# Brandenfelsas pils noslēpumi-1.2

Anna Ēbenšteina

Anna Ēbenšteina

Brandenfelsas pils noslēpumi

Romāns

Pirmā un otrā grāmata

Romāna galvenā sižeta līnija saistās ar mīklaino grāfienes Brandenfelsas noslepkavošanas mēģinājumu, testamentu pazušanu un vērtīgu dārglietu nolaupīšanu. Sākas izmeklēšana, kuras procesā daudz samezglojumu un pārsteidzošu atklājumu. Aršiem notikumiem cieši savijas romāna varoņu likteņi. Sī grāmata būs interesanta lasāmviela ikvienam vieglas piedzīvojumu literatūras cienītājam.

Noskannējis grāmatu un failu izveidojis Imants Ločmelis

No vācu valodas tulkojis Kārlis Kļaviņš Mākslinieks Viktors Parkovs

Eb 13 Brandenfelsas pils noslēpumi. Atk. izd. (Romāns). R.: Avots, 1992

Apgāda „Grāmatu Draugs" 1933. gada izdevuma atkārtojums.

Anna Ēbenšteina

BRANDENFELSAS PILS NOSLĒPUMI

Romāns

## Pirmā grāmata

..

## 1 PĀRNĀKŠANA

Vīnstīgām apaugušajā pils verandā sēdēja vecā grāfiene Brandenfelsa. Viņas slaidais stāvs bija salīcis, sniegbaltie mati ierāmēja dižciltīgo seju, kurā vēl varēja vērot bijušā skaistuma pēdas. Dziļas bēdas bija nolasāmas iekritušajos vaibstos, gurdās acis daudz raudājušas. Tik augstu stāvoša, tik bagāta — un tomēr nelaimīga?

Sāpīgās domās iegrimusi, grāfiene vēroja kluso rudens ainavu. Šis krāsu košums bija tikai māns. Aiz tā glūnēja ziema… iznīcība… nāve!

Vecā grāfiene nodrebinājās. Arī viņas ēnas jau kļuva garākas. Vientuļš vecums, vientuļa nāve tas bija viņas liktenis.

Uz terases, cik ātri vien atļāva tās apaļais stāvs, izskrēja Vernera kundze — vārtsardze. Rokā viņai bija vēstule, kuru tā nodeva grāfienei. Ziņkārībā, kas gan varētu būt tajā rakstīts, viņa palika stāvam, jo grāfienei no uzticamās kalpotājas nebija noslēpumu.

—          Vēstule? — grāfiene izbrīnā jautāja. — Kas gan varētu man rakstīt?

Bet, izlasījusi pirmās rindiņas, viņa iesaucās:

—        Žēlīgais Dievs, tas taču manas Gabrielas rokraksts! Mans mīļais bērns atkal reiz griežas pie savas nelaimīgās mātes.

Abas sievietes, elpu aizturējušas, lasīja jau sen pazudušās meitas vēstuli, izjuzdamas drīz dziļākās sāpes, drīz sirsnīgāko prieku.

„ Dārgā, vienīgi mīļotā māte!

Izmisuma spiesta, iedrošinos vēlreiz tuvoties Tev ar manu lūgumu — pēdējo reizi: uzņem mani un manu Robertu vecāku namā. '

Lielais Dievs, vai tad tiešām esmu tik smagi noziegusies, ka pat māte nespēj to piedot? Es esmu kļūdījusies — jā, kļūdījusies pret ceturto bausli.

Ne dienā, ne naktī man vairs nav miera no žēlabām, bēdām un izmisuma. Miegs bēg no manis, jo ik uz soļa mani vajā kāda bēdu sagrauzta, bez laika novecojusi seja…

Kas gan varēja mani pamudināt Tevi atstāt ? Kas lika man atmaksāt visu, ko esi man laba darījusi, ar nepateicību un nepaklausību? Tā bija sievietes augstākā, svētākā tiesība — mīla!

Vienīgi mīla noveda mani šajā nelaimīgajā konfliktā starp bērna pienākumu un sirds jūtām. Un šajā smagajā cīņa mīlai vajadzēja uzvarēt! Vai tad jau bībelē nav teikts:,, Tebūs atstāt tēvu un māli, un sekot tavam vīram. ?

Kamdēļ mana mīļotā māte stājās ceļā sani vienīgā bērna laimei? Tamdēļ, ka vīrietis, kuru es mīlēju, nebija mūsu aprindu cilvēks. '

Tas nozīmēja, ka es, grāfa meita, bagātās grāfienes Brandenfelsas vienīgais bērns, izšķiežot savu mīlu pret mūsu vārtsardzes dēlu.

Grāfī un firsti piedāvāja man. savus kroņus. Es atteicos no visiem mana iemīļotā Roberta dēļ. Neviens no šiem lepnajiem kungiem nespēja līdzināties viņam. Zināms, viņš bija nabags un zemas kārtas, bet cildena bija visa viņa būtne un viņa dvēsele! Pats Dievs viņam bija devis līdzi dzīvē muižniecības zīmogu. Neviens nebija tik skaists, tik cēls, tik bruņniecisks kā viņš!

Vai tad mums nevajadzēja vienam otru mīlēt? Jau kā bērni mēs kopā rotaļājāmies. Roberts daudzreiz izglāba mani no nāves, likdams spēlē savu dzīvību. Vai par to es nebiju parādā viņam savu?

Un kad mēs pirmo reizi, līksmi gavilēdami, baudījām mūsu mīlas laimi, tad nenojautām, pret kādiem šķēršļiem mums nāksies atdurties. Sašutusi Tu parādīji manam mīļotajam durvis — sašutusi par to, ka nabaga vārtsardzes dēls iedrošinājies pacēli savas acis uz grāfa meitu.

Velti mēs ceļos lūdzāmies Tevi. Tu, kas ikvienam ubagam novēli laipnu vārdu, atstūmi no sevis to, kurš bija man viss, mana pasaule. Uz Tavas pils sliekšņa Tava labsirdība izsīka. Senču lepnums un šķiru aizspriedumi piepildīja Tavu citkārt tik maigo sirdi. Tu aizliedzi mums tikties. Tas bija pāri mūsu spēkiem. Jauni, nepiedzīvojuši, kaistas mīlas un kaisles sagūstīti, mēs saltā rudens naktī šķīrāmies no dzimtenes.

Mūs pavadīja vienīgi apziņa par mūsu tiesībām pašiem izlemt savu likteni. Mūsu mīlas dēļ neviena cīņa mums nebija par grūtu, neviens zaudējums par smagu.

Un kā mēs esam cietuši šīs augstākās mainas dēļ. ' Rūgtākā nabadzība nespēja traucēt mūsu svētlaimi — mēs piederējām viens otram mūžīgi.

Karstas asaras plūst man no acīm, kad atceros šo laiku, kas bija jaukākais manā mūžā; tā. bija paradīze šajā nožēlojamajā zemes virsū.

Mūsu ierobežotie līdzekļi drīz izsīka. Roberts velti meklēja darbu. Pienāca drūmas dienas. Rūpes un trūkums mūs vajāja, un drīz vien bads kļuva mūsu ikdienišķais viesis.

Nosaluši, izsalkuši mēs staigājām apkārt, lūgdami darbu. Bagātās grāfienes Brandelfelsas meitai, lupatās tītai, nācās ubagot pie svešām durvīm.

šad un tad līdzjūtīgi ļaudis deva mums maizi un mazliet aizdara, bet visbiežāk mums uzsauca:,, Prom, jūs nelieši, jūs gribat tikai zagt. '"

Bezgalīgie pazemojumi, trūkums, slimības un ciešanas noveduši mūs pie izmisuma.

Trīs gadus, trīs neaprakstāmi garus gadus mēs esam izcietuši. Tagad spēki mūs atstāj. Kāda neredzama vara neatvairāmi velk mūs atpakaļ uz dzimteni. Šodien, tieši pirms trīs gadiem mēs to atstājām. Mans Dievs, cik citādāki mēs nu pārnākam!

Mēs smagi esam izpirkuši to, ko bijām noziegušies cilvēcīgā vājumā.

Dievs un cilvēki ir no mums novērsušies. Mums ir tikai mūsu mīla. Mūsu pēdējā cerība ir mans lūgums pie Tevis. Māt, palīdzi mums! Pieņem mūs, piedod mums! Māt, pie tavas mīlas, kas reiz saistīja Tevi pie tava vīra, kuru Tu drīkstēji mīlēt, pie šīs svētās piemiņas es Tevi lūdzu

—  esi žēlsirdīga!

Aizmirsti, piedod! Atver mums abiem savus skāvienus. Visu mūžu mēs būsim Tev pateicīgi.

Bet, ja Tu negribi atzīt viņu, manu vīru, tad paliec sveika uz mūžu, un lai Dievs Tev piedod! Tad mēs kopā mirsim uz tēva nama sliekšņa.

Jo mīla ir stiprāka par nāvi!

Tavi nelaimīgie bērni Gabriela un Roberts. "

—        Dievs uzklausījis manas lūgšanas, — vecā grāfiene noteica asaru aizžņaugtā balsī. Beidzot, beidzot pēc trim bezgala gariem gadiem es atkal drīkstu apskaut manu Gabrielu! Jau sen esmu viņai piedevusi

—  un arī tavam Robertam, — viņa lēnīgi piebilda. — Nu mums ir divi bērni. Vēl es varu vērst par labu to kļūdu, ko savā aklībā esmu nodarījusi. Ak, nelaimīgie, ko gan viņiem nav nācies pārciest, kamēr es… — Elsas aizžņaudza viņai balsi.

Ari vārtsardze raudāja — viņa raudāja aiz prieka.

Grāfiene turpināja:

—          Mana sirds nojauš, ka mēs vēl šovakar redzēsim savus bērnus, jo tieši šodien paiet trīs gadi kopš tā brīža, kad tie mūs atstāja. Tamdēļ lūliņ steidzies lejā un sameklē Zuzannu, lai viņa palīdz tev sagatavot visu ciemiņu saņemšanai. Es drīz sekošu tev.

Vernera kundze neticami veikli noskrēja lejup pa kāpnēm. Necerētais prieks spārnoja viņas soļus.

Palikusi viena, grāfiene sāka soļot pa verandu šurp un turp. Lielais, priecīgais uztraukums gandrīz aizrāva tai elpu — viņai vispirms vajadzēja mazliet sakārtot domas.

— Es gandrīz nevaru sagaidīt to brīdi, — viņa sevī čukstēja. — Cik labi, ka es neiznīcināju testamentu, kas ieceļ Gabriclu par manu vienīgo mantinieci. Es varētu nomirt — un kas tad notiktu? Gabriclai, manam labajam, vienīgajam bērnam tad būtu jāatstāj tēva mājas un neglābjami jāaiziet bojā. Bet arī Kurtam nebūs palikt tukšā. Es devīgi apbalvošu viņu — viņš taču vienmēr aizstāvēja Gabriclu. Un cik labi viņš vienmēr runāja par Robertu, cenzdamies to attaisnot! Viņš taču ir manas vienīgās māsas bērns! Vai tad tā Kurta vaina, ka viņa vieglprātīgais tēvs visu izšķērdējis?

Viņa apklusa un, dziļās domās iegrimusi, lūkojās ārā.

Kāds rudenīgs saule» stars krita uz rubīniem izrotātu medalļOnu, kas zelta saitītē karājās gtāfienes kaklā; tajā bija viņas meitas un mirušā vīra fotogrāfijas.

Rubīni tumši iekvēlojās… Vai tas neatgādināja asiņu tiaipu9

Vecā grāfiene notrīcēja. Vai tas bija vakara saltums vai baiga nojauta?…

No lielceļa puses pilij tuvojās divi cilvēki. Apstājušies pie parka pītās sētas, viņi ilgu pilniem skatiem uzlūkoja stalto ēku.

Slaidais jaunais cilvēks maigi atbalstīja augumā mazliet zemāku, trauslu sievieti, kas likās grīļojamies aiz vājuma.

Abi bija ģērbušies nabadzīgās, daudzkārt lāpītās, bet ārkārtīgi tīrās drēbēs.

Tie bija Roberts un Gabricla.

Kas bija noticis ar šiem dzīvespriecīgajiem, spēka un veselības pilnajiem jauniešiem?

Straujā, izlutinātā, vienmēr smejošā Gabricla, par kuras starojošo skaistumu kādreiz jūsmoja visa apkaime, — vai tā bija šī gurdā, nopietnā, bālā sieviete?

Izteiksmīgās acis, tumšu loku apēnotas, bija dziļi iekritušas; apaļā, rožainā seja kļuvusi kalsna un slimīgi bāla. Tikai brīnišķās zeltainās cirtas bija palikušas tās pašas.

Saule drīz būs nogrimusi aiz meža, — viņa sacīja klusā, daiļskanīgi balsī. — Tad es došos savā smagākajā gaitā, lai kristu mātei pie Lij,im. Ak, Dievs, dod man spēku!

Viņa piespieda kalsnās, sastrādātās rokas pie pieres. Divas smagas liMiras noritēja tai pār vaigiem.

