko kopā ar orķestri, kas bija sapulcināts, un jauneklis piekāpās. Pavadījums bija slikts, taču Langenmantels sacīja: — Kā jums šķiet, mums tak ir labs orķestris, vai ne?

— Ir dzirdēti sliktāki, — Volfgangs atteica. Bet ne pārāk bieži, viņš nodomāja.

— Man ari jānopērk krusts, — Langenmantels negaidīti paziņoja. — Cik jūsējais maksāja, Mocart?

Volfgangs klusēja.

— Vai es varētu aizņemties jūsējo? — Langenmantels zobgalīgi noprasīja. — Jāparāda mūsu zeltkalim un jāuzzina, cik tas vērts. Droši vien kādu Bavārijas dālderi, varbūt pat neto, varbūt tas nemaz nav no zelta, bet no vara.

Volfgangs bija neganti noskaities, tomēr ārēji palika mierīgs. — Jūs atkal maldāties, — viņš sacīja. — Tas ir svins.

— Tad jau man nemaz nevajadzēs šo «piesi», lai noteiktu tā vērtību.

— Protams, ne. Jums jau ir pietiekami daudz svina smadzenēs.

— Vai jūsu suns arī nēsā tādu krustu?

— Nē, nevajadzīgos krustus mēs pakaram kaklā cūkām. Vai drīkstu lūgt savu zobenu?

Langenmantels nobālēja, taču pavēlēja sulainim atnest prasīto.

Volfgangs brītiņu paturēja zobenu rokā, it kā grasīdamies to laist darbā un apzinādamies, ka ir gatavs nogalināt jauno patriciešu ņirgu ar. vienu cirtienu. Tad, atcerējies, ka nedrīkst lietot zobenu, jo nav aristokrāts (patiesībā, to apjozdams, viņš pārkāpis likumu un, ja laidis asmeni darbā, iekļūs cietumā), viņš piesprādzēja to pie sāniem. Taču durvīs jauneklis atgriezās un uzsauca Langenmanteiams — Jūs esat cūka. Trekna cūka. Sveikil

Pēc šī starpgadījuma Volfgangs gribēja uz karstām pēdām atstāt Augsburgu. — Nožēloju, ka esmu te ieradies, — viņš sacīja Šteina kungam, ko bija paspējis iemīlēt. — Kas to būtu domājis, ka mana tēva dzimtajā pilsētā pret mani tik rupji izturēsies. Tādiem stulbeņiem par prieku tak nav ne mazākās jēgas koncertēt.

— Būtu kauns un negods, ja viens no augsburgiešu diženākajiem pēctečiem te nespēlētu, — Sleins teica. — Es piespiedīšu viņu atvainoties.

Steins turēja vārdu. Viņš ne vien piespieda jauno Langenmantelu atvainoties, bet nokārtoja ari tā, ka Volfgangs

saņēma lūgumu spēlēt gan patriciešiem, gan ari Augsburgas mūzikas mīļotājiem.

Volfganga dusmas noplaka it īpaši, kad viņš atģida, ka nu varēs pavadīt vēl kādas dienas «māsīciņas» sabiedrībā. Atlikušajā laikā Marija Tekla parādīja viņam pilsētu, un staigājot abus smīdināja ik sīkums.

Koncerts patriciešiem notika «Geschlechterstube» zālē; kad pēc uzstāšanās Volfgangam iedeva tikai divus dukātus, aizbildinoties, "Ka vairāk izcilie pilsoņi nevarot atļauties, viņu pārņēma riebums.

Steina sarīkotajā koncertā valdīja gluži citāds noskaņojums. Klavieru būvētājs bija noīrējis Fūgera koncertzāli, vislabāko telpu Augsburgā, par biļeti noteicis vienu guldeni lielu cenu un uzstāja, lai Volfgangs apliekot pāvesta apbalvojumu, teikdams, ka tas esot liels gods; koncertu viņš dedzīgi reklamēja un sameklēja lieliskus mūziķus, kas «ševaljē Mocartam» spēlētu pavadījumu.

Volfganga izpildījums izpelnījās sajūsmas pilnus aplausus, un jaunais virtuozs priecājās, ka saņēmis deviņdesmit guldeņu, tomēr māmiņa, kas tagad tēva vietā veda rēķinus, sacīja, ka uzvara nemaz neesot tik liela, kā dēls apgalvojot.

— Zāli un orķestri mēs gan dabūjām par brīvu, taču izdevumu bijis daudz, Augsburgā mums maksājusi pāri par divdesmit pieciem guldeņiem.

— Tas nemaz nav tik slikti, — dēls atbildēja. — Tātad ar šo naudu mēs esam seguši lielāko daļu izdevumu.

— Tētis gribēja, lai mēs naudu pelnām, nevis tērējam.

— Tatad tu tagad esi mūsu kases pārzine?

— Kādam tas jādara, Volfgang. Nabadzība nav nekāds gods.

— Tāpēc es priecājos, ka mēs dodamies projām. Tici man, māmiņ, es būšu laimīgs, kad iebrauksim pilsētā, kur ir galms.

Volfgangs runāja tik sirsnīgi, ka māte vairs nespēja viņam pārmest. Viņš pats nevarēja ciest strīdus, tie viņu padarīja slimu. Taču, kravājot lietas, lai dotos uz Manheimu, māmiņa reizēm vēlējās, lai dēls būtu praktiskāks. Var jau teikt, ka ceļojuma grūtības ir pārvaramas, bet īstenībā tas nemaz nav tik viegli. Anna Marija nopūtās, ilgodamās, kaut te būtu tētis. Ja viņa neatgādinātu, Volfgangs būtu aizmirsis savus diplomus M: henē.

Aizbraucot no Augsburgas, Volfgangu skumdināja vie1111i apziņa, ka viņš ilgosies pēc «māsīciņas». Atvadoties Marija Tekla tik cieši apskāva brālēnu, ka tam likās: nupat salūzīs mugurkauls. Viņš priecājās, ka neviens to m iedz, šķiršanās izskatījās pārāk mīlīga.

44

Manheimā tūdaļ varēja just, ka tā ir mūzikas pilsēta. Dienu pēc Mocartu ierašanās valstiņas galvaspilsētā un apmešanās «Pfдlzischer Hof» viesnīcā (jo tā atradās blakus kūrfirsta pilij un mūziķu mājokļu tuvumā), Danners, slavenā Manheimas orķestra vijolnieks, uzaicināja Volfgangu paklausīties mēģinājumu un novērtēt mūziķu spēli.

Māmiņai nepatika Volfganga noīrētā istaba, tā atradās bēniņos un bija maza un auksta, bet Anna Marija bija nosalusi no ilgā, nogurdinošā brauciena pasta karietē, taču dēls viņu drošināja, ka te viņi ilgi nedzīvošot.

Viņš atkārtoja tēva vārdus: «Manheimā ir pats muzikālākais galms Vācijā, gaumē un prestižā tas atpaliek vienīgi no Parīzes.. Kūrfirsts izdod mūzikai vairāk naudas nekā visi citi Vācijas valdnieki, un viņam ir vislieliskākais orķestris Eiropā. Ja tu rīkosies gudri, droši vien dabūsi tur vietu.»

Māmiņa izlikās, ka ir vienis prātis ar tēvu, iebāza krāsnī vēl dažas pagales malkas un sacīja, ka viņai jāpabeidzot izsaiņot lietas, bet lai dēls neliekot Dannera kungam gaidīt.

Ceļā uz mēģinājumu vijolnieks izturējās pret Volfgangu tik draudzīgi, ka pēc īsa brīža šķita: viņi pazinuši viens otru gadiem ilgi. Mēģinājums nebija vēl sācies, un Volfgangs atskārta, ka mūziķi viņu gaidījuši, jo Danners stādīja visus priekšā ieņemamā stāvokļa kārtībā. Volfgangs manīja, ka iepazīšanās laikā mūziķi cenšas izprast, kāds viņš īsti ir. Te bija četrdesmit septiņus gadus vecais Kristiāns Kannabihs, orķestra kapelmeistars un diriģents, Manheimas ietekmīgākais mūziķis; divdesmit deviņus gadus vecais neparasti apdāvinātais abats Foglers, vicekapelmeistars, galma komponists, skolotājs, amatā iesvētīts garīdznieks, Manheimas luteklis; izcilais tenors Antons Rāfs, kura karjera jau tuvojās norietam, jo viņam bija gadi sešdesmit; Johans Vendlings, visā Eiropā pazīstams flautists, par spīti saviem piecdesmit pieciem gadiem joprojām valdzinošs; jaunais Fridrihs Ramms, labs obojists, un vēl daži, kuru uzvārdus Volfgangs nesaklausīja. Vairums mūziķu, kas bija par viņu dzirdējuši, izturējās pieklājīgi un ar cieņu, taču daži, kuri Volfgangu nepazina, nicīgi blenza viņā, un jauneklis izaicinoši nodomāja: «Viņiem šķiet, ka es, tāds jauns un maza auguma, nevaru veikt nekā nopietna un vērā ņemama, bet drīz viņi redzēs!»

Orķestris sāka mēģināt Foglera oratoriju, un Volfgangs nosprieda, ka vicekapelmeistara mūzikas stils ir pārāk pompozs. Tomēr Foglers bija kūrfirsta Kārļa Teodora favorīts. Tad dziedāja slavenais Rāfs, bet tik samāksloti, ka Volfgangs ar pūlēm valdīja smieklus. Kannabiha diriģēšana un orķestra spēle viņam turpretī patika. Tik lielisku izpildījumu viņš dzirdēja pirmo reizi mūžā.

Viņš iztēlojās, cik brīnišķīgi šie mūziķi atskaņotu viņa simfonijas. Ja viņa rīcībā būtu tāds orķestris, kādas iespējas viņam pavērtos simfoniju rakstīšanā! Kā var gaidīt, lai viņš samierinātos ar mazvērtīgāku sniegumu! Gan flautists Vendlings, gan obojists Ramms bija virtuozi, tie atklāja viņam tādas savu instrumentu iespējas, kādas viņš agrāk nebija zinājis.