Roberts kaisli apskāva savu sievu un maigi noglāstīja tās gaišo pdvu.

Mīļā Gabricla, es nekad nepiedošu sev, ka esmu ievilcis tevi sev lnlzi trūkumā, — viņš ievaidējās. — Manis dēļ tev bija jācieš nabailzil>a un izmisums. Un cik varonīgi tu kopā ar mani panesi visu! Ne vienas sūdzības, neviena pārmetuma — tu cīnījies un cieti kā svētā. Tavas mātes krūtīs vajadzētu būt akmenim sirds vietā, ja viņa negribētu tevi uzklausīt. Un, Gabricla, ja viņa negrib pieņemt mani — paliec tu viena. Kļūsti atkal laimīga kā bērns, iedomājies, ka šo trīs C.adu nemaz nav bijis, aizmirsti mani…

—  Beidz, Robert! — Gabricla iesaucās. — Tu mani moki! Lai es al teiktos no tevis, aizmirstu tevi? Nekad! Es labāk mirstu, nekā dzivoju bez tevis. Bez tevis un manas mīlas man nav nekā. Vai tad tu i ik maz pazīsti savu Gabriclu?

Viņa saņēma Roberta galvu abām rokām un ilgu, maigu skatu ielūkojās tam acīs.

Cik skaists tu esi! — viņa sacīja. — Un viss tavs skaistums pieder man! Cik es esmu bagāta!… Bet kas tad tas jau sirmi mati brūnajās cirtās?

Viņa noskūpstīja tam pieri.

—  Tā, nu esmu smēlusies sev spēku un drosmi, mīļais. Ļauj nu man iet — jau metas tumšs. Ej tu pie savas mātes… Zīme, zīme! — viņa pēkšņi uztraukta iesaucās.

—  Kas tev nolika? — Roberts nesaprašanā jautāja.

— Nekusties! — viņa čukstēja. — Redzi, tur…

Balts tauriņš bija nolaidies Roberta brūnajos matos. Nu tas droši pārvietojās uz Gabriclas pleca. Tas bija reti skaists kukainītis žilbinoši baltiem spārniem, kuru stūros mirdzēja lieli, zili punkti nevainība un uzticība.

Tauriņš pacēlās spārnos un aizlidoja uz pili, kur nozuda kādā vaļējā logā.

Jaunā sieviete nolūkojās tam pakaļ. Viņas sejā atplaiksnīja cerības stars.

—  Redzi, Dievs mani uzklausījis, — viņa bērnišķā ticībā sacīja. — Pirmīt es savā sirdī lūdzu viņu dot man kādu zīmi, vai māte man piedos, un viņš atsūtīja man šo tauriņu, kas nu laikam aizlidoja pie mātes.

Roberts vēlreiz noskūpstīja to.

— Pats Dievs stāv tev klāt, mī|otā. Tikai ej, un viss būs labi.

Vēl ciešs apskāviens, tad Gabricla apņēmīgi izrāvās no Roberta rokām un mierīgiem soļiem devās uz. pili — pretim savam liktenim.

Robertam likās, ka tam vajadzētu steigties tai pakaļ, glābt viņu no kādām briesmām, kastai draud.

Neprātīgas iedomas! Viņa taču gāja pie savas mātes!

Roberts nopūtās un sāka lēnām soļot uz vārtsarga mazo namiņu.

## 2 Velnišķi plāni

Kurts fon Rotenauss bija redzējis un dzirdējis visu, kas norisinājās abu veco sieviešu starpā. Viņš stāvēja plašajā ēdamzālē, kas atradās līdzās terasei, bet ne grāfiene, ne arī Vernera kundze nebija to pamanījušas.

Kurts fon Rotenauss, grāfienes māsasdēls, bija vidēja auguma, tumšmatains jauneklis melnām, viltīgām acīm. Viņš nebija neglīts, tomēr atstāja atbaidošu iespaidu. Viņa lūpās rotaļājās pretīgs, salkans smaids. Viņa kustības bija gludas un lokanas kā kaķim. Pret sev līdzīgiem un augstāk stāvošiem viņš bija liekulīgi padevīgs, bet pret saviem apakšniekiem izturējās ārkārtīgi rupji, pat nežēlīgi. Viņa vienīgais dzīves mērķis bija viszemiskākās izpriecas. Viņš bija pratis iekarot labās grāfienes sirdi, liekuļodams tās priekšā tikumību, bet galvenokārt izlikdamies par viņas aizbēgušās meitas dedzīgu aizstāvi.

Kurts jau bija pieradis uzlūkot sevi par krustmātes bagātības vienīgo mantinieku, bet nu viņa cerības sabruka kā kāršu namiņš.

Viņu sagrāba ārkārtīgas dusmas, un melnas domas pamodās tā sirdī.

— Es biju nelga, neļaudams vecenei iznicināt testamentu, — viņš caur zobiem šņāca. — Bet es nesamierināšos ar ubaga dāvanām! Nu, kad klaidoņu gaitas tai apnikušas, mana labā māsīca atkal pārnāk —, protams, kopā ar savu vīriņu. Tas jums, diedelniece, gan patiktu — iesēsties šajā siltajā ligzdiņā. Bet tas jums neizdosies! Kaut ar varu, es tomēr panākšu savu!

Viņš uzmeta niknu skatu grāfienei, kas staigāja verandā šurp un lurp. Šajā acumirkli saules stars krita uz rubīnu medaljonu, kas karājās grāfienes kaklā, un tā atspīdums kā sārts asiņu traips ietrīsējās Kurtam pie kājām.

—    Ā! — viņš čukstēja, vērdamies lajā. — Elles zīme… Jā, tam jānotiek!

Uzmanīgi, neviena nemanīts, viņš izslīdēja vecajā, aizaugušajā parkā un pa kādiem vārtiņiem izgāja uz ciema ielas.

Tuvojās vakars, un ielās neredzēja gandrīz neviena cilvēka. Tikai kāds zemniekzēns dzina no ganībām mājup zosu baru.

Pēkšņi no vecās akas ēnas iznira kāda sieviete. Tā bija sarkanmatainā lika, kuras tēvs bija pazīstams kā nelabojams sliņķis un dienaszaglis.

—  Nu tu beidzot nāc! — viņa skarbi pārmeta Kurtam, naidīgi to uzlūkojot. — Kamdēļ liki man tik ilgi gaidīt? Tu taču zini, kā par mani zobojas un sačukstas šīs muļķīgās, vīzdegunīgās zemnieku skuķes. Viņas vienmēr ņirgājas par mani. A, melnā barona mīļākā atkal gaida savu žēlīgo kungu! Es negribu to ilgāk paciest! — viņa kaisli iesaucās, piecirzdama kāju. — Atzīsti mani klaji par savu līgavu, vai arī es iešu pie grāfienes! Gan šīs skaudīgās skuķes vēl nožēlos savu nekaunīgo izturēšanos pret mani!

—   Neuztraucies, mīlulīt, — Rotenauss čukstēja, cenzdamies ar maigumu nomierināt sadusmoto mīļāko. — Iesim parkā — tur neviens nevarēs noklausīties mūsu sarunā. Un kas attiecas uz zemnieku meiču zobgalībām, tad labāk nemaz neievēro tās, viņas tikai apskauž tevi tava skaistuma dēļ. Ja tu ietu pie krustmātes, viņa tikpat nenoticētu tev un izraidītu tevi no pils. Tikai pacieties vēl kādu laiciņu — viņa ir veca un var kuru katru dienu nomirt.

Ilka uzmeta viņam vērīgu skatu.

—  Ā, — viņa saprotoši novilka, — man šķiet — es nojaušu tavas domas.

Ļaudamās sapņiem, viņa neredzēja, kāds ļauns, nodevīgs smaids atplaiksnīja Kurta lūpās. Bet, kad lika atkal pavērās viņā, Rotenausa skatā bija lasāma kaisla apbrīna. Tas viņai glaimoja, un tamdēļ viņa labprāt ļāvās Kurta glāstiem, kas beidzot iekvēlināja arī viņas salto sirdi.

Baronam ne prātā nenāca apprecēt liku. Tā viņam bija tikai patīkama rotaļlietiņa, kas prata iekairināt viņa pārsātināto juteklību.

Viņš neraizējās par to, kā tiks vaļā no Ilkas, kad tā viņam būs apnikusi. Viņš vēl nezināja, ka viņa var pārvērsties bīstamā ienaidniekā, kolīdz, nojautīs, ka barons nodomājis to atstāt.

» * *

Pa tukšo ielu šļūcošiem soļiem gāja vecais Feits — skaistās Ilkas tēvs.

Pīpi zobos iespraudis un rokas bikšu kabatās sabāzis, dienaszaglis gaidīja savu meitu.

Ilka bija viņa lepnums, vienīgais radījums, ko tas mīlēja. Viņas dēļ tas būtu varējis pastrādāt ikvienu noziegumu.

Viņš neuzticējās baronam, nojauzdams tajā sev radniecīgu dvēseli. Bet gan viņš piespiedīs to apprecēt liku! Viņš zināja tādus Rotenausa noslēpumus, ka viegli varēja to pazudināt.

Uzmanīgi apkārt lūkodamies, viņš gāja tālāk. Netālu no pils viņš palika stāvam.

Kas gan varēja būt šie divi cilvēki, kas roku rokā stāvēja pie žoga un lūkojās caur to uz pili?

Feits nepamanīts pielīda tuvāk un, noslēpies aiz kāda milzīga ozola, sāka klausīties.

—         Velns un elle! — tic taču ir jaunā grāfiene un viņas mīļākais, ar kuru tā toreiz aizbēga! — viņš nomurmināja, ar ļaunu apmierinātību vērodams abu nelaimīgo novārgušo un nabadzīgo izskatu. — Tā viņiem vajag! Jaunā grāfiene nekad nav varējusi ieredzēt manu liku. Bet pagaidiet — gan mēs jums sasālīsim šo putru!

Ar zobgalīgu smīnu viņš nolūkojās tiem pakaļ, tad pagriezās un iegāja parkā. Viņa alkohola notrulinātās smadzenes nodarbināja jautājums, kādu labumu no nupat redzētā tas varētu iegūt sev un savai Ilkai. Viņa galvā jaucās visādi plāni.

Tad alejas viņā galā kļuva redzams kāds pārītis.

Cieši apskāvušies, Kurts un lika nāca tuvāk.

—         Tēvs, — lika sacīja, nicīgi smaidīdama. — Vecajam žūpām ir kas nelabs padomā. Esi uzmanīgs — viņš ir viltīgs kā lapsa un gudrs kā čūska.

Ieraugot meitu, Feita vienīgā acs iemirdzējās priekā un lepnumā. Gandrīz pazemīgi viņš satvēra Ilkas roku un maigi noglāstīja to.

—          Labvakar, barona kungs, — viņš sacīja, mazliet paceldams cepuri. — Man ir kāds pārsteigums jums. Ilka, balodīt, tu labāk ej mājup, tas nav domāts tavām maigajām ausīm.

Ilka skaļi iesmējās.

—         Liekas, tēvam ir noslēpumi no manis! — Uztvērusi tēva zīmīgo skatu, viņa žāvādamās piebilda: — Nu, manis dēļ, kas man daļas gar jūsu darīšanām!

Paspiedusi Kurtam roku un pamājusi tēvam ar galvu, viņa aizgāja dejojošiem soļiem.

Abi vīrieši nolūkojās tai pakaļ, kamēr viņas krāšņais stāvs nebija nozudis alejas līkumā.

—  Nu, kas ir? Kurls beidzot iejautājās.

—         Grāfiene Gabricla un viņas Roberts Verners atkal pārnākuši, — Fcils noslēpumaini čukstēja, ar prieku vērodams, kā pārvērtās un nobāla barona seja.

—          Velns un elle! — Kurts iesaucās. — Nebiju domājis, ka viņi varētu ierasties jau tik drīz.

—  Kā, vai tad jūs jau zinājāt? — Feits izbrīnā jautāja.

Barons īsos vārdos atstāstīja, ko bija redzējis un noklausījies.

—        Nu jārīkojas, cik ātri vien iespējams. Apdomājiet, kādi zaudējumi ceļas man un jums, ja krustmāte pieņem atpakaļ savu meitu! Ko man palīdzētu tās ubaga dāvanas, ko krustmāte solās man atmest! Arī līkas nākotne ar tām nebūtu nodrošināta. Vienīgā izeja ir novākt veceni no ceļa, pirms vēl tā paguvusi iznīcināt testamentu, ar kuru es tieku iecelts par vienīgo mantinieku. Jums jānāk man palīgā. Mans plāns ir šāds: jūs iczogatics pilī, nogaidāt izdevīgu mirkli, pievācat veceni…

—          Tātad man vajadzētu grāfieni… nogalināt? — Feits glūnoši ieminējās.

—         Rie velna, nerunājiet taču tik skaļi! Rotenauss šņāca, nedroši palūkodamies visapkārt.

—  Un ko jūs man dosiet, ja jūsu dēļ likšu spēlē savu galvu?

Rotenauss zaudēja pacietību.

—        Ja negribat, nevajag! Tad es palikšu nabags, un lika varēs meklēt sev citu viru. Patiesībā jūs to izdarītu vienīgi savas meitas labā.

Feita sejā nepakustējās neviens vaibsts.

—  Un ja nu jūs pēc tam nododat mani? — viņš jautāja.

—        Tad taču es pats būtu jūsu rokās. Kāds gan labums jums varētu celties ar vecenes nāvi? Bet ļaujiet man izrunāt līdz galam. Jūs slepeni nodurat grāfieni, un visi ticēs, ka Gabricla pastrādājusi šo slepkavību tamdēļ, ka māte nav to pieņēmusi atpakaļ savā pilī. Abi testamenti atrodas tumšajā samta kastītē,kur glabājas ģimenes vērtslietas. Grāfiene vēl šodien nolika to uz apaļā galda savā istabā. Neaizmirstiet paķert līdzi šo kastīti — tā ir svarīgāka par visu. Kad testaments man būs rokā, es kļūšu pils un visas bagātības īpašnieks, lika ieies pilī kā baronese Rotcnausa. Kad jūs būsit ticis galā ar savu uzdevumu, es tūliņ ieradīšos notikuma vietā, likšu apcietināt mātes slepkavu, un lieta būs darīta!

Feits bija uzvarēts — vēlēšanās redzēt liku bagātu un laimīgu padarīja to piekāpīgu.

— Sīkākus norādījumus, kā šo lietu veikt, jums laikam gan nevajadzēs — jūs taču neesat iesācējs! — Rotenauss ņirdzīgi iesmējās. — Bet nu vairs nav ko kavēties, katra minūte mums dārga.

Abi nelieši tuvojās pilij. Rotenauss atslēdza mazās durtiņas, un Feits, neviena nepamanīts, iezagās pilī.

## 3 Salabšana

Grāfiene Brandcnfelsa bija iegājusi ēdamistabā, kas atradās līdzās viņas buduāram. Viņa gribēja mazliet atpūsties pēc pārdzīvotā uztraukuma, ko tai bija sagādājusi Gabrielas vēstule.

Te atvērās durvis, un istabā ienāca kāda sieviete.

Grāfiene stāvēja kā sastingusi, un sirds tai sāka strauji pukstēt. Viņai aizrāvās elpa. Vai tiešām šī nožēlojamā ubadze bija Gabricla — viņas vienīgā, skaistā meita? Ak Dievs, kā viņa bija pārvērtusies!

Grāfiene gribēja iekliegties, bet neviena skaņa nenāca tai pār lūpām, un viņa mēmi izstiepa meitai pretim abas rokas.

Gabricla ieslīga mātes skāvienos, un abas sievietes ilgi stāvēja klusēdamas, cieši piekļāvušās viena otrai.

—         Māt, mīļā māt! — Gabricla elsodama iesaucās un noslīga grāfienes priekšā ceļos.

Vecā dāma piecēla meitu un ilgi lūkojās tās bālajā, novārgušajā sejā.

Gabricla pazemīgi nolieca savu gaišo galviņu un tikko sadzirdami izdvesa:

— Un Roberts?

Grāfiene Brandcnfelsa sarāvās. Bet viņa tūliņ atkal pārvarēja sevi.

— Ved šurp savu Robertu, mans bērns, — esmu viņam piedevusi.

Gabricla uzgavilēja.

—           Māt, māt, visu mūžu mēs būsim tev pateicīgi!

Viņa gribēja steigties pie Roberta, lai paziņotu tam šo prieka vēsti, bet māte viņu aizturēja.

—  Paliec vēl brītiņu pie savas vecās mātes, mans bērns. Tik ilgi cs esmu bijusi viena, un nu Dieva žēlastība man atkal atdevusi tevi. Ļauj man tevi uzlūkot, glāstīt un skūpstīt, mans nabaga bērns. Nu sāksies jauna dzīve. Prieks un saule atkal valdīs mūsu pilī. Bet tagad pastāsti man, bērns, kā jūs varējāt aizbēgi, kur jūs slēpāties visu šo laiku?

Gabriclai asaras saskrēja acīs, un viņas balss trīcēja, kad tā atbildēja:

Tu prasi, lai cs pali izstāstu tev, kā esmu tevi pievīlusi? Bet tev ii tiesības uz lo. Nāc, māmiņ, apsēdīsimies mazajā nišā, kur senāk abas tik labprāt mīlējām kavēties, un cs izsūdzēšu tev visu, ko esmu pret tevi noziegusies.

Viņa uzmanīgi nosēdināja māti ērtajā atzveltnes krēslā, bet pati noslīga ccļos tai pie kājām.

Istabā brītiņu valdīja dziļš klusums. Abas sievietes kavējās pagātnes atmiņās.

Beidzot Gabricla vilcinādamās iesāka:

—  Vai atceries vēl to dienu tas bija pirms trim gadiem —, kad mēs abas sēdējām šeit, gluži tāpat kā tagad? Tu tāpat glāstīji manus matus, un cs atkal un atkal skūpstīju tavas mīļās rokas. O, es labi zināju, kamdēļ! Bet tu neko nenojauti no tās šausmīgās cīņas, kas norisinājās manā sirdī. Tu taču nevarēji zināt, ko es biju nolēmusi. Tev šķita, ka esmu slima, un tu pali mani noguldīji. Man gribējās kliegt aiz sāpēm, kad tu novēlēji man labu nakti. Es ilgi gulēju vaļā acīm un raudāju. Vienīgi Dievs zina, cik smagi man bija šķirties no tevis!

Elsas aizrāv a viņai balsi. Vecā grāfiene ļāva meitai mazliet nomierināties, tad maigi sacīja:

—  Man liekas, it kā tas būtu noticis tikai vakar, lai gan kopš tā brīža jau pagājuši trīs šausmīgi gari gadi. O, ko gan cs nedotu, ja varētu izdzēst šo laiku no manas dzīves! Bet nu turpini, bērns, es gribu zināt visu.

Klusu, it kā sarunādamās pati ar sevi, Gabricla atsāka:

—    Kad pilī viss b*ja apklusis, cs uzmanīgi piecēlos un steigā apģērbos. Uz pirkstgaliem nokāpu lejā un izgāju parkā, kur gaidīja Roberts. Arī viņš bija nepamanīts atstājis savu istabu. Nakts tumsāmēs devāmies prom no pils. Tuvējā ciemā mūs gaidīja pajūgs, ko Roberts jau iepriekš bija pasūtījis. Tas mūs nogādāja galvaspilsētā. Robertam bija pazīstami kādi labi, vienkārši ļaudis, pie kuriem es dzīvoju, kamēr viss bija sagatavots mūsu salaulāšanai. Svinīgo ceremoniju nakts laikā noturēja kādas mazas baznīciņas vecais mācītājs. Nu es biju Roberta sieva — Dieva un cilvēku priekšā. Tad mēs devāmies tālāk, pretim nezināmam liktenim. Mes ceļojām tikai naktīs, bet dienā slapstījāmies.

Gabricla apklusa. Vecā grāfiene bija dziļi aizkustināta.

—   Saki, Gabricla, kamdēļ tu atstāji senču pili, ne ar vārdiņu neatvadījusies no manis?

Jaunā sieviete nesaprašanā uzlūkoja grāfieni.

—  Kā, vai tad tu neatradi vēstuli, ko cs noliku uz mana rakstāmgalda? Šajā vēstulē cs taču izskaidroju tev visu un lūdzu piedošanu par to soli, kas man bija jāsper.

—   Vēstuli? Es neesmu to atradusi, kaut pārmeklēju visu tavu istabu. Toreiz, kad tu aizgāji no manis, man likās, ka es zaudēšu prātu aiz sāpēm un… aiz kauna. Sākumā cs nemaz nespēju ticēt, ka tas ir varējis notikt.

Gabriclas sejā atspoguļojās sāpes.

—  Vajadzīgos dokumentus cs jau iepriekš biju sagādājusi, tos man vajadzēja paņemt no tava rakstāmgalda slepenās atvilktnes.

—   To es redzēju, mans bērns, — grāfiene skumji pasmaidīja. — Savas ļaunās nojautas, kas drīz vien izrādījās rūgta patiesība, es atklāju vienīgi manai labajai Verncrai. Sākumā mēs divatā vien meklējām jūs, bet kad panākumu nebija, ziņoju policijai. Pagāja nedēļas, bet nojums nebija nekādu ziņu. Nelīdzēja ari sludinājumi, ko es ievietoju visās avīzēs. Tu biji aizmirsusi savu nelaimīgo māti, novērsusi no tās savu sirdi. Tikai pamazām cs samierinājos ar Dieva gribu un sāku ticēt, ka tu esi aizgājusi bojā.

Gabricla neaprakstāmi cieta, klausoties mātes vārdos.

—   Māt, — viņa bikli sacīja, — cs neesmu tavas mīlas cienīga un negribu arī mēģināt taisnoties, bet saki, vai tas tiešām iespējams, ka tu nebūtu atradusi manu vēstuli un ari turpmāk nebūtu saņēmusi nekādas ziņas no manis?

—  Nē, Gabricla, kopš tavas aiziešanas neesmu saņēmusi no tevis ne rindiņas. — Bet kamdēļ tu jautā? Kas tev noticis?

Gabricla uztraukta pietrūkās kājās.

—  Tur ir kāds noslēpums, māt! — viņa iesaucās. — Cik bieži es esmu tev rakstījusi, lūgdama, lai tu mums piedod. Bet tu neatbildēji. Un pēdējās divas vēstules es pat saņēmu atpakaļ neatplēstas. Te tās. ir. Un tu nebūtu tās redzējusi?

Viņa izņēma no kabatas divas vēstules un pasniedza tās mātei, kas izbrīnā uzlūkoja pastā apzīmogotās aploksnes ar viņas adresi.

—         Tā ir mīkla, kas mani uztrauc, — viņa sacīja. — Es nevaru iedomāties, kas gan būtu varējis mūs tik ļauni maldināt.

— Tad jau mēs esam kādas velnišķas nelietības upuri?

Grāfiene pamāja ar galvu.

— Ja arī tava pēdējā vēstule nebūtu nokļuvusi manās rokās, tad…

—          Tad tu būtu atradusi pils priekšā divus līķus, — Gabricla aizžņaugā balsī nobeidza.

Grāfiene sarāvās.

—         Bet Dievs negribēja, ka noziedznieks gavilē, mans bērns. Mums viņš jāatrod un jāizdibina tā plāni. Bet kur lai meklējam viņu?

Gabricla atsāka savu stāstu.

—         Kad bijām tik daudzkārt noraidīti, mēs vairs neiedrošinājāmies tev rakstīt. Divi gadi mēs vēl cietāmies, bet tad ilgas pēc dzimtenes lika mums ķerties pie šī pēdējā mēģinājuma. Nu tu zini visu, dārgā māte, — tiesā mūs!

—        Nē, nē, es jau sen vairs nedusmojos uz jums. Ja cs būtu zinājusi, ka nodevīga roka sēj nelaimi mūsu starpā, viss būtu cilādi. Un nu ej, mans bērns, un atved šurp savu Robertu… Bet nē, uzgaidi acumirkli: es gribu tev ko dāvināt šī brīža piemiņai.

To teikusi, viņa izgāja otrā istabā.

Arī vārtsarga mazajā mājiņā atkal ienācis prieks un cerība.

Laimīga un apmierināta Vernera kundze sēdēja starp saviem abiem bērniem — Robertu un Zuzannu.

Tas, par ko viņa neuzdrošinājās pat sapņot, nu bija kļuvis īstenība: Roberts pārnācis, un viss būs atkal labi.

—        Cik liela un skaista tu esi kļuvusi, mazā māsiņa, — Roberts teica, noglāstīdams pietvīkušās meitenes vaigu. — Nu, nu, ncsarksti jau tūliņ, kad brālis pasaka tev ko glaimojošu. Gan jau drīz to darīs kāds cits… Bet varbūt tev jau ir kāds sirdsdraudziņš?

—  Bet Robert! — Zuzanna samulsusi un nokaunējusies novērsās.

—         Laid viņu mierā, dēls, viņa vēl ir gluži kā bērns, kura galvā nav vietas mīlas domām, — māte nosacīja, starodama priekā.

—          Nu, bet kādēļ tad viņa tā nosarka? — Roberts smējās, vērīgi lūkodamies māsas sejā, kas pēkšņi bija kļuvusi nopietna.

—        Es iešu uz pili — gribu redzēt Gabriclu, — Zuzanna ātri atteica un, pamājusi mātei ar galvu, izsteidzās no istabas.

Māte un dēls klusēdami nolūkojās tai pakaļ.

—         Mīļa, laba meitene. Kaut viņa kļūtu patiesi laimīga, un kaut visas dzīves ciešanas viņu saudzētu! — Roberts sacīja sirsnīgā balsī.

## 4 Slepkavība

Nelaimīgās Brandcnfclsas pils sievietes! Kāds šausmīgs liktenis savelkas pār jūsu galvām!