— Jūs esat radījis vislabāko orķestrī, kādu es jebkad esmu dzirdējis, — dziļi aizkustināts, viņš sacīja Kannabiham pēc mēģinājuma beigām.

— Pateicos, kapelmeistara kungs. Dzirdēt tādu uzslavu no jums ir liels gods.

— Un Vcndlinga un Ramma kungi spēlēja apbrīnojami.

— Kāda jums liekas mūzika, Mocart? — vaicāja Foglers.

Sirdsapziņu Volfgangs pārdot nespēja. Viņš klusēja.

Foglers sarauca pieri, taču atbildi neprasīja, un ierunājās Kannabihs: — Ceru, ka jūs aplaimosit mūs, izpildīdams savas kompozīcijas, kapelmeistara kungs.

Volfgangs brītiņu pavilcinājās, bet tad teica: — Šoreiz es neesmu atbraucis koncertturnejā.

— Bet es esmu dzirdējis ārkārtīgi jūsmīgas atsauksmes par jūsu spēli, — sacīja Rāfs.

Volfgangam tenors pēkšņi likās godīgs, krietns vīrs par spīti savai samākslotajai dziedāšanai, un jauneklis atbildēja: — Paldies, Rāfa kungs, es ar prieku koncertēšu Manheimas mūziķiem. Tomēr galvenokārt mani interesē galma komponista vieta.

— Mums jau Ir vairāki komponisti, to vidū Foglers un es, — teica Kannabihs, bet, redzēdams Volfganga apjukumu, piebilda: — Varbūt kaut ko varētu darīt. Mums vajadzētu vēl vienu operu komponistu. Taču viss atkarīgs no tā, kā jūs pratīsit runāt ar kūrfirstu. Es varētu izlūgties jums audienci, bet būtu gan labāk, ja jūs papriekš viņam kaut ko nospēlētu. Vai jūs nebūtu ar mieru izpildīt kopā ar mūsu orķestri kādu koncertu?

— Es to uzskatītu par lielu godu.

— Bravo! Ieturēsim kopā pusdienas un reizē apspriedīsim nepieciešamos sīkumus.

Pie Kannabihu pusdienu galda visi raiti sarunājās, daudz klausījās mūziku, dzēra labu reinvīnu un ēda garšīgu sautētu vēršgaļu, bet Volfgangu jo sevišķi valdzināja saimnieku humora izjūta. Bija ielūgts arī Vendlings ar sievu, ļoti labu dziedātāju, tomēr Volfgangs visbrīvāk jutās abu Kannabiha meiteņu Rozas un Līzeles sabiedrībā. Skuķes uzstāja, ka gribot dzirdēt Volfgangu spēlējam, un, kamēr viņš atskaņoja kādu no savām klavieru sonātēm, sēdēja katra savā pusē viņam blakus, bet, kad viņš pabeidza, noskūpstīja uz vaiga un sacīja, ka Mocarta kungam jākomponējot viņām sonāte — viņas to uzskatīšot par lielu godu.

Līzele vēl bija par mazu, lai Volfgangs uz viņu skatītos nopietni, turpretī piecpadsmit gadu vecā (tā viņa teica) Rozā bija valdzinoša un savam vecumam laba pianiste. Kad Rozā apsolīja par algu divus skūpstus, Volfgangs apņēmās komponēt viņai sonāti.

Anna Marija reti kad bija redzējusi dēlu tik laimīgu. Viņa nodomāja, ka Volfgangu ielīksmo Kannabihu neviltotā sirsnība. Bet tūdaļ sāka šaubīties, vai viens no sirsnības iemesliem nav meita, kas drīz būs izdodama pie vira.

Ramms, kurš arī pēc pusdienām bija iegriezies pie Kannabihiem, apbrīnoja Volfganga kompozīciju, un Volfgangs, kam tik ļoti bija paticis obojista brīnišķīgi tīrais tonis, daudz nedomādams, attrauca: — Es ar prieku komponēšu jums koncertu obojai.

Anna Marija pārsteigumā sarāvās. Volfgangs bija sacījis, ka viņam nepatīkot rakstit pūšamajiem instrumentiem, uz tiem lāgā nevarot paļauties, un Leopolds bija pieteicis, lai par komponēšanu ņem naudu, bet nu dēls piesola Rammam obojas koncertu kā dāvanu. Un Kannabiham vajag tikai paslavēt viņa mūziku, kad viņš jau ir ar mieru izpildīt klavierkoncertu par baltu velti.

— Kapelmeistara kungs, — sacīja Kannabihs, — jiis spēlējat tik izjusti un tomēr tehniski nevainojami. Kā gan arhibīskaps ļāva jums aiziet?

— Mani neatlaida. Es atlūdzos.

— Kaut ar! tā, bet kā viņš varēja šķirties no tāda mūziķa kā jūs?

— Man pavēstīja, ka sonāte, ko es nule nospēlēju, neesot laba.

— Kādas aplamības! Un kas bija tas stulbenis, kurš to sacīja?

— Viņa gaišība valdošais arhibīskaps Kolorēdo.

— Es nemūžam nekomponēšu garīdzniecībai! — iesaucās Kannabihs. — Ko viņi jēdz no mūzikas! Jums jāspēlē šis koncerts svētkos kūrfirstam.

Zenomai veltītais koncerts izraisīja tādu aplausu vētru, ka Volfgangam vajadzēja spēlēt piedevas — sonāti un fantāziju. Volfgangs nešaubījās, ka kūrfirsts ir ar viņu apmierināts, jo Kārlis Jleodors bija apsēdies turpat netālu no klavierēm.

Pēc koncerta Kannabihs iečukstēja Volfgangam: — Nu ir īstais laiks audiencei, — un, pirms kāds paspēja aizkavēt, pieveda jaunekli pie kūrfirsta.

Kad diriģents apstājās Kārļa Teodora priekšā, abi izskatījās tādi pretstati, ka Volfgangs tikko nepasmaidīja. Kannabihs — garš, kalsns, ar atpakaļ atbīdītu zodu, Kārlis Teodors — maza auguma resnulis ar masīvu dubultzodu.

Volfgangs noskūpstīja Kārļa Teodora roku, un kūrfirsts sacīja:

— Ja nemaldos, pagājuši piecpadsmit gadi, kopš jūs te bijāt.

— Jā, jūsu augstība, man sen nav bijis gods apciemot jūsu pilsētu.

— Jūs spēlējat ļoti labi. Dzirdēju, ka jūs esot komponējis Minhenes teātrim operu.

— Jā, jūsu augstība. Es ļoti vēlētos rakstīt operu jums un ceru, ka jūs paturēsit mani prātā.

— To varētu. Vai jūs būtu ar mieru mācīt klavieru spēli?

Lai gan Volfgangam to negribējās, viņš atcerējās Kariiiabiha vārdus, ka kūrfirsts no sirds mīlot savus četrus ārlaulības bērnus un ka divi no tiem spēlējot klavieres. Tāpēc viņš atteica: — Jā, es pasniedzu stundas arī Zalcburgā.

— Mans dēls un vecākā meita mācās mūziku. Būtu labi, ja jūs paklausītos viņu spēli.

— Es jutīšos pagodināts, jūsu augstība.

Nākamajā dienā Kannabihs aizveda Volfgangu uz pili. Pa šo laiku abi bija cieši sadraudzējušies. — Kūrfirsts tik ļoti pieķēries saviem bērniem, — diriģents sacīja, — ka vajag tik, lai jūs iepatiktos mazajiem, un viņš centīsies jūs paturēt. Taču bērnu pašreizējais mūzikas skolotājs ir Foglers, tāpēc esiet piesardzīgs savos izteicienos, jo mans vietnieks ir izmanīgs vīrs, viņš pārliecinājis kūrfirstu, ka ir ģeniāls.

Volfgangs tūdaļ iepatikās bērniem un bērni — viņam, un Kannabihs nopriecājās, ka visi trīs saprotas tik labi, it kā jaunais Mocarts būtu viņu vienaudzis. Tas pēkšņi viesa kapelmeistarā šaubas, vai būtu prātīgi atbalstīt viņa meitas Rozas interesi par mūziķi. Nav apstrīdams, ka jauneklis ir ļoti spējīgs, tomēr tas vēl nenozīmē, ka viņš var nopelnīt iztiku. Volfgangs ir straujš, jūtīgs, vaļsirdīgs, šai pasaulē turpretī labāk klājas veikliem, viltīgiem intrigantiem. Bet nav ko aizsteigties priekšā notikumiem, Kannabihs nodomāja, Volfgangs un Rozā viens otram patīk, par to nav šaubu, bet vai tas ir pietiekams iemesls, lai mudinātu jauno komponistu palikt Manheimā?

Ienāca Kārlis Teodors un vaicāja, ko Mocarta kungs domājot par bērnu spējām klavieru spēlē.

— Viņi muzicē gluži labi, — Volfgangs teica. — Sevišķi, ja ņem vērā …

— Ko ņem vērā? Viņu skolotāju?

Kannabihs cieši pavērās Volfgangā, un jauneklis pasteidzās paskaidrot: — Nē. Mācīti viņi ir labi, jūsu augstība.

— Bet jums šķiet, ka viņi varētu apgūt šo mākslu vēl labāk.

— Jūsu augstība, es sāku spēlēt, tikko iemācījos staigāt.

— Tad jums patiešām vajadzētu izprast grūtības, kas saistās ar bērnu mācīšanu.

— Tā ir, jūsu augstība. Un, ja runā par mūziku, tad es varētu darīt visu, ko vien jūs gribētu. Komponēt, izpildīt…

Kārlis Teodors viņu pārtrauca. — Cik ilgi jūs varat palikt?

— Tik, cik jūsu augstība vēlētos. Esmu jūsu rīcībā.

— Vai jūs varētu palikt visu ziemu?

— Es varu palikt tik ilgi, cik jūsu augstība vēlēsies.

— Un kā jūsu māte?

— Viņas gadu dēļ mēs bijām nolēmuši pavadīt ziemas mēnešus Manheimā. Jūsu augstība, es gribētu izvairīties no ceļojuma, kas pavecai sievietei aukstā laikā sagādā sevišķas neērtības.

— Tātad jūs paliksit te?

— Viss atkarīgs no jūsu augstības.

— Būšu pateicīgs, ja jūs apņemsities mācīt bērnus.

Volfgangs jutās vīlies, ka par savu spēli svētku koncertā nav saņēmis naudu, taču Kannabihs sacīja: — Svarīgāk ir, ka jūs patikāt bērniem. — Tik labvēlīga zīme esot jānosvin, kapelmeistars piebilda un sarīkoja viesības, kas ilga cauru nakti un ļāva Volfgangam no sirds izpriecāties.

Nākamajā dienā viņš aizrakstīja tētim, ka kūrfirsts izturējies pret viņu labvēlīgi, un tad piebilda, ka līdz ar māmiņu vēlot laimes tētim dzimšanas dienā.

«Neesmu dzejnieks un dzejoļus rakstīt neprotu. Neesmu gleznotājs un neprotu atainot gaismēnu. Neesmu dejotājs un neprotu paust savas domas un jūtas ar graciozām kustībām. Taču protu runāt ar Jums skaņās, jo esmu mūziķis. Tāpēc rīt pie Kannabihiem es sveikšu Jūs dzimšanas dienā, nospēlēdams šim gadījumam par godu komponētu klaviersonāti. Turpretī šodien es Jums, sirsnīgi mīļotais tēti, varu novēlēt to, ko vēlu Jums ik mīļu brīdi: labu veselību, līksmu sirdi, garu jo garu mūžu un tik daudz mūzikai veltītu gadu, cik vien Jums tīk. Vienīgi dievam zināms, kā es Jūs mīlu un cik augstu vērtēju, un es uzdrošinos pazemīgi cerēt, ka Jūs arī turpmāk mīlēsit mani no visas sirds un piedosit kļūdas, ko es šad tad pieļauju, kā arī izturēsities iecietīgi pret manām kompozīcijām, kuras, ja dievs gribēs, līdz ar mani pieņemsies gudrībā. Simtreiz skūpstu Jums rokaS un palieku Jūsu bezgala paklausīgais un uzticīgais dēls.»

Vēstulei viņš pievienoja tētim komponēto sonāti.

Desmit dienas vēlāk pasts atnesa mīļu vēstuli no tēva. « lava vēstule mani dziļi aizkustināja; ja es Tevi dažkārt baru, tad, lūdzu, neapvainojies, jo vienīgais prieks mums ar Nannerli te, Zalcburgā, tagad ir Tavas un māmiņas vēstules.

Tas, ko Tu raksti par kūrfirstu, izklausās daudzsološi, cerams, ka viņš ar savu lēmumu nevilcināsies, jo drīz būs pārāk auksts, lai māmiņa varētu ceļot.

Sonāte ir brīnišķīga, es ar lielu baudu noklausījos, kā Nannerle to spēlē, un mēs abi jutāmies laimīgi. Ja tu paliksi par Kārļa Teodora bērnu skolotāju, nepievērs uzmanību viņu uzvedībai. Viņiem atļauts daudz kas tāds, kas nav atļauts mūziķim. Un būtu prātīgi pārcelties uz kādu privātu māju, jo viesnīca maksā pārāk dārgi, un nauda tā slīd ārā no pirkstiem, ka to pat nemana.

Piedod, ka es te atkal mācu, bet atceries, ka labi ja viens no tūkstoša būs īsts draugs bez savtīgiem nolūkiem, atrast tādu cilvēku nozīmē atrast vienu no septiņiem pasaules brīnumiem. Es tev to neatgādinātu, ja man Tavas intereses nebūtu tik tuvu pie sirds. Jūsu vientuļais tēvs un vīrs.»

Volfgangs satraucās, kad viņam pavēlēja doties uz pili, lai saņemtu balvu par izpildījumu; Kannabihs gāja viņam līdzi. Taču notika tā, kā jauneklis jau bija, baidījies. Viņam iedeva nevis naudu, kā viņš būtu vēlējies, bet zelta pulksteni,

— Jau ķēde un karekļi vien, bez šaubām, maksā ne mazumu guldeņu, — Kannabihs sacīja.

— Man būtu labāk, ja atlīdzinātu naudā, — Volfgangs teica. — Man ir pieci pulksteņi.

— Samaksāts jums ir labi.

— Es rindoju savus aizgādņus pēc pulksteņiem, kurUs viņi man devuši. Tagad visām drēbēm jāuzšuj vēl viena pulksteņa kabata: abās bikšu pusēs pa kabatai, lai, spēlēdams kādam augstmanim, es varētu nēsāt divus pulksteņus. Tad viņi vismaz neaplaimotu mani ar vēl kādu.

— Vai ir vēstis no Kārļa Teodora?

— Nekādu. Strādāju ar bērniem divreiz nedēļā, sacerēju etīdes — variācijas, liekas, tās viņiem patīk, mēs satiekam lieliski, bet par naudu neviens nav ieminējies ne vārda,

— Jābūt pacietīgam un jāgaida.

«— Vai jūs varētu te kaut ko līdzēt, kapelmeistara kungs?

— Jūs zināt, ka es apbrīnoju jūsu talantu. Bet šādos jautājumos es esmu bezspēcīgs.

Galu galā Volfgangs pateica bērnu pavecajai guvernantei, ar kuru bija labās attiecībās, ka nevar turpināt mācības, ja ar kūrfirstu nebūs norunāti visi noteikumi. — Grāfien, —. viņš sacīja, — nākamajā pirmdienā es vēl atnākšu, bet, ja arī tad nekas nebūs izlemts, es došos uz Parīzi.

Aizbraukt viņš gan negatavojās. Pirmdien, kamēr viņš mācīja kūrfirsta meitu, istabā ienāca Kārlis Teodors. Kad meitene pabeidza spēlēt variācijas, ko Volfgangs bija viņai komponējis, Kārlis Teodors pajautāja: — Vai, pēc jūsu domām, viņa varēs tās iemācīties?

— Jūsu augstība, es būtu laimīgs, ja drīkstētu viņai tās iemācīt.

— Man arī tas patiktu, bet vai mācīšanās pie otra skolotāja nenāktu drīzāk par ļaunu?

— Tas ir atkarīgs no tā, vai skolotājs ir labs vai slikts.

— Cik ilgi jūs varat palikt?

Volfgangs nopūtās. Vai Kārlim Teodoram fr tik vāja atmiņa? Taču skaļi viņš, cik vien pazemīgi spēdams, atbildēja: — Tik ilgi, cik vien jūsu augstība vēlēsies.

— Labi. Es padomāšu.

Volfgangs aizrakstīja tēvam: «Tagad mēs esam tikuši tiktāl, ka man jāgaida.»

45

Pagāja vairākas nedēļas, un viņš joprojām gaidīja. Volfganga nodarbībās ar bērniem Kārlis Teodors nerādījās. Izmisis un sašutis (aizkavējoties Manheimā, bija iztērēts tik daudz naudas) viņš devās uz kādu koncertu galmā, lai satiktu tur Kārli Teodoru un dabūtu noteiktu atbildi, taču kūrfirsts no viņa vairījās. Volfgangs pastāstīja to Kannabiham, un tas atteica: — Man žēl, Volfgang, bet baidos, ka viss būs veltīgi.

— To viņš būtu varējis pateikt man agrāk.

— Nebūtu jūs viņu steidzinājis, viņš vēl šobaltdien nebūtu izlēmis.

— Es esot viņu steidzinājis? Kannabiha kungs, es taču gaidu nedēļām ilgi.

— Tieši to es viņam sacīju.

— Tātad jūs ar viņu runājāt?

— Mēģināju. Tomēr jums vajadzētu palikt. Jūs varētu pelnīt iztiku ar privātstundām.

Kad Volfgangs pastāstīja par kūrfirsta izturēšanos Vendlingam, flautists nikni norūca: — Kārlis Teodors ir muļķis. Jāatrod iespēja, kā jūs paturēt šeit.

Sešas nedēļas pēc Mocartu ierašanās Manhcimā Vendlings iekārtoja māti un dēlu galma kasiera Serrariusa namā.

Anna Marija jutās atvieglota. Tik grūti bija kāpt viesnīcas bēniņos. Daudzas dienas viņa nebija gājusi ārā no mājas, jo trūka spēka rāpties piektajā stāvā. Turklāt neganti sala. Lai bēniņu telpā varētu dzīvot, viņa bija norunājusi, ka krāsni iekur rītos, kad viņi ceļas, un vakaros, kad iet gulēt. Taču katra reize maksāja divpadsmit kreiceru. Dēls netaupīja, vajadzēja taupīt viņai, tāpēc dienā viņa uguni kurināt nelika un nežēlīgi sala.

Dažas dienas rokas tā stinga, ka viņa nevarēja aizrakstīt uz mājām. Viņa sēdēja, ietinusies kažokā, siltām kurpēm kājās, un prātoja, vai tas varētu būt dieva sods. Reizēm arī šis apģērbs neglāba no aukstuma, un viņai likās, ka viņa izlaidīs garu. Turpretī Volfgangs salu itin kā nemanīja, viņš allaž atradas kur citur — pilī, pie Kannabihiem, pie Vendlingiem, un bēniņu telpā rādījās maz. Tomēr Anna Marija nežēlojās, dēls žēlabas nevarēja ciest, viņa nestāstīja arī par savām galvassāpēm un saaukstēšanos, no kuras nekādi nejaudāja izārstēties. Nu viņa mierināja sevi, ka jaunā istaba ir daudz labāka, slēpa savu neveselību un aizrakstīja labās ziņas uz mājām. «Lai slavēts dievs, beidzot mēs varējām atstāt viesnīcu, un nu mums ir liela, jauka istaba ar divām tīrām gultām galma kasiera Serrariusa nama pirmajā stāvā, netrūkst ari sveces un ogles. Volfgangs par to māca viņa meitu spēlēt klavieres.

Maltītes viņš ietur pie Kannabihiem un Vendlingiem un pateicībā par to palīdz Rozal Kannabihai pilnveidot klavierspēles mākslu un uzjautrina Vendlingus. Viņš māca arī kompozīciju kādam holandiešu virsniekam Delapotrī, kas par divpadsmit stundām maksā viņam četrus guldeņus.