Kā zibens no skaidrām debesīm slepkavas nesaudzīgā roka satrieks jūsu laimi, kuru jūs nupat tikai esat sākušas gaidīt.

Vai nojauta jums nesaka, kāds briesmīgs liktenis jums draud?

Vai nav neviena, kas varētu jūs brīdināt, kas varētu jūs glābt?

* * *

Gabricla palika viena istabā.

Viņas acu priekšā tēlojās spilgtas ainas no nākamās laimīgās dzīves. Viņa saņēma rokas, un karsta pateicības lūgšana pacēlās no viņas dvēseles pret debesīm.

Viņu iztraucēja kluss troksnis otrā istabā. Bija jau galīgi satumsis. Mēness slēpās aiz mākoņiem.

Vai dīvainā skaņa blakusistabā neizklausījās kā nomākts kliedziens? Kas tas bija? Vai tur kas smags nenokrita uz grīdas? Vai kaut kur tālumā ncnoklaudzēja durvis un steidzīgi soļi ncizgaisa attālajās telpās?

Arī māte arvien vēl nenāca. Gabricla pēkšņi sajuta dīvainas bailes.

—  Man taču jāredz, kas tur noticis.

Viņa izgāja cauri tumšajai ēdamistabai un, sataustījusi durvis, sauca:

Māt!

Gabricla atvēra durvis. Arī otrā istabā valdīja tumsa un klusums.

Pēkšņi viņa palika stāvam. Viņas kāja bija pieskārusies kam mīkstam.

Viņa pieliecās, bcl tūdaļ atkal ar skaļu kliedzienu atlēca atpakaļ — viņas rokas bija sataustījušas kādu lipīgu šķidrumu.

Šajā acumirklī mēness izpeldēja no mākoņiem. Tā spokainā gaisma apspīdēja mazo telpu līdz pat dziļākajam kakliņam.

Šausmās ieplestām acīm Gabricla stingu skatu lūkojās savā priekšā.

Pie viņas kājām lielā asiņu peļķē gulēja kāds nekustīgs stāvs.

Klusumu iztraucēja skaļš kliedziens.

Kā zibens ķerta Gabricla sabruka zemē. Briesmīgās sāpēs un izmisumā viņa saļima pār līķi, no kura krūtīm vēl arvien šļācās asinis.

—          Žēlīgais Dievs, mana māte noslepkavota! Nē, nē, tas nav iespējams, tas nav tiesa!

Pēdējiem spēkiem viņa piecēlās kājās.

Palīgā! Ļaudis, palīgā! — viņas kliedziens spalgi izskanēja pils klusumā.

Mirkli vēlāk atskanēja daudzu soļu troksnis, un vesels bars kalpol.iju ar svecēm un lāpām rokās sabruka istabā.

Visiem pa priekšu skrēja sarkanmatainā Ilka.

Žēlīgais Dievs!… Vecā grāfiene noslepkavota!… Redziet šo ubadzi!… Viņai visas rokas notraipītas asinīm!… — pūlī cita caur citu atskanēja uztrauktas balsis.

Rupjas rokas satvēra Gabriclu, kas izmisusi turējās pretī.

Vai esat prātu zaudējuši? Laidiet mani vaļā! Es taču esmu (iabriela Brandcnfelsa!

Pa daļai nobijies, pa daļai kurnēdams, pūlis mazliet atkāpās.

Te istabā ienāca Rotenauss.

Kas tas par troksni? Kas šeit notiek? Gabricla, tu?

Viņa skats krita uz mironi.

Skaļi elsodams, šis liekulis noslīga ccļos pie līķa. Bet drīz tas atkal pietrūkās kājās.

Mātes slepkava! — viņš uzkliedza Gabriclai. — Turiet viņu! Sasicnict šo briesmoni! Atvediet žandarmus!

Kurt, Dieva dēļ, ko tu runā? Es būtu savu māti…

Viņa nespēja aptvert šo apvainojumu, viņas nevainīgā dvēsele nodrebēja šīs šausmīgās ļaunprātības priekšā.

Viņa nupat man piedeva, — Gabricla raudādama stostījās.

Tu melo, nožēlojamā klaidone! Rotenauss kliedza. Tu gribēji ar varu iegūt to, ko biji pazaudējusi, aiziedama līdzi savam miļakajam pasaulē. Esi nolādēta, slepkava! Prom viņu, vediet to uz ciclumu! •

Bāla kā mironis Gabricla sarāvās no katra viņa vārda, it kā tic būtu sāpīgi pātagas cirtieni.

—          Vai tad jūs vairs neesat cilvēki? Esiet taisnīgi! Pie Pestītāja brūcēm — es neesmu to darījusi! Tikai šausmīga nejaušība novedusi mani šādās aizdomās…

—         Beidz zaimotics, nemēģini liegties! Ko tu vari iesākt pret šiem pierādījumiem? Redziet, ļaudis, šo sveci. Viņa to izrāvusi grāfienei no rokām un nometusi zemē. Redziet šo dunci, ar kuru viņa pastrādājusi šausmīgu noziegumu! Redziet viņas asiņainās rokas!…

—         Dievs mans liecinieks — cs neesmu vainīga! Viņš neatstās mani, viņš uzrādīs īsto vainīgo.

—  Sasieniet viņu! Rotenauss pavēlēja.

Šajā acumirklī ieradās žandarmi, lai apcietinātu mātes slepkavu.

—          Nepieskarieties man! — Gabriela lepni uzsauca tiem. — Vai tiešām gribat pāri darīt nevarīgai sievietei?

Tā bija Ilka, kas zobodamās iesaucās:

—  O, šī ubadze vēl grib izlikties lepna!

Un viņa gribēja to pagrūst.

Rotcnausa sakūdīti, ļaudis lādēdamies un draudēdami uzmācās nelaimīgajai sievietei.

Tad drūmais gājiens devās lejup pa kāpnēm.

Pusceļā tam pretim steidzās ārsts, kam jau bija paziņots par notikušo.

— Kur grāfiene? Vai viņa vēl dzīva? — viņš aizelsies jautāja.

Neviens nevarēja dot noteiktu atbildi.

—        Glābiet manu māti, doktora kungs! — Gabriela lūdzās un skumji piebilda: — Ja vien glābšana vēl iespējama.

Ārsts jau bija uzskrējis augšā.

Atrāvis durvis, viņš iegāja istabā.

Dažas sveces un lāpas apgaismoja telpu. Uz grīdas bija liela asins peļķe, bet ārsta skats velti meklēja grāfieni.

Viņš pārmeklēja visus kakliņus, tomēr nekā neatrada.

Grāfiene bija nozudusi…

* * *

Pa to laiku Gabricla, līdz nāvei nogurusi, streipuļoja trokšņojošā pūļa vidū.

Pēkšņi viņā iekvēlojās vājš cerības stariņš. Kā gan viņa bija varējusi piemirst Robertu?

Gājiens drīz nokļuva pils pagalmā.

—  Robert, palīgā! Robert!

Vernera kundze un tās dēls piegāja pie loga un izbrīnā sastinga.

—  Mans Dievs, tā taču Gabricla! — Roberts šausmās iekliedzās.

Viņa sauc mani palīgā.

Vienā lēcienā viņš bija pie durvīm un izskrēja ārā.

Ar spēku viņš atbrīvoja sev ceļu pie Gabrielas, kas bez samaņas ieslīga viņa rokās.

— Kam dzīvība dārga, lai nemēģina pieskarties viņai!

Neviens neiedrošinājās tuvoties.

—        Sasicnict viņu, atņemiet tam noziedznieci un iesēdiniet ratos — un tad prom uz cietumu! — Rotenauss pavēloši sauca.

—         Neiedrošinieties jūs, suņi! — Roberts uzkliedza pūlim. — Un ļus, Rotenaus, esat nožēlojams gļēvulis! Bet gan jūs to nožēlosiet!

—        Sasicnict to liclībnicku! — Brandenfclsasjaunais kungs pavēlēja ļaudīm.

Kādas divdesmit rokas reizē tvēra pēc Gabrielas. Roberts nespēja turēties pretī šādam pārspēkam. Gabriela tika izrauta tam no rokām, bet viņš pats saturēts.

Gabriclu iecēla jau aizjūgtos ratos. Rotenauss un žandarmi sekoja tai.

—        Cietumā mātes slepkavu! Uz ešafota tu satiksies ar savu sievu! barons izsmejoši uzsauca nelaimīgajam, kas stāvēja kā sastindzis.

Bet tad tas straujā kustībā izrāvās no pūļa rokām un skriešus devās pakaļ ratiem. Iesākās nikna skriešanās.

Kučicr, brauc, cik ātri vien vari! — Rotenauss uzsauca vedē-

jam.

Bet Roberts jau bija panācis ratus un veikli ielēca tajos.

Sitieni bira pār viņu kā krusa, tomēr viņš nekustējās no vietas. Aukstasinīgi izvilcis no kabatas revolveri un pavērsis tā stobru pret baronu, viņš palika stāvam aiz žandarmiem.

Rati joņoja uz priekšu. Roberts klusēdams stāvēja savā vietā, apsargādams savu sievu un tās ienaidniekus. Bet pēkšņi kāds neparedzēts šķērslis lika braucienam apstāties.

Zirgi saslējās pakaļkājās un, spēcīgas rokas savaldīti, palika stāvam.

Ieraudzījis lāpu gaismā kādu svešu sulaiņa livrejā ģērbtu vīrieti, Rotenauss uzsauca tam:

—  Kā jūs iedrošināties mūs aizturēt?

—         Jums būs brītiņu jāuzgaida, — sulainis atbildēja, izbrīnā vērodams dīvaino braucienu. — Ceļu aizsprosto grāfienes Holmsvīkas ekipāža, kurai salūza ritenis. Redziet, tur stāv pali grāfiene.

Rotenauss izlēca no ratiem un pasteidzās nozust tumsā. Uz ceļa stāvēja grezna ekipāža, ap kuru darbojās daži strādnieki. Grāfiene stāvēja tiem līdzās. Uzmetusi skatu ratiem un to pasažieriem, grāfiene Zigrīda Holmsvīka sarāvās un ātri pienāca tuvāk. Viņas skaistā, pareizā seja bija pēkšņi nobālusi, un tajā atspoguļojās dziļas sāpes.

Šajā acumirklī arī Gabricla atguva samaņu, un abu sieviešu skati satikās.

—         Ulrih! — Zigrīda sāpīgi iekliedzās. — Ulrih, tu šeit? Kas ir šī meitene? Tātad es atkal esmu pievilta, nodota?

Un, uzmetusi Robertam un Gabrielai vēl pēdējo, nicināšanas un naida pilno skatu, viņa steigšus iekāpa savā salabotajā karietē, kas. nākamā acumirkli nozuda tumsā.

—        Kas tā bija? — Gabricla iesaucās, pievērsdamas galīgi pārsteigtajam vīram. — Robert, ko tu esi man nodarījis? Tu esi pievīlis mani?

## 5 Sāpīgā šķiršanās

Aiz Brandcnfelsas ciema klinšainā pakalnē pacēlās augsti, pussagruvuši mūri — Spoku tornis.

Māņticīgi ļaudis vairījās no šīs vietas, jo daži apgalvoja, ka naktīs esot redzējuši starp drupām klīstam kādu baltu stāvu.

Vai ari šobrīd tur, starp kokiem, nepavīdēja balts tērps?

Tiešām, kāds stāvs lēnām tuvojās tornim un apstājās laukumiņā tā priekšā. Mēness,kas pašreiz izpeldēja no mākoņiem, apspīdēja jaunu, skaistu meiteni. Tā bija Zuzanna Vernera.

—  Dīvaini, viņš nav atnācis, — viņa sevi nomurmināja.

Bet tajā pašā acumirkli no koka ēnas iznāca mednieka tērpā ģērbies jauneklis. Zuzanna metās tam pretim.

—          Valdemār, kur tu tik pēkšņi gadījies — it kā no zemes būtu izlīdis?… Nu, nenospied mani pavisam! — viņa smiedamās piebilda un cicši piekļāvās jauneklim.

—        Vai tad es to nedrīkstu? — viņš pārgalvīgi atsaucās. — Esmu tik neizsakāmi laimīgs, ka atkal varu turēt tevi savos skāvienos… Bet kas lad tev, mīlulīt? Tik nopietna šodien, tik klusa? Un pat asaras aeis? Nāc, lai skūpstu tās, un nu pasaki, kas tevi nospiež?

Viņš maigi novilka jauno meiteni sev līdzās uz akmens sola, kas vēl bija saglabājies pie torņa sienas.

Zuzannai nāca atmiņā visas tās laimīgās stundas, ko viņi bija pavadījuši šeit divatā. Vai tiešām tam nu vajadzēja beigties?

Sāpīgi elsodama, viņa piespieda asarās mirkstošo seju pie mīļotā krūtīm. Valdemārs maigi glāstīja viņas kuplos matus.

—          Izraudies, mīlulīt, — viņš mierinošā balsi sacīja, — un tad pastāsti man, kas tevi apbēdina.