Tas nav daudz, taču viņš cer to kompensēt, komponēdams trīs koncertus citam holandietim — Dežānam, bagātam flautistam amatierim. Dcžāns sola viņam maksāt divsimt guldeņus, tikai flautas koncertiem jābūt īsiem, vienkāršiem un viegli izpildāmiem.

Ar abiem holandiešiem Volfgangu iepazīstināja Vendlings, kas nokārtoja arī praktiskos jautājumus gan ar šiem kungiem, gan ar Serrariusu. Rāfs, Kannabihs un Rāmītis teic, ka neesot tāda mūziķa, kas varētu sacensties ar Volfgangu, viņi ir sajūsmā par mūsu dēla skaņdarbiem. Visi rauj Volfgangu gandrīz vai uz pusēm, un es bieži vien neredzu viņu no agra rīta līdz vēlai naktij. Lielāko tiesu laika es pavadu vienatnē mūsu istabā, jo pašreiz ir tik mitrs un auksts, ka baidos spert soli ārā no mājas. Bet te mums ir labāk, tikai Volfgangs tagad ir tik aizņemts, ka es lūdzu dievu, lai viņš nesaslimtu.»

Māmiņa nepārspīlē, Volfgangs nodomāja. Viņš patiešām cēlās, saulei lecot, un savā aizstatņa pusē (aizstatnis istabu pārdalīja divās daļās) klusi un steidzīgi saģērbās.

Pēc brokastīm, ko Volfgangs gatavoja pats, viņš devās pie Vendlingiem, kur viņa rīcībā bija istaba un klavieres; te neviens viņu netraucēja, un viņš vingrinājās līdz pusdienām. Ieturējis kopā ar Vendlingiem maltīti, viņš atgriežas mūzikas istabā un vairākas stundas komponēja. Trijos viņš steidzās uz viesnīcu «Mciinzischer Mof» mācīt Dclapotrī kompozīciju, četros atgriezās mājās, lai nodarbotos ar Scrrariusa jaunkundzi, sešos devās pie Kannabihiem klausīties Rozas spēli. Pēc tam viņš ēda kopā ar kapelmeistara ģimeni vakariņas, un tad kāds spēlēja. Viņš bieži apmainījās vēstulēm ar tēti un «māsīciņu», taču sarakstei laiks atlika vienīgi pusnakti.

Manhcimā gandrīz visi juta līdzi Volfgangam, tikai par Foglcru, Kārļa Teodora bērnu skolotāju, visai ietekmīgu galminieku, Vcndlings pastāstīja, ka tas no Volfganga baidoties un izteicies pret viņu, tāpēc arī kūrfirsts viņam neesot devis vietu.

Taču Volfgangs mēģināja izmest sarūgtinājumu no galvas, jo Rozai patika sonāte, ko viņš tai bija sacerējis, un Rainins jūsmoja par koncertu obojai. Turklāt viņu patīkami satrauca kāds jauns Vcndlinga plāns. Bija aizritējušas vairākas nedēļas, kopš viņi pārcēlušies uz Serrariusa namu, un Volfgangs steidzās turp, lai pastāstītu visu māmiņai. — Ramms un Vendiings grib, lai es dodos viņiem līdzi uz Parīzi. Es viens pats. Vai tu pret to neiebildīsi?

Annai Marijai nebija gribējies braukt uz Parīzi. Bet, ja viņa piekritīs, kas zina, kādus fantastiskus plānus dēls vel neizgudros! — Kas uzņemsies visas rūpes? — viņa vaicāja.

— Vendiings. Viņš jau daudzreiz bijis Parīzē.

— Kāpēc viņš dodas turp, ja Manheima ir mūziķu paradīze?

— Gavēņa laikā te mūzikas dzīve apstājas, turpretī Parīzē pēc koncertiem ir liels pieprasījums.

— Bet Vendiings ir bezdievis, turklāt vēl lepojas, ka viņa meita bijusi kūrfirsta mīļākā, lai gan Kārlim Teodoram tādu bijis nez cik. Tētim nepatiks, ka tu tik ilgu laiku pavadīsi tāda brīvu uzskatu cilvēka sabiedrībā.

Volfgangs iesmējās. — Tu taču zini, ka viņš ir nekaitīgs. Viņš ir pa pusei francūzis, pa puseivācietis, pa pusei cinisks, pa pusei sentimentāls. Vienu brīdi viņš mīl, otru — jau nīst. Viņš apgalvo, ka pasaulē viņam nekas neesot svēts, bet labu mūziku uzskata par īstu svētlaimi; viņš atzīst brīvu mīlestību, bet gatavs nogalināt ikvienu, kas pieskartos viņa sievai. Māmiņ, no kura laika tu esi kļuvusi paštaisna?

Viņa tak nevar atklāt dēlam, kāpēc īsti baidās. Volfgangs labi saskata cilvēku vājības, bet, ja kādam pieķeras, tad ļauj jūtām aizraut sevi tiktāl, ka ir ar mieru atdot pēdējo kreklu.

Ieraudzījis, ka māti pēkšņi ^pārņem grūtsirdība, viņš iesaucās: — Vai tu nejūties labi?

— Saaukstēšanās, vairāk nekas.

— Es zinu, ka tu patiesībā negribēji doties šai ceļojumā.

— Volfgang, tu dažkārt redzi šo to nepareizā gaismā.

— Uzskati ir atkarīgi no apstākļiem.

— Šķiet, ka pašreizējā dzīve tevi dara laimīgu.

— Laimīgu? — viņš rūgti alvaicāja, — Laime pastāv tikai iedomās.

— Vai tad tev nepatīk Rozā Kannabiha?

— Viņa sacīja, ka esot piecpadsmit gadu veca, taču es uzzināju, ka viņai ir tikai trīspadsmit.

— Un «māsīciņa»? — Annai Marijai gauži negribējās izrunāt šo jautājumu, bet, tā kā viņa bija aizgājusi jau tiktāl, tad vajadzēja spert vēl vienu soli. — Kaut arī viņa ir tev tuva radiniece.

Volfgangs neatbildēja. Attiecības ar «māsīciņu» ir viņa paša darīšana. Viņš pat lāgā neizprata, vai nav meitenes tēlu radījis pats, vai tā nav viņa paša koķetais, smejošais, zobgalīgais atspulgs.

— Vai tev negribas precēties? — Māte būtu to vēlējusies, tikai neviena no šīm meitenēm nav dēlam īstā līgava. Leopolds raizējas par Volfganga nepastāvību, bet, apprecējis piemērotu sievu, dēls kļūtu nopietns — par to Anna Marija nešaubījās.

— Man ir pārāk daudz darba. Jākomponē, jāvingrinās, jāuzstājas koncertos.

— Kur jūs Parīzē apmetīsities?

— Vendlings zina. Barons Grimms arī viņam ir ļoti labs draugs.

— Vai vēlies, lai es aizrakstu to visu tētim?

— Jā, tevi viņš uzklausīs labvēlīgāk.

Māte bija ar mieru, un Volfgangs viņu sirsnīgi noskūpstīja.

Kamēr viņi gaidīja tēva atbildi, pienāca ziņa, ka amerikāņi pie Saratogas satriekuši Bērgoina komandēto angļu armiju, un franči, uzskatīdami, ka tagad ar amerikāņu palīdzību spēs uzvarēt Lielbritāniju, gatavojoties parakstīt līgumu par savienību ar Amerikas kolonijām un sākt karu pret angļiem. Tai pašā laikā, saslimis ar bakām, nomira Bavārijas kūrfirsts Maksimiliāns, un Kārlis Teodors aizdrāzās uz Minheni pieteikt savas tiesības uz Bavārijas troni, lai gan klīda baumas, ka Austrija dzīroties uzbrukt gan viņam, gan varbūt arī Prūsijai. Māmiņu mocīja arvien lielāks nemiers, taču Volfgangs, kas nevarēja sagaidit, kad tiks uz Parīzi, apgalvoja, ka negaisa mākoņi drīz izklīdīšot.

Tēva atbilde bija adresēta Volfgangam: «Man, Volfgang, būtu labāk paticis, ja Tu varētu iekārtoties Manheiinā, jo Zalcburgā runā, ka Austrija varbūt Minhenē atbalstīšot Kārli Teodoru, un, ja tā notiks, viņa galma mūzikas dzīve kļūs vēl krietni nozīmīgāka. Turklāt Manheima ir mums divreiz tuvāk nekā Parīze. Redzi, Jūs gan esat projām tikai dažus mēnešus, bet man šķiet, ka es jūs neesmu redzējis jau veselu mūžību. Tomēr, ja barons Grimms patiešām ir Vendlingam tik labs draugs, kā viņš apgalvo (un tas ir iespējams, jo šo flautistu daudzina par lielisku mūziķi), tad Tev droši vien pavērsies plašas Iespējas.

Taču neaizmirsti parūpēties par māmiņu. Tev jābūt pilnigi drošam, ka viņa varēs mierīgi dzīvot pie Serrariusa, kamēr laiks kļūs siltāks un arī viņa varēs laisties ceļā. Nopērc viņaj labāku kažoku, lai viņa nesaltu, un es parūpēšos par siltu karieti, kas viņu bez mazākajām neērtībām aizvedīs uz Minheni un no turienes uz Zalcburgu. Un, pirms Tu aizbrauc uz Parīzi, atdod pārrakstīt savas kompozīcijas. Parīzē tas maksās daudz dārgāk, un Tev nāks par labu, ja Tu mācīsies taupīt. Kopš Jūsu aizbraukšanas mēs esam iestiguši dziļāk parādos, un, ja tu Parīzē neatradīsi ienesīgu darbu, mūsu stāvoklis būs grūts, varbūt pat bezcerīgs.»

46

Vcndlings aizsūtīja Volfgangu pie vislētākā pārrakstītāja, ko pazina, — Fridolīna Vēbera.

Jaunais komponists stāvēja pie maza namiņa durvīm, turēdams rokā vairākas ārijas — viņš taču neuzticēs savu sirdij dārgo mūziku nepazīstamam pārrakstītājam, kamēr nebūs redzējis, kā tas.strādā, — un gudroja, vai iet iekšā vai ne. Mājoklis neizskatījās pievilcīgs, mājas priekšā starp bruģakmeņiem spraucās ārā zāle, žoga margas sarūsējušas, dzelzs klauvējamais āmuriņš — iesprādzis. Taču tēva prasība, lai kompozīcijas pārraksta Manbcimā, lika uzveikt šaubas, un viņš pieklauvēja. Gandrīz vai tūlīt kāda meitene atvēra durvis.

Viņa bija Volfganga augumā, un, kad abu skatieni sastapās, jauneklis ievēroja, ka viņai ir skaistas tumšas acis. Vaibsti bija pareizi un deguntiņš smails; Volfgangs nodomāja, ka meitene nav nekāda daiļava, taču jauka gan, pēc skata gadus trīspadsmit veca. Viņa neizrādīja ne mazāko pārsteigumu — acīm redzot, viesi te nebija retums, un, kad Volfgangs sacīja: — Es esmu Mocarts, vēlētos satikt Vēbera kungu, — meitene ieveda viņu trūcīgi mēbelētā dzīvojamā istabā un teica: — Viņš jutīsies pagodināts. Ja jūs būtu tik laipns un pagaidītu, es viņu pasauktu.

— Vai tad jūs zināt, kas es esmu, jaunkundz?

— Ikviens muzikāls manheimietis to zina, cienītais kungs.

— Uri jūs esat viņa meita? — Volfgangam patika viņas manieres.

— Jā, kapelmeistara kungs. Viena no viņa četrām meitām. Mani sauc Konstance.

— Vai jūs arī esat muzikāla?

— Mēs visas esam muzikālas. Divas manas vecākās māsas dzied, jaunākā spēlē klavieres, bet es esmu laba klausītāja, —. skuķe lepni atteica un izgāja ārā.

Pirmā ienāca māte, viņai sekoja pārējie ģimenēs locekļi. Cecīlija Vēbere apsveica Volfgangu kā ievērojamu viesi un sacīja: — Iepazīties ar tādu slavenu mūziķi ir liels gods.

Volfgangu pēkšņi pārņēma sajūta, ka par spīli vienkāršajai istabai, kuras iekārta droši vien nepiederēja Veberiem, un četrām meitenēm, kas stāvēja ap māti, it kā viņa būtu ģimenes kapelmeistars, — viņš jau iepriekš bīitu bijis līdzīgā situācija. Taču Vēberi maz atgādināja lielāko daļu cilvēku, ar ko viņš bija ticies: ķeizarieni un ķeizaru, erchercogus un erchercogienes, karaļus un karalienes, prinčus un hercogus, pāvestu un valdošo arhibīskapu, Hasi, Ballu un Martīni tēvu. Viņam pašam drīz būs divdesmit divi gadi, bet daži uzskata viņu joprojām par bērnu, lai gan viņš visu mūžu pavadījis pieaugušo pasaulē un nemaz nejūtas kā bērns, vienalga, kā tētis un māmiņa mēģina viņu aizsargāt no ļaunuma. Vēberi neapšaubāmi nepiederēja pie lielas vareno un ietekmīgo pasaules, tomēr viņš nez kāpēc te jutās kā mājās.

Vēberi izturējās ļoti draudzīgi. Volfgangs priecājās, ka pārvarējis šaubas un pieklauvējis. Fridolīns Vēbers bija vājš, bāls un noguris vīrs, taču izskatījās jaunāks par sievu; Volfgangs nodomāja, ka viņa droši vien bijusi glīta, bet tagad novecojusi. Cecīlija stādīja priekšā meitas: masīvo deviņpadsmit gadus veco Jozefu ar kuplām krūtīm, Sofiju, kas bija vēl desmit gadu vecs bērns, un Konstanei, bet tā viņu vairs nevaldzināja, jo viņš nupat bija ieraudzījis Aloīziju.

Salīdzinājumā ar viņu pārējās meitenes šķita parastas. Aloīzija bija gara, slaida, ar graciozu augumu. Viņas tumšie mati atgādināja melnu zīdu, pelēko acu skatiens bija tikpat glāstošs kā sonāte, ko viņš komponējis Rozai Kannabihai. Bauda bija šai meitenē skatīties un kļausities, viņas balss bija maiga un tās tembrs patīkams.

Ievērojusi, kādu iespaidu meita atstājusi uz Volfgangu, Cecīlija Vēbcre sacīja: — Aloīzija justos pagodināta, ja varētu jums kaut ko nodziedāt, kapelmeistara kungs. Vai ne, meitiņ? ^

— Kā tu vēlies, māmiņ.

— Bet es atnācu, lai nodotu pārrakstīt dažas kompozīcijas, Vēbera kundze.

— Mans vīrs ir lielisks pārrakstītājs. Konstance, uzvāri Mocarta kungam kafiju. Viņš droši vien ir nosalis, ārā ir tik auksts.

Pirms Volfgangs apķērās, kas notiek, Vēbera kundze bija apsēdinājusi jaunekli pie klavierēm, Aloīziju piebīdījusi blakus, lai nodzied kādu no Volfganga ārijām; viņam gribējās protestēt, amatieri viņam bija līdz kaklam, taču, pavēries uz skaisto meiteni, kas stāvēja turpat, juzdams viņas roku pieskaramies plecam par mājienu, ka jāsāk,viņš nespēja turēties pretī, it īpaši, kad Aloīzija ierunājās: — Maestro, varbūt jūs labāk velētos, lai es pati spēlēju pavadījumu?

— Kā es varētu būt tik nepieklājīgs! — Cik viņa daija! Tomēr viņš joprojām baidījās, ka viss iespaids zudīs, kad viņa atvērs muti.

Klavieres bija apbrīnojami labas, un Aloīzijas dziedāšana Volfgangu pārsteidza. Balss bija silta un tīrskanīga, vienīgi tehnikā gan vēl daudz kas apgūstams. Tomēr viņa ne reizes nedetonēja. Un viņai bija skaista legato un augstie toņi — spoži. Kādas brīnišķīgas arijas viņš varētu rakstīt šādai balsij! Spēlēdams pavadījumu, viņš gandrīz nejaudāja atraut acis no dziedātājas. Nekas nebūtu jāpārveido, jāuzlabo tikai tehnika.

— Piedodiet man, Mocarta kungs, ja mana dziedāšana jūs neapmierināja, — Aloīzija sacīja.

— Neapmierināja? Tā bija burvīga.

— Viņu mācīja mans vīrs, — teica Cecīlija Vēbcre. — Viņš kopš 1765. gada ir Manheimas galma mūziķis.

— Es būtu ļoti laimīgs, ja kapelmeistara kungs pateiktu man, ko viņš patiesi domā par manas meitas balsi, — sacīja Fridolīns Vēbers.

— Kad pārrakstīsit šīs ārijas, Vēbera kungs, es varētu noklausīties viņu vēlreiz,

— Rīt, — teica Cecīlija Vēbere, — Ja jums būtu laiks, maestro.

— Mēģināšu izrauties, — Volfgangs sacīja. — Apmēram šai pašā stundā.

— Ja jūs vēlaties tikai klausīties, es varu spēlēt pavadījumu pati, — Aloīzija vēlreiz apliecināja.

Volfgangs gudroja, vai stāstīt māmiņai par šiem jaunajiem draugiem vai ne, un tad nolēma, ka būs prātīgāk darīt to vēlāk, kad viņš iepazīs šo ģimeni tuvāk. Bet, kad māmiņa jautāja, vai Vēbera kungs esot labs pārrakstītājs, viņš sacīja: — Lielisks! Pirmklasīgs!

— Vai tad tev bija laiks apskatīt viņa darba paraugus?

— Es dzirdēju dziedam vienu no viņa meitām. Viņš ir labs mūziķis.

Divdesmit četras stundas viņš skaitīja minūtes, kad vēlreiz redzēs Aloīziju. Tad viņš atkal sēdēja kopā ar meiteni nabadzīgajā istabā, sirdī līksmodams, jo viņa izskatījās vēl daiļāka nekā pirmajā dienā.

Volfgangs redzēja gatavās ārijas gaidām viņa atzinību — tās bija pārrakstītas nevainojami. Viņš iedeva Fridolīnam Vēberam pārrakstīt abus pabeigtos koncertus flautai, kā arī piecus guldeņus par padarīto darbu, lai gan vecais vīrs sacīja, ka viņam maksu nevajagot, Mocarta kungs taču devis viņa meitai vērtīgus padomus bez honorāra, — bet Volfgangs palika pie sava: tas esot, kas cits, Aloīzijas jaunkundze esot ļoti apdāvināta, izglītot viņas talantu būtu prieks, — un jutās visai apmierināts, kad Vēbers naudu paņēma. Patiesībā viņš redzēja vienīgi Aloīziju. Šoreiz meitene pati spēlēja pavadījumu, turpretī Volfgangs klausījās un jūsmoja par viņas izpildījumu.

Tagad viņš apciemoja Vēberus katru dienu. Tas darīja raizes māmiņai: viņa bija uzzinājusi, ka ģimenē ir četras meitas, ka vienai no tām ir lieliska balss un ka viņa pati ir skaista. Tāpēc Anna Marija nebrīnījās, kad Volfgangs pateica: — Veilburgas princese, Orānijas prinča māsa, kurai es tik ļoti iepatikos bērnībā, vēlas atkal dzirdēt manu spēli. Viņa ir Kirhheimā, tas nav tālu no Manheimas — tikai desmit stundu brauciens. Viņa man apsolīja samaksāt septiņus luidorus par dažām ārijām; viņai ārkārtīgi patīk dziedāšana.

— Un ārijas dziedās Vēbera jaunkundze, vai ne?

— O, nebaidies, viņa nebrauks viena. Viņu pavadīs tēvs, lur. pateicībā par palīdzību pārraksta manas kompozīcijas tikpat kā par velti.

Vai tu neesi šai jaunajā dāmā iemīlējies?

— Viņa ir gandrīz vēl bērns. Bet viņai ir brīnišķīga balss.

— Un kā tad ar taviem skolēniem un ar koncertiem holandietim?