Zuzanna pacēla galvu.

—         Valdemār, mīļais… ak, kā lai pasaku tev to?… Valdemār, mēs šodien tiekamies pēdējo reizi!

—        Zuzīt, Dieva dēļ, ko tu runā? — jauneklis iesaucās, nesaprašanā un izbailēs vērodams viņas seju, ko skumjas šķita padarījušas vēl apskaidrotāku. — Vai tu vairs nemīli mani? Mani, kam esi zvērējusi mūžīgu uzticību?

—         Es tevi mīlu vairāk par visu pasaulē un būšu tev uzticīga līdz nāvei. Bet tomēr mums jāšķiras.

F — Zuzanna, cs tevi lūdzu: nemoki mani, paskaidro man savu briesmīgo lēmumu!

—        Labi. Klausies, mīļais, un nedusmojies uz savu mazo, nelaimīgo Zuzannu.

Nedaudz vārdos viņa izstāstīja Valdemāram par sava brāļa un svaines ciešanām un par pagājušās dienas briesmīgajiem notikumiem.

Ļaunais liktenis nav lēmis, ka mēs piederētu viens otram, — viņa nobeidza. — Tikai nemēģini pretoties, nepadari man šķiršanos vēl smagāku. Un ko gan tu iesāktu ar mani, nabaga meiteni no vārtsarga būdiņas — tu, bagātais grāfs Bergcrs, Solingcnas pils nākamais valdnieks? Tu driksti apprecēt tikai dižciltīgu sievieti, vai arī tev būtu jāzaudē mantojums. Tu nedrīksti tik dziļi sarūgtināt savus vecākus, kas levi mīl. Es tevi lūdzu: aizmirsti mani un mūsu mīlu, atmiņas par kuru man palīdzēs panest dzīvi… kad man vairs nebūs tevis.

Zuzes balss aprāvās, un viņa gandrīz salūza zem savas atteikšanās sāpju smaguma.

Valdemārs bija mēmi noklausījies viņas vārdos. Briesmīgais sitiens nāca tam pārāk negaidīti.

zuc, tā nevar būt tava nopietnība! Mēs satrieksim visus šķēršļus. ko nožēlojamie aizspriedumi veļ mums ccļā. Droši griezīsim krūtis pretim nežēlīgajam liktenim. Vai tu tik maz mani mīli, ka gribi atteikties no manis?

—     Valdemār, tieši tādēļ, ka mīlu tevi vairāk nekā dzīvību, ka negribu kļūt par tavas nelaimes cēloni, — tieši tādēļ man jāatsakās no tevis. Vai gan ar mums lai notiek tas pats, kas noticis ar Robertu un Gabriclu?

—   Zuzit, vienīgā, cs nevaru aiziet no tevis! Ko man līdz. bagātība bez tevis? Tevis dēļ esmu mierā panest pat vecāku lāstus. Lai viņi ieceļ par mantinieku manu brālēnu. Tevī man ir visa pasaule, un tevis dēļ esmu gatavs ziedot visu. Vai tiešām tu pati gribi izdzīt mani no šīs paradīzes?

Viņš apbēra Zuzannu kaisliem skūpstiem, it kā bīdamies, ka varētu to pazaudēt.

Nelaimīgā meitene cicta neizsakāmas mokas, tomēr viņas lēmums palika negrozāms. Viņa saudzīgi atraisījās no Valdemāra rokām.

—   Esi stiprs, mīļais, tāpat kā es. Visa dzīve tev vēl priekšā, un cs nedrīkstu ieraut tevi sev līdzi nelaimē. Vēlreiz paliec sveiks, paliec sveiks uz mūžu! Laiks dziedē visas brūces, arī tavas ciešanas viņš pārvērtis klusās skumjās. Nāc vēlreiz manās rokās; vēl pēdējo reizi būsim laimīgi un tad šķirsimies uz mūžu…

Valdemārs turēja savu mīļoto cieši apskautu, it kā nekad negribētu laist to prom. Un tomēr viņam bija jāatzīst, ka Zuzannai taisnība.

Pēkšņi viņa pievilka'Valdemāra galvu sev klāt un iečukstēja tam ko ausī. Viņš pārsteigts un aizkustināts vēroja tās mierīgo, skaidro seju. Tiešām, šajā maigajā augumā mājoja varonīga dvēsele. Kādus smagus pienākumus tā bija uzvēlusi saviem vājajiem pleciem!

—     Mums jādara tam gals, Valdemār, — viņa tikko sadzirdami izdvesa, izraisīdamās no jaunekļa skāvieniem. — Tu esi man parādījis, cik bezgala laimīgs var būt cilvēks. Tas man būs mierinājums visai turpmākai dzīvei. Un ja mēs vairs neredzēsimies šeit, tad tur mēs atkal tiksimies! — viņa piebilda, norādīdama ar roku uz skaidrajām, zvaigžņotajām debesīm.

Vēl pēdējais apskāviens, pēdējais karstais skūpsts.

—  Paliec sveiks — uz mūžu!

—  Zuzīt, mīļotā! — viņš izmisis nosauca tai pakaļ.

Bet jaunā meitene jau bija prom.

Valdemārs beidzot saprata, ka viņa vairs neatgriezīsies.

Neizsakāmās sāpēs viņš nokrita zemē un, seju sūnās iespiedis, sāka nevaldāmi elsot.

Zuzanna lēnām soļoja uz priekšu. Dzīve tai šķita tikpat tumša un lukša kā šī nakts. Asaras aizsedza tai skatu, un viņa bieži klupa pāi koku saknēm, kas aizsprostoja tai ceļu. I'ēkšņi viņa līdz ceļiem iestiga purva dūņās.

Dievs debesīs, es esmu pazudusi! — viņa iekliedzās.

Te divas stipras rokas viņu satvēra un izvilka no drausmā kapa.

— Tur, lejā! — kāda nepazīstama balss iečukstēja viņai ausi. Mēness uz mirkli apspīdēja glābēju, un Zuzanna ieraudzīja tā seju.

Itel jau nākamā acumirklī viņš nozuda krūmu biezoknī. Zuzanna nezināja, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Pēkšņi viņas skats krita uz papīra gabaliņu, kas gulēja zemē tai pio kājām. Zuzanna noliecās un, pacēlusi zīmīti, vislielākā izbrīnā izlasīja tas saturu.

## 6 Cietumā

Rati, kas aizveda Gabriclu un tās dažādos sargus, nu varēja netraucēti turpināt ceļu.

Roberts nojauta, kas norisinās viņa sievas dvēselē, bet nespēja tai izskaidrot dīvaino starpgadījumu, jo arī viņam tā bija neatrisināma mikla. Gabriela redzēja viņa vilšanos un savās sirdsbailēs iztulkoja to iieļ>areizi. Kad Roberts mēģināja viņu mierināt, tā izmisumā novērsās un jutās pavisam atstāta. Viņas Roberts, viņas viss bija to pievīlis kādas citas dēļ…

Beidzot jauns ģībonis atkal uz laiku atbrīvoja nelaimīgo sievieti no ciešanām. Viņa neredzēja, kā rati izbrauca cauri priekšpilsētai un apstājās kādas drūmas, iegarenas ēkas priekšā, pie kuras vārtiem slavēja sardzē divi kareivji.

uz žandarmu pieprasījumu smagie vārti atvērās, un tajos, vēl divu kareivju pavadīts, parādījās kāds cilvēks ar milzīgu atslēgu saišķi rok!

Kali dārdēdami ieripoja plašajā pagalmā. Visapkārt pacēlās cietuma augstie mūri ar šauriem, aizrestotiem lodziņiem.

Stipras rokas satvēra Robertu un to cicši sasēja.

Icrmlas cietuma inspektors.

—         Novediet apcietināto sieviešu nodaļā, — viņš pavēlēja. Lai vir.suzraudZe parūpējas par viņu — liekas, viņa ir slima. Vīrietim ierādiet mazo kameru apakšstāvā. Un jūs, mans kungs, sekojiet man, lai sniegtu tuvākus paskaidrojumus par notikušo.

Baronam divaini sažņaudzās sirds, kad tas sekoja inspektoram cauri gariem, drūmiem koridoriem.

Viņi iegāja kādā augstā istabā ar šauriem logiem un kailām sienām, kur bija tikai dažas vienkāršas mēbeles.

Inspektors uzaicināja Rotenausu sēsties un, nenovērsdams no tā acis, sāka viņu veikli iztaujāt. Barons jutās neveikli no šī vērīgā skata un centās atbildēt pēc iespējas īsāk.

Ierēdnis visu pierakstīja. Kad Rotenauss reiz pagrieza galvu, viņš pārsteigts ieraudzīja vēl otru cilvēku, kas arī rakstīja.

Beidzot nopratināšana bija galā. Kurts atviegloti uzelpoja, kad atkal izkļuva pagalmā. Inspektors lūdza viņu sekot.

Atvērās kādas kameras durvis, un barons pēkšņi stāvēja ienīstā Roberta priekšā.

Šī satikšanās nāca tik negaidīta, ka Rotenauss neviļus sarāvās un uzmeta savam ienaidniekam naidīgu skatu, kas nepalika nepamanīts inspektora vērīgajām acīm.

—          Noņemiet viņam važas, — ierēdnis pavēlēja. — Šis cilvēks ir brīvs.

Sargi tūlīt atbrīvoja Robertu no važām, kas žvadzēdamas nokrita uz akmens klona.

—        Ko tas nozīmē, inspektora kungs? — Rotenauss īgni iesaucās. — Šis cilvēks taču apdraudēja manu dzīvību!

—         Es pats atbildu par savu rīcību, — inspektors salti atbildēja. — Pateicos jums, arī jūs varat iet.

Barons bija atlaists. Izgājis no cietuma pagalma, viņš ielēca ratos, kas ātri aizripoja nakts tumsā.

* * *

Inspektors laipni uzlūkoja Robertu.

—         Nāciet man līdzi un pastāstiet visu, ko zināt šajā lietā, — viņš sacīja.

Tajā pašā istabā, kur vēl nupat Rotenauss bija sniedzis savas melu ziņas, Roberts izstāstīja inspektoram to mazumiņu, ko pats zināja.

—          Labi, — ierēdnis sacīja. — Ja gribat vēl redzēt savu sievu, sekojiet man.

Viņi uzkāpa augšējā stāvā, kur inspektors mirkli sarunājās ar vccījļU, labsirdīga izskata sievieti. Uz priekšnieka pavēli viņa atvēra vienas n<> neskaitāmajām durvīm, kas nepārtrauktās rindās stiepās abās pusēs garajai ejai.

' Abi vīrieši iegāja. No koka lāvas kameras kaklā piecēlās kāds stāvs.

Žēlastību, žēlastību! — Gabricla vaimanāja. — Es esmu nevainīga!

Robertam sažņaudzās sirds.

— Gabricla, — viņš iesaucās, — es taču esmu pie tevis!

—        Robert, tu nāci atbrīvot mani no šī šausmīgā stāvokļa? Tu taču ņemsi mani līdzi un nekad vairs neatstāsi mani?

Robertam likās, ka viņš to neizturēs.

—        Es nedrīkstu ņemt tevi līdzi, Gabriela, un arī pats nevaru palikt pie tevis, — viņš skumji atbildēja.

Man jāpaliek šeit? — viņa čukstēja, mulsu skatu lūkodamās visapkārt. — Ā, nu cs zinu: tu iesi pie viņas, pie tās skaistās, svešās sievietes, un man jāpaliek vienai manās bēdās un izmisumā!

Roberts aizkustināts apskāva sievu.

—        Gabricla, — viņš maigi sacīja, — vai tiešām tu vari šaubīties par mani? Dievs mans liecinieks — es nepazīstu to sievieti, redzēju viņu pirmo reizi! Tici man un nomierinies.

i — Robert, viņa neizskatījās pēc tādas, kas mck)tu. O, neliedzies, saki man taisnību! Apdomā, mēs varbūt nekad vairs neredzēsimies vai arī satiksimies tikai tiesā, pirms es nozūdu uz mūžu…

—         Zvēru tev pie visa, kas man svēts, — cs nekad neesmu tevi pievīlis, Gabriela! Ncnomoki sevi ar šo neprātīgo greizsirdību. Vai tu tiešām domā, ka cs varētu tevi tik nekrietni pievilt un šķirties no tevis ar šādu smagumu uz sirdsapziņas?

Gabriela jutās uzvarēta.

—         Piedod, cs nevarēju citādi, — viņa raudādama sacīja. — Bet nu cs atkal ticu tev, un šī ticība man palīdzēs pārciest visu! Un nu — dzīvo sveiks!

Viņa cicši piekļāvās vīram, it kā tai būtu jāšķiras no viņa uz mūžu.

—        Nepadodies izmisumam, mīļā, Roberts viņu mierināja. — Esi stipra! Dievs uzklausīs manas lūgšanas un vērsīs par labu arī šo pārbaudījumu.

Vēl pēdējais skūpsts, un Roberts bija prom.

Durvis aizkrita, un Gabricla elsodama sabruka savā guļasvietā.

Mirkli vēlāk Roberts jau stāvēja uz ielas.

Mans Dievs, vai tas tiešām bija iespējams? No laimes sliekšņa, no mīlošas, piedodošas mātes rokām — cietumā?

Nelaimīgais ilgi stāvēja nekustēdamies. Tad tas pacēla labo roku un iesaucās:

— Es zvēru, Gabriela, ka atriebšos, nežēlīgi atriebšos par tevi tam, kas vienīgais vainīgs lavā nelaimē!

## 7 Viltībā pārspēts

Pateicoties tumsai, Feits ar savu laupījumu nepamanīts pa slepenajiem vārtiņiem izkļuva no pils. Ar lielu līkumu viņš sasniedza savu pussagruvušo māla būdiņu. Iegājis tajā, viņš rūpīgi aizslēdza durvis un ar gultas segu aizklāja vienīgo lodziņu.

Viņa sirdsapziņa klusēja. Šī taču nebija viņa pirmā slepkavība, un vecais nelietis jutās apmierināts un priecīgs, ka tā tik labi izdevusies.

Nolicis nolaupīto kastīti uz galda, viņš sāka pārbaudīt tās saturu.

—         Pie velna! — Feits priecīgā pārsteigumā iesaucās, kad acīs tam iesitās dārgakmeņu apžilbinošais mirdzums. — Nu, tas tomēr atmaksājas. Ilka būs mierā ar savu vcco tēvu un, kļuvusi baronese, neaizmirsīs to. Bet kur tad testamenti? Es tos neredzu. Vai tad tiešām tikai šīs dažas rotas būtu visa alga par manu darbu?

Viņš apgāza kastīti, un daži gredzeni noripoja uz grīdas. Feits pacēla tos un smaidīdams uzlūkoja.

—         Šos nieciņus es labāk uzglabāšu pats, — viņš nomurmināja. — Rotenausam nevar uzticēties, un arī man taču jāsaņem kāds atalgojums par pūlēm. Šmeijc Finkcls labprāt atpirks no manis šos akmeņus.

Pēkšņi viņš klusi iesvilpās: kastītei bija divkāršs dibens, un šajā slepenajā nodalījumā Feits atrada divus salocītus dokumentus.

Iededzis mazu spuldzīti, vecais nelietis rūpīgi aplūkoja dokumentus. Viņš nebija maldījies.

—         Es būtu pēdējais nelga, ja atdotu baronam Šos papīrus, — Feits sevi sprieda. — Kamēr tie ir pie manis, viņš ir pilnīgi manā varā. Cik žēl, ka Ilka tik muļķīgi ieķērusies šajā puisī. Bet nekas, gan jau viņa pratīs parādīt tam zobus! Kas tur ir? — Feits īgni iesaucās, izdzirdis

klauvējienus pie durvīm. — Atdari, tēvs, tā esmu es, — Ilka aiz durvīm atlbildēja.

Veeis uzmanīgi pavēra durvis un tūliņ atkal noslēdza tās. I Jēzus, Marija! — Ilka pārsteigta iesaucās, sasizdama rokas. ' Klusāk, bērns! — Feits šņāca. — Tu laikam gribi, lai mani pakar? Ņem šis lietas un izrotājies, bet turi muli!

Ilkai tas nebija divreiz jāsaka. Nostājusies sadauzīta spoguļa priekšā viņa apkārās dārgakmeņiem.

No Gabrielas mēs nu esam vaļā, tēvs, — viņa sacīja, sajūsmā vērodama savu attēlu spogulī. — Viss izdevās lieliski. Un barons? — vecis glūnoši jautāja.

Tas droši vien atnāks, kolīdz būs novedis ubagu princesi cietuma, — Ilka zobojās. — Vai cs neesmu skaista, tēvs?

Kā eņģelis, Ilka, tev vajadzētu kļūt firsticnci!

Protams! Bet pagaidām apmierināsimies ari ar baroneses titulu.

Bet vai tad tu neaizmirsīsi savu veco tēvu? — Feits pazemīgā balsi ubagoja.

Ilka šovakar bija augstsirdīga, u Protams, nc. Tev vienmēr klāsies labi.

Laimē starodams, Feits parādīja meitai abus testamentus.

Ak, lai paliek, — viņa garlaikodamās ntvairījās. — Tā ir tava darīšana, tēvs.

Un viņa no jauna iegrima dārgo rotu aplūkošanā, sapņodama par laimīgo nākotni.

Pie durvīm atkal atskanēja klauvēšana. Feits tūliņ saprata, ka tam labūt baronam, un steigā noslēpa abus testamentus zem savas gultas maisa. Tad viņš uzmanīgi atvēra durvis un ielaida Rotcnausu.

Barons vāji apslēptā īgnumā uzlūkoja dārgakmeņiem izgreznoto liku, kas kā pāvs grozījās spoguļa priekšā. Bet, uztvēris Fcita glūnošo skatu, viņš ātri savaldījās.

Tā, Ilka, — viņšsacija, pieiedams pie galda un paņemdams rokā da ms rotas, — nu es tevi izgreznošu. Nākamai baronesei nepiedien i.i apk.irlics dārgakmeņiem.

Nevērigi noskūpstījusi mīļāko, sarkanmatainā meitene nozuda mazaja blakusistabiņā.

Abi blēži palika vienatnē.

Nu, vai viss izdevās labi, Feit? — barons jautāja.

Slepkava uzmeta savam līdzbiedram īgnu skatu.

es likai izdariju to, ko jūs no manis prasījāt, — viņš atrūca. — Ar pārejo tieciet galā pats.

Rotenauss ciniski iesmējās.

—         Labi, labi, esmu mierā ņemt visu vainu uz sevis, — viņš sacīja, bet tad atkal kļuva nopietns. — Nu vēl tikai jānogaida prāvas iztiesāšana, un cs būšu vienīgais valdnieks Brandcnfclsā. Arī jūs netiksil aizmirsts. Bet vispirms dodiet šurp testamentus.

Feits vienaldzīgi paraustīja plecus.

—          Man to nav, viņš atbildēja. — Acīmredzot grāfiene tos jau iepriekš izņēmusi no kastītes un noglabājusi citā vietā.

Barons uzmeta tam aizdomīgu skatienu.

—          Vai jūs esat traks, cilvēk? — viņš sašutis iekliedzās. — Tādā gadījumā viss darbs būtu velts! Ja kāds cits atrastu abus testamentus, es nedabūtu neko!

—          Nu, tad ejiet uz pili un pameklējiet tur tos papīrus, — Feits mierīgi pamācīja. — Bet tā jau ir vienmēr: izvelc suni no ūdens, un viņš tev iekož rokā, — Feits īgni piebilda.

—          Nerunājiet muļķības. Neaizmirstiet, ka arī Ilkas liktenis cieši saistīts ar manējo.

—         Nesaprotu, par ko jūs tā uztraucaties. Pameklējiet taču grāfienes istabā! Tur jūs droši vien atradīsit šos papīrus.

Rotenauss piegāja vecim cieši klāt un draudošā balsī sacīja:

—        Labi, cs iešu. Bet neaizmirstiet, ka jūs un jūsu meita esat manās rokās! Un cs nepazīšu žēlastības, ja jūs būsit mani piekrāpis!

—         Jūs neesat gudrs, iedrošinādamies man draudēt, — Feits salti atbildēja. — Neaizmirstiet, ka arī cs varu nodot jūs!

Rotenauss satrūkās.

—        Nu, neķildosimies savā starpā, vecais, — viņš mierinoši sacīja. — Sveiciniet no manis manu liku.

īsi atvadījies, viņš aizgāja. Feits apmierināts nolūkojās tam pakaļ.

—        Meklē vien, tu tikpat neko neatradīsi, — viņš, rokas berzēdams, nomurmināja.

Piegājis pie meitas istabas durvīm, viņš ieklausījās. Ilka gulēja.

Feits izņēma no maisa apakšas abus dokumentus un rūpīgi noglabāja tos savu skrandaino svārku kabatā. Nodzēsis spuldzīti, viņš uzmanīgi izslīdēja ārā. Visapkārt valdīja dziļš klusums un miers.

Neviena nepamanīts, Feits izgāja cauri visam ciemam un brīdi vēlāk sasniedza kādu nabadzīga izskata būdiņu, kuras logā spīdēja vāja uguntiņa. Viņš piegāja pie loga un ielūkojās tajā.

Pie galda, uz kura vēl mētājās vakariņu atliekas, sēdēja vecs, atbaidoša izskata vīrs. Istabas dibenā kustējās vēl kāds cilvēka stāvs, kas pustumsā nebija skaidri saskatāms.

i luns, kas gulēja vecim pie kājām, draudoši ierūcās. Vecis pacēla ■Nišu un, ieraudzījis aiz loga pazīstamu seju, atvēra durvis un ielaida 11 il ti istabā.

I l>nz pēc tam logs tika aizklāts ar segu, un tikai neskaidras balsis ■OciiKija, ka būdiņā risinās dzīvas, uztrauktas sarunas.

## 8 Kāršu klubā

kozcnburgas augstākās sabiedrības klubā, neskatoties uz vēlo lltindu, vēl valdīja liela rosība.

IMašajā vidusistabā ap galdu sēdēja un stāvēja vairāki kungi, kas ■pClčja bakarā.

Sasprindzinātā uzmanībā visi sekoja spēles gaitai. Kāda spēlētāja pi iekšā jau bija sakrājusies liela zelta un papīrnaudas kaudze. Laimīgus vinnētājs izskatījis tik mierīgs, it kā viņam nebūtu nekādas daļas |ltr visu notiekošo.

Toties jo vairāk uztraucās viņa partneris — glits, elegants jauneklis ilvilā.

L Vēlreiz desmit tūkstoši marku! — viņš uzsauca bankas turētājiim.

; Jūs esat prātu zaudējis, Reišcnov, — kāds stalta izskata virsnieks ■Ontās nomierināt uztraukto jaunekli. — Vai tad vēl neesat diezgan paspēlējis?

Atstājiet mani mierā, Ridingen, šajā gājienā cs varu atgūt visu, un tad varēšu vēl šodien nokārtot savu parādu Ernshozcna kungam… I atari, baron Vcztorp, cs lieku desmit tūkstošus.

Labi, grāf Reišcnov…

Itankas turētājs izdalīja kārtis. Jauneklis atkal paspēlēja.

I i nshoz^ns piecēlās.

Man šķiet, mēs labāk turpināsim spēli rīt, mīļo grāf. Ir jau vēls.

Protams, baron. Un rīt cs atdošu jums arī tos piecdesmit tūkst ošus, ko šovakar esmu paspēlējis.

Leitnants fon Ernshozcns palocījās. Varēja redzēt, ka visa šī lieta tam nebija patīkama. Viņš bija ļoti bagāts un labi zināja, ka viņa pu linieks tikai ar pūlēm varēs sadabūt tik lielu summu. Bet ko tur vnri |ii darīl? Kāršu parāds — goda parāds…

Šajā acumirklī istabā ienāca Rotenauss.

—  Labvakar, kungi!

—  Pie velna, Rotenaus, kā tad jūs reiz nokļuvāt šurp?

Kurts sasveicinājās ar paziņām, kas apbēra to jautājumiem.

—         Vispirms ļaujiet man brītiņu atpūsties un mazliet atspirdzina ties, — viņš sacīja un, nosēdies pie galdiņa, pasūtīja vīnu un vakariņaļ

Rotenauss bija izsalcis, bet dīvainā kārtā nevarēja norīt ne kumosi Izdzēris dažas glāzes vīna, viņš atlaidās krēsla atzveltnī.

—         Tā, nu atkal esmu cilvēks, — viņš sacīja. — Bet tas jau arī bija šausmīgs uztraukums. Nāciet, cs jums pastāstīšu.

Barona paziņas ziņkāri pievirzījās tam tuvāk, un Rotenauss sāka stāstīt par savas krustmātes nāvi caur Gabrielas roku.

—          Es nupat nāku no cietuma, — viņš nobeidza, ar gudru ziņu noklusēdams savu tikšanos ar liku un tās tēvu.

Pēkšņi atvērās durvis. Rotenauss pavērsa galvu.

Kas bija šis cilvēks, kas nupat ienāca?

Salti sviedri pārklāja Kurta pieri, un viņš neviļus notrīcēja.

—        Kas jums notika, Rotenaus? Jūs izkatātics gluži slims aiz uztrau kuma! Dzeriet, — fon Mcinovs sacīja, pasniegdams tam glāzi ar vīnu

Barons iztukšoja t<3 vienā rāvienā.

—         Kas ir tur tas kungs, Meinov? — viņš čukstēja, norādīdams uz ienākušo.

—         Jā, tiešām, kungi jau vēl nav pazīstami! — Mcinovs iesaucās. Zcmestiesas asesors grāfs Reišcnovs, barons fon Rotenauss.

Abi vīrieši palocījās.

Vēl brītiņu pasēdējis, Rotenauss izgāja. Drīz pēc viņa atvadījās ari rotmistrs fon Ridingens un leitnants fon Ernshozens.