— Skolēni nekur nepazudīs, un divi koncerti flautai man jau ir gatavi. Trešo pabeigšu, kad atgriezīšos. Septiņi luidori nav nekāda mazā nauda. Pēc dažām dienām būšu atpakaļ.

Volfgangs atgriezās pēc divpadsmit dienām. Viņš tūdaļ sapratās ar Fridolīnu, kam bija plašas zināšanas mūzikā un kas lieliski nojauta, kad jauneklis grib palikt vienatnē ar Aloīziju. Karietē abi sēdēja blakus, un viņas auguma kairie pieskārieni un sasprindzinātā uzmanība, ar kādu viņa kā neapstrīdamu patiesību uzklausīja ik Volfganga vārdu, pildīja jauno mīlētāju ar priekpilnām cerībām. Turklāt viņa tik ātri mācījās. Volfganga vadībā viņas balss uzplauka jaunā daiļumā. Viņš domāja, cik daudz viņi varētu sasniegt, ja būtu kopā, un viņam likās, ka Aloīziju un viņu pamazām sasaista brīnumaina dvēseļu radniecība.

Kad Volfgangs pavēstīja, ka braukt ar Vendlingu uz Parīzi būtu kļūda, Anna Marija pavisam apstulba. — Vendlings ir godīgs, — dēls sacīja, — bet dievu viņš nebīstas ne par matu, turklāt viņam ir pārāk brīvi uzskati.

— Kad es to teicu, tu necēli ne ausu.

— Toreiz es viņu vēl tik labi nepazinu.

— Un kā tu viņam aizbildināsies?

— Nerūpējies, gan es kaut ko izdomāšu. — Viņš pasniedza mātei divus luidorus.

— Tu teici, ka dabūsi septiņus.

— Es samaksāju pusi no Vēberu izdevumiem, šis nabaga cilvēks pelna ļoti maz, un Aloīzija lāpīja man zeķes un tīrīja drānas. Ierosināju, lai viņi dodas uz Itāliju, tur šī meitene noteikti kļūs par primadonnu un pelnīs daudz naudas — protams, ja es vadīšu viņas izglītību. Mēs dotos ceļā pēc tam, kad tu būtu atgriezusies Zalcburgā.

Par plāna izmaiņām Volfgangs aizrakstīja tēvam, lūgdams viņa piekrišanu un palīdzību: «Vendlings ir kārtīgs cilvēks un lielisks mūziķis, bet tāds bezdievis, ka es jūtos gluži neomulīgi. Esmu pārliecināts, ka Jums, tēt, negribētos, lai es pavadu tik ilgu laiku šādā sabiedrībā. Vēberi turpretī ir dievbijīga ģimene.

Vēbera kungs, kas pārrakstīja manus darbus, prasīdams par to niecīgu maksu, ir Joti līdzīgs Jums: spējīgs mūziķis un gudrs cilvēks ar asām spriešanas spējām, tomēr, lai gan viņš dzied, suflē un joti labi pārraksta notis Kārļa Teodora vajadzībām, viņš tomēr saņem Joti maz — tas mums abiem nav nekas jauns. Vēbera meita Aloīzija, kam ir tikai sešpadsmit gadu, ir ļoti laba dziedātāja, viņas balsij ir apbrīnojami plašs diapazons, viņai jāpamācās tikai mazliet tēlot un jāuzlabo dziedāšanas tehnika (šīs kļūmes es šobrīd laboju), tad viņa tūdaj varēs uzstāties jebkurā operteātrī.

Vēberiem ir vēl trīs meitas, visas muzikālas, un māte, kas izturas pret mani ar lielu cieņu, kaut gan ģimeni komandē kā tīrais grenadieris, — taču ģeniāla ir vienīgi Aloīzija.

Vēberi izturējušies pret mani Joti labi, un es esmu stipri pieķēries šiem dzīves grūtību piemeklētajiem ļaudīm un gribētu tiem palīdzēt. Manuprāt, Vēbera kungam un viņa meitai Aloīzijai vajadzētu doties man līdzi uz Itāliju izmēģināt laimi kādā turienes operteātrī. Ja Jūs varētu aizrakstīt mūsu draugiem Milānā un citur, rasi būtu iespējams atrast vietu tādai prirnadonnai, par kādu Aloīzijas jaunkundze noteikti kjūs. Varat ticēt, ka, manā vadībā izskolojusies par dziedātāju, viņa darīs man lielu godu. Šinī īsajā laika sprīdī, kamēr esmu viņu mācījis, viņas dziedāšana ir strauji pilnveidojusies.

Ja šis plāns īstenosies, mēs ar Vēbera kungu un viņa meitu pa ceļam uz Itāliju ar prieku un patiku apciemosim Jūs, mīļo tēt, un māsu. Domāju, ka Itālijā es katrā ziņā dabūšu operas pasūtījumu. Jūs zināt, cik ļoti es ilgojos rakstīt operu, tā ir mana viskarstākā vēlēšanās, un, ja Aloīzija šai operā dziedās, tad izrāde kļūs nevis par mocībām, bet nesīs man slavu.

Vendlingam es pateicu, ka nevaru braukt līdzi uz Parīzi, jo esmu saņēmis vēstules, kas aicina mani uz citurieni komponēt operu. Mīļo tēt, lūdzu, piekrītiet manam plānam. Vēberi man ir kā otra ģimene tūlīt pēc mūsējās, un māmiņa piekrīt, ka Vebera jaunkundze dzied savam vi rumam apbrīnojami.

Volfgangam nezinot, Anna Marija pierakstīja dēla vēstulei piezīmi:

«No Volfganga rakstītā Tu nopratīsi, ka vajag tik, lai kāds viņam iepatiktos, kad viņš būs ar mieru atdot tam pēdējo, upurējot pats savas intereses. Viņam taisnība — dzied viņa patiešām skaisti, bet tāpēc taču mēs nedrīkstam grūst postā paši sevi. Par viņa braucienu uz Parīzi kopā ar Vcndlingu es nekad nebiju sevišķi sajūsmināta, bet daudz ko neteicu, jo viņš maniem vārdiem nepievērš uzmanību. Taču, sadraudzējies ar Vēbcriem, viņš tūdaļ savus plānus grozīja. Viņam bieži vien labāk patīk uzturēties nevis manējā, bet citu sabiedrībā, un, ja es jautāju viņam, kur viņš iet un ko dara, viņš ievirza sarunu citas sliedēs.

Tā nu Tev vajadzēs izlemt, kā labāk rīkoties. Es joprojām neatbalstu viņa braucienu ar Vcndlingu uz Parīzi, patiesībā es uzskatu par labāku doties viņam līdzi pati, tikko laiks kļūs labāks. Ja mēs brauktu pasta karietē, ceļš pārāk dārgi nemaksātu. Varbūt tu saņemsi labas ziņas no barona Grimma. Pagaidām mēs dzīvojam ciešami, naudu daudz neizdodam un varētu te palikt ari ilgāk. Rakstu šo piezīmi slepus. Volfgangs aizgājis pie kada pusdienās, viņš nedrīkst zināt, ko es daru.»

Leopoldu vēstule satrieca. Šķita, ka visi viņa rūpīgi izstrādātie plāni teju teju sabruks. Viņš bija sagatavojies daudzām grūtībām, bet tādām gan ne. Kad viņš pastāstīja to meitai, Nannerlc sāka raudāt. Leopolds izlikās nesatricināmi mierīgs — kādam no ģimenes locekļiem taču jābūt stipram — tomēr, aizgājis uz savu istabu, arī nejaudāja valdīt asaras. Bija mirkļi, kad viņš ilgojās izrakt dziļu alu un noslēpties tajā uz visiem laikiem. Kas ar iņiem notiks? Ja dēls spers šo neprātīgo soli, viņa rūpīgi izplānotā karjera sabruks un driz vien neviens viņu i nepieminēs. Glīta mutīte un daiļskanīgs legālo satriekuši visas viņa, Leopolda, ceribas, kas bijušas saistītas ar Volfgangu. Kādu velnišķīgu joku dzīve ar viņu izspēlējusi!

Leopolds iegāja koncertzālē un apsēdās pie galda, lai rakstītu Volfgangam atbildi, taču galva bija tukša. Deju skolotāja zāle bija viselegantākā mūzikas istaba viņa mūžā, bet nu tā šķiet klusa un drūma.

Viņš nodomāja — diez vai tuvinieki, kas uzskata viņu par tik izturīgu, zina, ka viņš šad tad ir tuvu sabrukumam? Viņš ir tikpat jūtīgs kā viņi, pat kā Volfgangs. Draugi viņu brīdinājuši, ka viņš pārāk daudz upurējoties dēlam, bet, audzinot tādu talantu, tam daudz arī jādod. Kad dēls atalgoja viņa pūles ar jaunu kompozīciju, Volfganga meistarība sniedza viņam bezgala lielu prieku.

Un tagad šis talants aizies postāl

Svece bija gandrīz izdegusi, bet vēstule tā arī palikusi nerakstīta, Leopolds piecēlās un šļūcošiem soļiem staigāja pa Deju skolotāja zāli, juzdamies kā moceklis. Rīta svārks caurumains, kurpes vecas — viss atdots, lai dēls varētu apceļot pasauli. Nedaudzajos mēnešos, kopš Volfgangs ar māti ir projām, parādi pieauguši no četrsimt guldeņiem līdz septiņiēm simtiem. Kā viņu te, Zalcburgā, izsmies — sevišķi Kolorēdo, — kad uzzinās, ka Volfgangs, virtuozs, kas pretendē uz kapelmeistara titulu, aizbēdzis ar jaunu skuķi, kura savukārt pretendē uz primadonnas slavu.

Taču viņš aizgainīja drūmās domas un pūlējās savaldīties, kad ienāca Nannerle un šņukstēdama vaicāja, ko tēvs darīšot.

— Ko tad lai es daru? Apvaldīšu Volfgangu. Kamēr nav pavisam norāvies no saites.

— Neesiet pret viņu pārāk bargs, tēt.

— Tikko kāda glīta meitene viņam uzsmaida, viņš zaudē galvu.