—         Kas tas par cilvēku, šis Rotenauss? — grāfs Reišcnovs jautāja viņiem. — Viņš mani tik dīvaini uzlūkoja, it kā būtu ieraudzījis spoku.

—         Nu, viņš jau arī gandrīz noturēja jūs par parādību, — Ridingens iesmējās. — Iedomājieties, viņš apgalvo, ka jūs esat pārsteidzoši līdzīgs tam klaidonim, kas kādreiz aizvedis viņa māsīcu.

—         Viņš laikam ir prātu zaudējis vai arī piedzēries, — Reišcnovs vēsi piezīmēja.

—         Vai esat jau dzirdējis par briesmīgo notikumu ar veco grāfieni Brandcnfclsu, Reišcnov? — leitnants iejaucās sarunā.

—         Jā, šo to esmu dzirdējis. Gan jau vēlāk redzēšu, kā visa šī lieta atrisināsies. Bet nu laiks mājup iet, — grāfs piebilda. — Labu nakti, kungi.

I .abu nakli, grāf!

išenovs viens pats devās uz vecāku dzīvokli, kartiēr abi virsnieki |a pretējā virzienā.

9

Kur palika grāfiene Brandenfelsa?

IHavā rīta krēsla vāji apgaismoja Brandenfelsas pils kāpnes un fldorus.

I'ie vecās grāfienes istabas durvīm stāvēja divi vīrieši, kurus izmekiii.is tiesnesis bija nostādījis šeit sardzē.

Pēkšņi koridora līkumā parādījās kāds stāvs, kas nākamā acumirklī kal nozuda.

Abi sargi, kas bija to redzējuši, briesmīgās izbailēs aizbēga pretējā rzienā.

I )lvainajai parādībai, acīmredzot, piemita noslēpumainas spējas, biezās mūra sienas tai nebija nekāds šķērslis. No koridora tā bez ilain pūlēm iekļuva šaurā, tumšā telpā bez durvīm un logiem. I Mvamā būtne turēja rokā kaut ko noslēptu zem sava platā, tumšā RlCtcļa. Nu viņa sāka tumsā aptaustīt sienas. Uz acumirkli telpā li -.pielēja gaisma, un parādība atkal nozuda.

Kādā krēslainā telpā spoks apstājās un nometa segu.

I a bija Zuzanna Vernera.

I'iegājusi pie aizklātā loga, viņa vēlreiz aplūkoja saburzīto papīrīti, un atkal viņai bija jādomā par šis nakts piedzīvojumu. Kas gan varēja bill las noslēpumainais glābējs? Vai ari šī zīmite bija viņa rakstīta?

Sargies! — tur bija rakstits, — un vairāk nekā.

No kā sargāties? Zuzannai taču nebija neviena ienaidnieka.

Viņa nopūzdamās iebāza zīmīti kabatā.

Tagad nav laika mīklu minēšanai, — viņa murmināja. — Mans I >ii'vs, kas gan notiktu, ja es būtu noslīkusi purvā? Nelaimīgā, kuru es izļ'labu, tad nomirtu badā.

Zuzanna uzmanīgi pacēla vienīgo durvju aizkaru un uz pirkstgaliem iegāja blakusistabā un klusām piezagās pie gultas, kur nckustigi C.iik ļ.i kāds sievietes stāvs.

Zuznnna noliecās pār gulošo sievieti un apmierināta izdzirda tās li'ntr. elpa-, vilcienus.

— Paldies Dievam, viņa vēl dzīva!

Zuzannai bija izdevies nepamanītai aiznest smagi ievainoto grāfieni un noslēpt to šajās telpās, par kurām nevienam, atskaitot pašu grāfieni un Zuzannu, nebija ne jausmas.

Jaunā meitene uzmanīgi pacēla segu. Cik šausmīga izskatījās dziļā brūcc nelaimīgās krūtis! Tomēr slepkavas nazis nebija skāris nevienu vārīgu orgānu, tikai sāpes un asiņu zaudējums bija laupījuši grāfienei samaņu.

Zuzanna uzmanīgi apmazgāja ievainojumu un to rūpīgi pārsēja.

Pēkšņi grāfiene atvēra acis un miglainu skalu uzlūkoja savu glābēju.

— Gabricla… — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Tad acis atkal aizvērās, un slimniece iegrima dziļā miegā.

Zuzannai asaras saskrēja acis.

—         Nabaga Gabricla, ja viņa zinātu, ka viņas māte vēl dzīva un ka es to kopju, cik labi vien protu! Bet cs nedrīkstu šeit ilgi kavēties, pils liek apsargāta… Vai lai atklāju mātei savu noslēpumu? Nē, viņa gribētu tūliņ atbrīvot Robertu un Gabriclu, grāfiene tiktu atrasta un viņu aiznestu no šejienes, bcl tā būtu viņas nāve — viņa vēl pārāk vāja. Kad gan mums reiz izdosies atrisināt šo mīklu?

Istabā bija kļuvis pilnīgi gaišs, ārā spīdēja saule.

—         Nu man jāiet, — Zuzanna čukstēja. — Grāfiene tagad gulēs, un vakarā es atkal atnākšu.

Viņa no jauna satinās mēteli. Vai blakusistabā kas nepakustējās? Viņa ieklausījās — nekas nebija sadzirdams. Un kas gan varētu šeit iekļūt? Nevienam cilvēkam taču nebija zināms mehānisms, kas atvēra ieeju šajās slepenajās telpās.

Pa lo pašu ceļu, pa kuru bija atnākusi, Zuzanna nokļuva parkā un atgriezās mazajā vārtsarga namiņā. Māte vēl gulēja, un jaunā meitene, neviena nepamanīta, klusu iezagās savā jumta istabiņā.

10

Grāfa Reiše'nova noslēpums

Galma maršals grāfs Reišcnovs ar sievu sēdēja pie brokastgalda. — Nesaprotu, kur paliek Ulrihs, — grāfiene nepacietīgi ieminējās. — Viņš taču zina, ka mēs viņu gaidām.

—         Viņš pārnācis tikai pulksten trijos rītā, — grāfs atbildēja, nepaceldams acis no avīzes.

—          Mans Dievs, kaut tikai viņš atkal nebūtu spēlējis! — grāfiene iesaucās. — Viņš mūs izputinās.

—         Neuztraucies, Klāra, cs neļaušu tam notikt, — viņas vīrs drūmi atbildēja. — Man vēl ir līdzekļi viņa savaldīšanai.

—  Ak, Herbert, es tevi lūdzu — neesi pārāk bargs pret viņu.

Grāfs pietrūkās kājās.

—        Tu velti lūdz, Klāra. Vienīgi stingrība šeit var līdzēt. Un es ccru, ka mūsu Ulrihs vēl labosies.

—  Protams, viņš taču ir tik labs un mūsu vienīgais dēls…

Grāfs novērsās.

—        Un tad, — vecā dāma turpināja, — cs daudz ccru ari no Zigrīdas iespaida uz viņu. Ari bez viņas lielās bagātības es nevarētu vēlēties mums labāku vedeklu par Zigrīdu.

—          Bet kas zina, vai lepnā Zigrīda maz gribēs Ulrihu? — grāfs ieminējās. — Viņā taču nav nekādas noteiktības, un pat savus jurista pienākumus tas neuzlūko nopietni.

—          Bet viņa mīl Ulrihu un piedos tam viņa trūkumus, — māte pārliecinoši sacīja.

—        Grāfiene Zigrīda Holmsvīka, — sulainis šajā acumirklī pieteica nupat pieminēto dāmu.

Galma maršals un viņa sieva sirsnīgi apsveica jauno meiteni.

—         Kamdēļ tu nebiji ieradusies ballē pie ministra, Zigrīd? — vccā dāma jautāja, kad apmeklētāja jau bija nosēdināta pie galda.

—  Ulrihs visu laiku nenovērsa acis no dunam, bet tu nenāci.

—         Ulrihs nemaz nemanīja manu prombūtni, viņam bija patīkamāka sabiedrība, — Zigrīda rūgti piezīmēja.

—        Bet viņš taču visu vakaru sēdēja kopā ar mums un gandrīz nemaz nedejoja, — grāfiene Rcišcnova aizrādīja.

—         Tu joko, mīļo krustmāt! Es taču satiku Ulrihu Brandcnfelsas mežā. Viņš lieliski kavēja sev laiku ar kādu skaistu meiteni, un mana negaidītā parādīšanās tos, jādomā, visai nepatīkami pārsteidza, — Zigrīda trīcošā balsī atbildēja.

Vecāki saskatījās.

—  Es tevi nesaprotu, mīļā, ko tu ar to domā? — grāfiene jautāja.

Šajā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

—         Nu, lai tad viņš pats atbild! — Zigrīda iesaucās, cicši vērodama jaunekli.

Ulrihs laipni sasveicinājās ar viņu un noskūpstīja vecākiem roku.

—  Kas noticis? viņš jautāja, uztvēris māsīcas jautājošo skatu.

—         Neizliecies! viņa skarbi sacīja. — Vai aizvakar cs nesatiku tevi Brandenfelsas mežā kopā ar kādu jaunu meiteni? Nu?

Jaunais grāfs uzlūkoja drīz viņu, drīz vecākus.

— Mani vecāki tev pateiks, kur cs biju, — viņš vēsi atbildēja.

—          Ulrih, bet cs taču redzēju tevi! Zigrīda kaisli iesaucās un pastāstīja par dīvaino satikšanos ceļā.

—          Nezinu, ko tu esi redzējusi, — Ulrihs aizkustināts sacīja. — Ccru, ka tu taču ticēsi maniem vecākiem, ka tajā laikā cs biju ballē, kur šausmīgi garlaikojos.

Zigrīda to nesaprašanā uzlūkoja.

—          Mans Dievs, kas gan tad tas varēja būt? — viņa iesaucās, atcerēdamās Gabrielas pārmetošo skatienu.

—        Vispār pēdējā laikā es bieži tieku sajaukts ar kādu citu, — Ulrihs turpināja. — Kāds barons Rotenauss vakar klubā noturēja mani par kādu tur klaidoni, kas laikam esot iejaukts arī Brandenfelsas lietā. Vai esat jau dzirdējuši par šo notikumu? — Un viņš pastāstīja par noslēpumaino slepkavību Brandenfelsas pilī.

—         Ko tu pirms brīža teici par baronu Rotcnausu? — grāfs aizžņaugtā bals» jautāja, kad dēls bija beidzis savu stāstu.

Ulriham bija jāatkārto. Tēvs lūkojās viņā šausmās sast ingušu seju, bet tad pēkšņi piecēlās.

— Man vēl jāstrādā, — viņš sacīja un, steigšus atvadījies, izgāja.

—          Tad tas, kuru cs noturēju par tevi, droši vien bija grāfienes Brandenfelsas šķietamais vīrs? — Zigrīda uztraukti iesaucas. — Mans Dievs, kāda pārsteidzoša līdzība!

Grāfiene Rcišcnova pacēla galvu.

—         Tā laikam būs, — viņa piezīmēja. — Nu, patērzējiet savā starpā, cs drīz būšu atpakaļ. — Un viņa smaidīdama izgāja, atstādama jauniešus divatā.

Iegājis savā darbistabā, galma maršals smagi atslīga ērtajā krēslā pie papīriem apkrautā rakstāmgalda.

—        Jau visu laiku mani vajā atmiņas par šo sen nodarīto netaisnību, — viņš gurdi nomurmināja. — Vienmēr mani māc bailes, ka viņš ' pēkšņi varētu nostāties manā priekšā un prasīt no manis atbildību. Vai tas būtu iespējams,ka cilvēks, par kuru Ulrihs nupat stāstīja… Man jārunā ar Johanu — šī uzticamā dvēsele zinās atrast man padomu un mierinājumu.

Viņš pazvanīja, un istabā ienāca vccs sulainis, kas bija līdz nāvei uzticīgs savam kungam, kuru tas mīlēja kā dēlu.

—  Johan, man jārunā ar tevi, — grāfs iesāka. — Tu zini, tās ir tās pašas senās rūpes, kas vienmēr mani vajājušas un beidzot vēl padarīs mani traku.

—  Kas tad īsti noticis, grāfa kungs, ka sen pagājušais atkal atdzīvojas? — sulainis līdzjūtīgi jautāja.

—  Sirdsapziņa mani moka vairāk kā jebkad. Man ir tāda sajūta, it kā viņš man draudētu. Ulrihs nupat stāstīja par kādu paklīdušu cilvēku, kas, liekas, iejaukts arī Brandenfelsas slepkavības lietā. Kāds barons klubā apgalvojis, ka šim klaidonim esot pārsteidzoša līdzība ar manu dēlu.

Sulainis atviegloti uzelpoja.

— Ja tikvien nelaimes kā nejauša līdzība, tad jums nav iemesla velti uztraukties, grāfa kungs. Es arī neticu, ka tas puisēns būtu izaudzis par klaidoni. Viņš nokļuva labās rokās un baudīja rūpīgu audzināšanu, par ko es vairākkārt pārliecinājos.