— Varbūt viņš jūtas vientuļš. Varbūt grib preceties.

— Viņa vecumā viegli pazaudēt sirdi.

— Manā tāpat. Kā tad ar mani, tēt? Vai man būs jāmirst vecmeitās?

— Tev ir tikai.. «

— Divdesmit seši gadi. Neprecētai jaunavai tas ir diezgan daudz. Varbūt, raudādama par Volfgangu, es raudāju par sйvi.

— Vīrieši ir veltījuši tev uzmanību un veltīs vēl.

— Tēt, es esmu tikai mūzikas skolotāja, — iesaucās Nannerle. — No pagātnes vien es nevaru dzīvot. — Viņai gribējās bēgt — vārdi bija pārāk vaļsirdīgi, un tomēr viņa turpināja: — Gandrīz visas manas draudzenes apprecējušās, — bet tad tēvs aplika viņai roku ap pleciem un sacīja: — Arī tu apprecēsies. Tu izskaties gluži kā māmiņa, kad mēs devāmies laulībā, un viņu uzskafīja par skaistuļu) meiteni Zalcburgā, tātad tu arī esi skaista, un drīz vien mes būsim visi kopā.

Nannerle juta tēva sargājošo roku, tagad viņa atkal bija tētes mazā meitene, kas viņa vadībā ceļojusi pa Игори. Noskūpstījusi tēvu, viņa novēlēja tam labu nakti, apsolījās vairs neraudāt un paklausīgi devās pie miera.

Leopolds palika augšā visu nakti, sastādīdams atbildi uz Volfganga lūgumu. Jāizklausās tā, it kā viņš vēlētos palīdzēt Aloīzijai (šī jaunā dāma, acīm redzot, grib noķert viņa dēlu uz āķa), pat tad, kad skaidros, ka tai nav priinadonnai nepieciešamo īpašību. Nosūtīdams vēstuli, viņš lūdza dievu, kaut tā atvestu viņa dēlu atpakaļ no mākoņiem uz cietas zemes.

Volfgangs, te baiļu, te cerību pilns, gaidīja tēva spriedumu, gatavodams savus skolēnus atvadu koncertam, bet lielāko daļu laika ziedodams Aloīzijai. Vendlings, kuru Volfganga atteikšanās braukt līdzi uz Parīzi drīzāk uzjautrināja, nekā aizvainoja, arī gribēja spēlēt, Rāfs savukārt izteica vēlēšanos dziedāt, un koncerts pārvērtās svinībās par godu Mocarta mūzikai.

Volfgangs apzinājās, ka vajadzētu justies laimīgam, taču naudas trūkums neļāva gūt mieru. Viņš atdeva Dcžanam divus no pasūtītajiem trim koncertiem flautai, teikdams, ka drīz būšot gatavs arī trešais, bet diletants mūziķis sacīja: — Ar trešo nepūlieties, man tas nebūs vajadzīgs, neesmu pārliecināts, vai varēšu pat izmantot abus, kas jau uzrakstīti, — un solīto divsimt guldeņu vietā samaksāja Volfgangam tikai deviņdesmit sešus.

Volfgangs atdeva naudu māmiņai, ko nopirkt jaunu kažoku un kārtot citus izdevumus, un Anna Marija pavaicāja: — Kā tev šķiet — vai te nav vainīgs Vendlings?

— Nē. Dežāns ir muļķis.

— Vai tu joprojām gribi braukt uz Itāliju? Tu esi nopelnījis daudz mazāk naudas, nekā cerēji. Un pārtikas cenas nemitīgi ceļas.

— Protams, es gribu braukt. Kolīdz tētis dos atļauju.

Nedaudz vēlāk, gaidīdams Vēberu mājā Aloīziju uz stundu, viņš tik pārliecināts vis nejutās. Viņš bija devis meitenei goda vārdu, ka lūgs tēvam palīdzību, kaut gan bija nojautis, ka tas šim riskantajam pasākumam pretosies. Tomēr bez tēva atbalsta braukt nevarēja, doma, ka kopā ar Alolziju vajadzēs ciest trūkumu, šķita bezgala pazemojoša.

Ienāca Vēbers, lai atvainotos par meitas aizkavēšanos, un sacīja: — Jūs zināt, kā ar meitenēm ir, kapelmeistara kungs, sevišķi gaidītiem viesiem viņas grib parādīties visskaistākajā izskatā. Vai no Leopolda kunga vēl nav ziņu?

— Nē. Bet drīz būs. Tēvs nekad nekavējas ar atbildi.

— Itālijā jūs pienācīgi novērtēs, maestro. Nevis tā kā te, Manheimā, kur tāds mazisks skauģis kā Foglcrs var piežūžot ausis kūrfirstam un Kannabihs izlikties, ka kaut ko dara, lai gan patiesībā nedara neko. Nelaime tā, ka jūs esat pārāk liels mākslinieks mūsu provinciālajai gaumei.

Tas pats man bija jādzird Zalcburgā, Volfgangs šķebīgi nodomāja.

— Un tagad, kad Kārlis Teodors tup Minhenē, gaidīdams, no kuras puses vējš pūtīs — vai no Austrijas vai Prūsijas, koncerti pie mums vispār nenotiek.

Tas viss piemirsās, kad ienāca Aloīzija, Viņa bija uzģērbusi dziļi dekoltētu kleitu, un, kad pieliecās tuvāk Volfgangam, lai tas varētu noskūpstīt viņas roku un aizvest pie klavierēm, jaunekli pārņēma alkas daiļo meiteni apskaut. Bet, tikko viņš pievirzījās tuvāk, Aloīzija atkāpās. Kaut gan viņš centās sev iegalvot, ka mīļotā priecājas par viņa ierašanos — Aloīzija tak nav koķete, — viņš tik un tā tam īsti neticēja. Aloīzija šķietami pakļāvās mātes gribai, tomēr Volfgangs manīja, ka zem ārējā maiguma slēpjas spēks un apņēmība. Viņa strādāja bezgala cītīgi, gandrīz vai kā apmāta.

Tikko sākās stunda, tēvs jaunos atstāja vienus, bet, kolīdz dziedāšana apklusa, ieradās māte. Volfgangs errīgi nodomāja, ka tas kļuvis par paradumu. Šodien kopā ar Cecīliju Vēberi ienāca arī Konstance. Pēc pirmās tikšanās Volfgangs nebija pievērsis viņai gandrīz nekādu uzmanību, blakus Aloīzijai viņa izskatījās bērnišķīgi neveikla, bet tagad, redzēdams, cik silti viņa apsveicinoties pasmaida, Volfgangs atģida, ka meitene patiešām priecājas par viņa ierašanos. — Maestro, vai paziņosit mums, tiklīdz saņemsit ziņas no tēva? — Cecīlija Vēbere noprasīja.

Kā tad. Es taču ilgojos pēc Itālijas ne mazāk kā Aloīzija. Esmu bijis tur trīs reizes un guvis milzu panākumus. Gan pāvests, gan Mārtiņi tēvs, gan.,»

— Zinām, zinām! — Aloīzija viņu pārtrauca, mundri piebilzdama: — Jūs tur sacēlat sensāciju, — un, smaidīdama kā eņģelis, izvadīja jaunekli pa durvīm.

Mājās Volfgangu gaidīja tēva vēstule. No māmiņas balss viņš tūdaļ noprata, ka tēvs pateicis «nē». Uz citādu atbildi ari nebija ko cerēt, viņš sarūgtināts nodomāja. Lai cik nepatīkams likās spriedums, viņš saprata, ka tēvs raksta patiesību, un vairākas lappuses pārlasīja vēlreiz.

«Tu saki, ka gribi aizvest Vēbcra jaunkundzi uz Itāliju un tur iekārtot viņu operā par primadonnu. Mīļais dēls, nosauc kaut vienu vienīgu dziedoni, kas parādījies uz itāliešu skatuvēm pirms vairākkārtējas uzstāšanās Vācijā. Un pat pēc tam, lai sasniegtu mērķi, visiem vajadzējis nodrošināties ar kādu varenu aizstāvi — princi, kardinālu vai plaši pazīstamu komponistu, kā Ilasi vai Gluku. Ir galīgs neprāts ieteikt sešpadsmit gadu vecu meiteni un, kas vēl ļaunāk, tādu, kura nav stāvējusi uz operas skatuves dēļiem. Tu zini labāk par jebkuru citu, ka operai nepietiek ar dziedāšanu. Jāzina, kur stāvēt, kā tēlot, jāmāk iznesties. Un kur nu vēl prasme frizēties, ģērbties, grimēties, kas nepieciešama ikvienai primadonnai un nāk vienīgi kopā ar pieredzi. Lai cik talantīga viņa būtu, lai cik labi skolota, lai cik meistarīgi dziedātu, — ja tu ieteiksi tādu jauniesācēju, ikviens impresārijs uzskatīs Tevi par traku. Tāds solis iznīcinās Tavu paša labo slavu, ko es ar tādām pūlēm esmu iekarojis. Visa pasaule par Tevi ņirgāsies. Pat muftijs vai plīsīs no smiekliem.

Tavs priekšlikums, Volfgang, izklausās pēc tīrās pasakas. Tomēr Tava labsirdība dara man prieku. Alkas palīdzēt grūtdieņiem Tu esi mantojis no sava tēva. Taču Tev japatur prātā arī vecāku laime un veselība, jāpatur prāta, kā viņi Tevis dēļ pūlējušies, citādi Tu nokļūsi sātana nagos.

Pateikšu, kā Tu varētu palīdzēt Vēbera jaunkundzei, Palūdz, lai viņu noklausās Rāfs.Vienalga, kāda viņa baiss ir šobrīd, viņš bijis liels dziedonis, uzstājies arī Itālijā, kur viņu joprojām ciena. Ja Rāfam viņas balss patiks — un tas ir ticams, jo Tev tā patīk, un Tev ir labāka gaume, — tad viņš varētu ieteikt Aloīzijas jaunkundzi itāliešu impresārijiem, kas slavas laikos viņu augsti vērtējuši. Pagaidām lai Vēbcra jaunkundze cenšas dabūt lomas uz

Manheimas skatuves, pat ja viņai par to nemaksā, jo tādējādi viņa gūs vajadzīgo pieredzi un slavu.

Bet kā Tu vari aizmirst visu pasauli un ielaisties tādā neprātīgā pasākumā pēc tam, kad mēs visi Tevis dē| esam tik daudz upurējuši, arī Tava māsa Tevis labad atteikut sies pati no savas karjeras. Tu nedrīksti nevienai sievietei ļaut iepīt sevi tīklos. Tu devies šai grūtajā un bīstamajā ceļojumā, lai atrastu vietu, kas atbilst Tavām spējām, un algu, ko Tu esi pelnījis, taču, galvenais, lai vairotu savu labo slavu un cieņu. Daļu šī uzdevuma Tu esi jau veicis. Tomēr tagad no Tevis, vienīgi no Tevis ir atkarīgs, vai Tu spēsi sasniegt visaugstāko kalngalu, ko mūziķim jebkad bijis lemts sasniegt, tā ka Tava slava nedzisīs pat pēc nāves, vai arī Tu padosies kādas sievietes vilinājumam un kļūsi par gluži parastu kapelmeistaru, kas, visu aizmirsts, izlaiž garu būdclē uz netīra salmu maisa noskrandušu, izsalkušu bērnu acu priekšā.

Tāpēc steidzies uz Parīzi, turklāt bez kādas vilcināšanās! Atrodi sev vietu diženu ļaužu sabiedrībā. Aut Caesar, aut nihil. Jau domai par Parīzi vajadzēja Tevi glābt no visām šim muļķīgajām idejām. No Parīzes īsti talantīga mākslinieka slava aizskan pāri visai pasaulei. Tur galms izturas pret ģeniāliem mūziķiem ar vislielāko cieņu. Tur Tu gūsi atzinību, ko esi papilnam pelnījis.»

Volfgangs sēdēja klusēdams, līdz māmiņa iejautājās: — Ko tu darīsi?

— Braukšu uz Parīzi.

— Vai kopā ar Vendlingu?

— Nē. Arī tētis tagad ir tam pretī. Viņš raksta, lai tu braucot man līdzi.

— Vai tu to nenožēlosi, Volfgang?

— Cerams, tu nenožēlosi, māmiņ.

Anna Marija iedrošinādama pasmaidīja, kaut gan, domājot par gaidāmo ilgo, nogurdinošo ceļojumu, viņai tirpas skrēja pār muguru.

Taču nu saslima Volfgangs, kas bija spiests lūgt, lai māte paskaidro Vēberiem, ka viņš nevar braukt uz Itāliju: tam vēl nav pienācis laiks.

Anna Marija atkārtoja Vēberiem Volfganga vārdus un piebilda: — Varbūt viņš varēs braukt vai nu nākamgad,

Vai nu Cēzars, vai nekas. (Latin.)

I vai aiznākamgad, kad būs iekārtojies Parīzē, pašreiz tas I būtu pāragri.

Vēlāk viņa Volfgangam pastāstīja: — Liekas, pārmaiņas tavos plānos viņus nemaz nepārsteidza, viņi visu uzklausīja tā, it kā neko citu nebūtu gaidījuši.

— Vai tu sacīji Aloīzijas jaunkundzei, ka viņu noklausīsies Rāts?

— Jā.

— Vai viņa priecājās?

— Viņa pasmaidīja, kad redzēja pasmaidām māti.

— Vai tu pateici, ka es guļu slims?

— Jā, — un ka tas ir viens no iemesliem, kāpēc tu patlaban nevari braukt uz Itāliju.

Atvadu koncertam Volfgangs komponēja Aloīzijai āriju, kurā viņa varēja parādīt savu talantu; Rāfam viņš sacerēja āriju, ņemdams vērā vecā vīra balss ierobežotās iespējas; viņš lika Vēberam pārrakstīt koncertu flautai, lai Vendlings varētu to izpildīt, un samaksāja pārrakstītājam par darbu; viņš nokārtoja arī, lai Rozā drīkstētu spēlēt viņai komponēto sonāti; tā nu neviens nevarēja justies novārtā pamests.

Kannabihs bija apmierināts ar Rozas sekmēm, kuras meitene guvusi Volfganga vadībā, tomēr nesamaksāja jauneklim nevienu krciceru un nepateica pat «paldies». . Rafs jūsmoja par savu āriju, kas izcēla viņa zemos toņus, par kuriem pagaidām vēl nevajadzēja baidīties; viņam patika arī Aloīzijas balss. Kad Volfgangs pavaicāja, vai viņš būšot tik laipns un jauno dāmu mācīšot, viņš atbildēja: — Labprāt to darīšu, tikai, protams, prasīšu zināmu atlīdzību naudā.

ļ Vendlingam patika flautas koncerts, un viņš gribēja ņemt to līdzi, lai spēlētu Parīzē, tomēr, kad Volfgangs deva piekrišanu, i nedomāja maksāt.

Vienīgi Vēbcrs aizkustināja Volfgangu līdz sirds dziļumiem, godbijīgi teikdams: — Jūsu flautas koncerts ar savu maigo toni un melodiskumu ir īsts brīnums.

— Varbūt, bet ir grūti komponēt instrumentam, kas nepatīk.

— Tomēr mūzika ir nevainojama. Pilna kvēles, dabiska un izteiksmīga.

— Es būtu varējis to uzskrīvēt šā tā, bet, ja manam darbam jāiziet ļaudis, man negribas par to kaunēties. Tā nu es strādāju pēc labākās sirdsapziņas. Pulējos, lai koncerts iznāktu skaists.

— Tāds tas ari ir, tāds tas iri Bet kāpēc jums nepatīk flauta, maestro?

— Es dodu priekšroku precīzākiem instrumentiem, kurus var labāk kontrolēt.

Aizbraukšanas priekšvakarā Vēbers uzaicināja abus Mocartus uz pusdienām. Viņi nevarēja ielūgumu pieņemt: Anna Marija paskaidroja, ka viņi izbraukšot pašu karietē agri nākamajā rītā, lai izmantotu tik ļoti nepieciešamo dienas gaismu. Tomēr viņi iegriezās pie Vēberiem pēcpusdienā.

Konstance pasniedza kafiju un kūkas; Volfgangs, kas sēdēja blakus Alolzijai, būtu izticis ar maizi un ūdeni — tā viņu apbūra jaunās dāmas klātbūtne.

— Man žēl, ka mēs nevarējām braukt uz Itāliju, — Alolzija sacīja. — Man patiešām žēl.

— Man tāpat. Kopā mēs būtu daudz ko veikuši.

— Varbūt vēl veiksim. Ja jūs pārdomāsit, es būšu te, jūsu rīcībā..

— Vai apsolāt?

Alolzija noskūpstīja Volfgangu uz pieres, čukstēdama: — Apsolu. — Par atvadu dāvanu viņa iedeva jauneklim pašas adītu dūraiņu pāri.

Tad pienāca šķiršanās brīdis; Volfgangam šķita, ka sirds tūlīt plīsīs pušu. Vēberi viņu apskāva; Konstances acīs mirdzēja asaras, Fridolīns uzdāvāja viņam Moljēra lugas un sacīja Annai Marijai: — Mocarta kundze, mēs jūsu dēlam paliekam lieli parādnieki. Viņš izturējās pret mums kā vissirsnīgākais draugs. Mēs mūžam būsim pateicīgi par visu, ko viņš mūsu labā darījis; mums viņa pietrūks gluži kā pašu dēla.

47

Ceļojums no Manheimas līdz Parīzei ilga deviņas garas dienas. Nekad braukšana nebija likusies Volfgangam tik apnicīga. Visas domas lidoja atpakaļ pie Aloīzijas, no ku

r.is kariete veda viņu arvien tālāk un tālāk. Atmiņai uzdavātie dūrainīši, kas sildīja rokas, jo sāpīgāk atgādināja šo skumjo patiesību.

Anna Marija pateicās dievam, ka gandrīz viss ceļojums noritējis neparasti siltā un saulainā marta laikā (tikai pēdējās dienās bija gāzis lietus un pūtis salts vējš) un ceļā nav gadījies redzēt kaujas, kaut gan Francija atrodas karastāvoklī ar Angliju un Prūsija un Austrija žvadzina viena pret otru ieročus Bavārijas dēļ. Viņa pūlējās uzjautrināt Volfgangu, modinot viņā interesi pret Francijas pilsētām, tādām kā Mecu, Verdenu un Salonu pie Marnas, kurām viņi brauca cauri; viņa jokodamās atkārtoja tēva vārdus, ka Volfgangs itin kā iebrūkot šai zemē, lai to iekarotu, taču dēls nepavisam nejutās kā iekarotājs, iepriekšējā lielā ceļojuma priecīgais satraukums tagad negribēja atgriezties.

Pēc iebraukšanas Parīzē Volfgangs tūdaļ lika kučierim vest viņus uz ieteikto adresi — kāda lietotu mantu tirgotājā vācieša Meijera kunga namu Būrlabē ielā. Māmiņai šis rajons nepatika: iela bija šaura un īsa, tikai pārsimt metru gara, un gan tā, gan mazā, tumšā istabiņa atgādināja viņai cietumu. Taču Volfgangs negribēja tērēt laiku jaunas mītnes meklējumiem, kamēr neiekārtosies Parīzē pa īstam, un, lai attaisnotu palikšanu, viņš sacīja, ka māmiņa te jutīšoties labāk, jo Meijeri runājot vāciski, un, ja viņa gribot redzēt, kāds izskatoties īsts cietums, lai aizejot uz Bastīliju, tā atrodoties pavisam tuvu. Anna Marija nodrebēja šausmās, jau domājot vien par drausmīgo ēku. Pa visu Eiropu klīda baisi nostāsti par tās biezajiem mūriem, dziļi pazemē izbūvētajiem kazemātiem, kur cilvēkus iemetot gluži kā kapā, un cietumniekiem, kas gadiem ilgi neredzot sauli. Salīdzinājumā ar to noīrētā istaba nu šķita viņai krietni omulīgāka, un viņa sacīja dēlam, lai tas neraizējoties, viņa apmieri