— Jā, arī cs pūlos to sev iegalvot, bet tomēr nespēju atraisīties no kādas nojautas, kas saka man, ka nu, pēc divdesmit sešiem gadiem, mani sagaida sods par smago netaisnību.

— Tā nebija netaisnība, grāfa kungs, tā bija nepieciešamība.

—Nē, nē, ar to es vairs nevaru samierināties. Dienu un nakti sirdsapziņa saka man: kur ir tavs dēls? — Un nespēju tai atbildēt.

Grāfs ieslēpa seju rokās un sāka elsot.

Vecais sulainis bija dziļi-aizkustināts.

— Apdomājiet, grāfa kungs, kogancitujūstoreizbūtu varējis darīt, lai izkļūtu no kļūmīgā stāvokļa? Kad pēc gadiem ilgas gaidīšanas beidzot piedzima majorāta mantinieks, neviens vēl nenojauta, ka pusstundu vēlāk gaismu ieraudzīs vēl otrs dēls, viņa dvīņubrālis. (irāfiene bija ļoti vārga. Abi bērni gulēja vienā šūpulī un izskatījās tik vienādi, ka nebija iespējams tos atšķirt. Viens no puisēniem likās daudz vārgāks nekā viņa brālis. Es pats ieteicu jums atdot šo bērnu auklei, viņas nesen nomirušā dēla vietā. Jūs tikai vilcinādamies pieņemat manu padomu, kaut zinājāt, kamajorātu var mantot tikai viens no viņiem. Un ko gan būtu jutusi grāfiene, ja tai nāktos izšķirties starp saviem bērniem? Vēl šodien viņa tic, ka otrs bērns piedzimis nedzīvs. Viņa atrada sev mierinājumu Ulrihā, kas ir viņas lepnums, viņas laime. Vai gribat to tagad satriekt?

Dieva dēļ, vecais, tā būtu manas sievas nāve!

Tādēļ neraizējieties un centieties samierināties ar negrozāmo. Ari otrajam bērnam nekā netrūka. Viņš dabūja labu māti, saņēma liela pabalstu. Pēdējā summa pilnīgi nodrošināja tā nākotni.

—        Kaut arī tā, Johan. Tomēr pašu labāko cs esmu viņam nolaupījis: tēva mājas, tēva sirdi. Jo vecāks cs kļūstu, jo vairāk ilgojos viņu redzēt. Un man jānotrīc šausmās, iedomājoties, ka viņš varētu būt kļuvis… noziedznieks.

—        Grāfa kungs, jūs nedrīkstat viņu redzēt, un jūs arī neatrastu viņu. Jūs taču nevarat pateikt viņam, kas jūs esat, jo tad… — Vecais sulainis aprāvās.

—         Jo tad viņam vajadzētu ienīst savu tēvu, — grāfs skumji nobeidza.

Vecais sulainis enerģiski pakratīja galvu.

—          To viņš nedarītu. Pēc Annas izteicieniem, tas esot bijis labs puisēns.

— Johan, vai esi viņu atkal redzējis? — grāfs strauji jautāja.

—        Nē, grāfa kungs, pēdējo reizi redzēju viņu pirms desmit gadiem, kad aiznesu Annai naudu. Viņa gribēja aizbraukt no šī apvidus, un cs nezinu, kur viņa palikusi.

—         Mans Dievs, kaut tikai šis nožēlojamais klaidonis un mans dēls nebūtu viena un tā pali persona! — grāfs nopūtās.

—           Nē, grāfa kungs, labi audzināts bērns nekad nevar kļūt par noziedznieku. Jādomā, ka slepkavības prāva tiks iztiesāta tepat, tad jau ari mēs redzēsim šo nelaimīgo cilvēku.

Grāfs satrūkās.

— Jā, Johan, tev taisnība. Bet tad tev būs jānāk man līdzi.

—         Es nekad neatstāšu jūs, grāfa kungs. Un neaizmirstiet Ulrihu! Jums taču ir dēls.

Grāfs sarauca pieri.

—          No Ulriha man maz prieka. Viņš ir vieglprātīgs, spēlē kārtis, taisa parādus… Ilgi cs vairs nespēšu tos maksāt. Kas zina, vai otrais dēls, kuru cs pats atstūmu no sevis, nebūtu citādāks, labāks? Nu liktenis bargi atriebjas man. Es jau redzu tuvojamies baigus negaisa mākoņus, kas sagraus mūsu namu un apraks mūs visus zem tā drupām…

Pēkšņi grāfs sagrīļojās un zaudēja samaņu.

—         Jau atkal lēkme, — sulainis līdzjūtīgi nomurmināja un, noguldījis kungu dīvānā, ieberzēja tam deniņus ar stipri smaržojošu šķidrumu.

Kad grāfs atkal atvēra acis, Johans ieveda to guļamistabā,kur nelaimīgais tēvs tūliņ atkrita gultā un iegrima smagā miegā.

Vecais sulainis palika apsargāt sava kunga mieru, un drūmas domas jaucās viņa galvā.

Kvēla sirds

Liclcc|a malā, kas savienoja Brandcnfelsu ar Rozenburgu, atradās neliels namiņš. Gadiem ilgi tas bija stāvējis tukšs un tikai nesen bija ieguvis jaunus iemītniekus.

Dārza vidū pacēlās mazs paviljons, pa kura apsūnojušām kāpnēm šobrīd devās augšup kāda jauna sieviete melniem matiem un bālu seju.

Faustīna fon Lomc sarauktām uzacīm vērās vakara tumsa. I .ikās, viņa gaidīja kādu un tikai ar pūlēm apslāpēja savu nepacietību.

—          Viņa arvien vēl nenāk, un cs šeit mokos nezināšanā, — tā nomurmināja. — Vai viņa būs dabūjusi ko zināt? Ak, kad taču cs beidzot atkal redzēšu viņu! Viņš vēl nenojauš, ka esmu tik tuvu. Un nu viņš mīl citu — kādu meiteni no tautas. Smieklīgi! Gan jau viņš drīz aizmirsīs to un atkal būs manos skāvienos. Vēl man netrūkst skaistuma, lai viņu savaldzinātu! Un lai Dievs viņai žēlīgs, ja tā mēģinās traucēt manu laimi!

Šajā acumirkli viņa izskatījās kā tumsas dēmons, kas mežonīgā priekā satriec un iznīcina visu.

Sāka līt, un Lomcs kundzei bija jāatgriežas namā. Lielajā istabā jau bija iedegta spuldze.

Šo villu ar visu iekārtu Faustīna bija noīrējusi uz nenoteiktu laiku. Viņa bija bagāta un varēja apmierināt ikvienu savu iegribu.

Viņa pazvanīja, un istabā ienāca kāda vcca sieviete.

—  Vai Franciska vēl nav pārnākusi, Babct?

— Nē, baroneses kundze, — kalpone atbildēja.

Faustīna atlaida to un iegāja savā guļamistabā. Brīdi vēlāk pie durvīm atskanēja klauvēšana. Viņa atvēra tās.

— Ā, Franciska! — viņa iesaucās. Drīzāk nāc uri stāsti!

Viņa nepiegrieza nekādu vērību tam, ka jaunā meitene bija galīgi samirkusi un nogurusi.

—  Vai redzēji viņu? — Faustīna ātri jautāja.

Franciska pamāja ar galvu, uzmezdama savai kundzei dīvainu skalu, kas tai palika nepamanīts.

— Un arī to meiteni? — viņa turpināja jautāt. — Vaiviņairskaista?

—  Pat neparasti skaista, — Franciska ļaunā priekā apliecināja.

Faustīna aiz dusmām trīcēja.

—  Vai viņš to mii?

—  Viņš grib to apprecēt, — jaunā meitene mierīgi atbildēja.

—   Tu melo! — baronese iekliedzās. Brīdi skraidījusi šurp un turp pa istabu, viņa atkal apstājās Franciskas priekšā. — To es nepieļaušu, — viņa skarbi sacīja. — Un tu man palīdzēsi!

—   Tas nebūs vajadzīgs, — jaunā meitene mazliet zobgalīgi atbild ēja, — jo viņa pati negrib to precēt.

Faustīna sastinga izbrīnā. Viņa nespēja saprast, kā gan kāda tur vienkārša skuķe varētu atteikties no vīrieša, kuru viņa, baronese fon Lome, mīlēja ar dedzīgu kaisli.

Tad viņa ļauni iesmējās.

—   Jo labāk man… un arī viņai! — baronese sacīja, tad piebilda — Nu tu vari iet — pagaidām man tevis nevajag.

Franciska klusēdama izgāja. Pārģērbusies sausās drēbēs, viņa uzkāpa savā istabā un tāpat apģērbusies atkrita gultā.

Faustīna palika viena, atmiņās kavēdamās laimīgajā pagātnē.

—    Valdemār, — viņa čukstēja, un viņas lielās, melnās acis iekvēlojās. — Vai tiešām viņš būtu mani aizmirsis? Es nevaru tam ticēt. Man taču piederēja viņa sirds, viņa mīla. Tikai melus viņš nespēja man piedot, bet cs taču meloju vienīgi viņa dēļ. Kopš tā vakara, kad viņš mani atstāja, man vairs nav miera. Visu laiku esmu klīdusi pasaulē, velti meklēdama viņa pēdas. Bet nu man tomēr palaimējās to atrast un cs esmu viņa tuvumā. Un viņam atkal jākļūst manam! Bruno taču ir patiesi nomiris, un es esmu pilnīgi brīva. Es pazīstu Valdemāra labo sirdi, aiz līdzjūtības viņš piedos man. Un es pacietīgi gaidīšu, kamēr šī līdzjūtība atkal izvērtīsies mīlā.

Faustīna piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā, kur trakoja negaiss.

—   Tāds laiks bija arī toreiz, kad es pirmo reizi redzēju viņu. Un arī toreiz, kad viņš aizgāja no manis. Vai atkal viņš atgriezīsies šādā vētrainā naktī?

Viņa atvēra logu. Spēja vētras brāzma norāva viņai no pleciem vieglo mežģīņu lakatiņu un nosvieda to pašā ccļa vidū.

Šajā acumirklī atskanēja pakavu troksnis. Pa ceļu tuvojās kāds vientuļš jātnieks. Pēkšņi viņa zirgs saslējās pakaļkājās, vējš atkal bija satvēris zemē nokrilošo lakatu un aptinis to dzīvniekam ap galvu.

Jātnieks iztrūkās no saviem sapņiem un gribēja nomierināt pārbiedēto dzīvnieku. Velti! Pārlēcis pāri pārplūdušajam grāvim, zirgs ar tādu sparu trieca jātnieku pret dārza žogu, ka tas palika nekustīgi guļam. Nākamā acumirklī satracinātais zirgs nozuda nakts tumsā.

Faustīna uztrūkās kā no miega un sāka saukt kalpotājus. Nepiegriezdama vērību lietum un vētrai, viņa arī pati izsteidzās tiem līdzi.

Nelaimīgais gulēja ar seju pret zemi. Babete saudzīgi pagrieza to apkārt, kamēr viņas vīrs rādīja gaismu. No ievainojuma pierē tecēja ninis.

Ieraudzījusi viņa seju, Faustīna pēkšņi iekliedzās un nometās tam līdzās ceļos. Saņēmusi rokās svešinieka galvu, viņa pārklāja skūpsiiem tā bālo pieri. Te jauneklis atvēra acis un ielūkojās baroneses skumju aizplīvurotajā sejā.

I — Faustīna! — viņš izbailēs iesaucās, velti pūlēdamies atraisīties no tās rokām.

—        Ātrāk nesiet viņu namā! — baronese pavēlēja abiem vecajiem ļaudīm, kas mēmā izbrīnā vēroja notiekošo.

Faustīnas pavadīti, viņi ienesa nelaimīgo, kuru tie labi pazina, savas kundzes guļamistabā.

Palikusi vienatnē ar Valdemāru, Faustīna noslīga pie gultas ceļos, nenovērsdama no viņa skatienu, kurā atspoguļojās kaisle un sajūsma.

Vai tas bija sapnis? Viņš atkal bija pie viņas, gulēja viņas gultā! Viņa skūpstīja tā slaidās rokas un spieda tās pie pieres.

Valdemārs tikai pamazām atjēdzās. Faustīna pārsēja ievainojumu un pacietīgi gaidīja tā pirmo vārdu.

Jaunais grāfs nesaprašanā pavērās visapkārt. Nu viņa skats pievērsās sievietei, kas stāvēja gultas kājgalī. Viņa bālā seja pēkšņi pietvīka, un viņš strauji atrāva atpakaļ savas rokas.

— Kā tu nokļuvi šeit? — viņš nelaipni jautāja.

—        Es meklēju tevi, — Faustīna vienkārši atbildēja. — Pats liktenis atveda tevi pie manis.

— Tātad tev tomēr izdevies sadzīt manas pēdas? — viņš turpināja.

—        Valdemār, vai tu arvien vēl dusmojies uz mani? — viņa čukstēja, lūdzošu skatu vērdamās tajā. — Redzi, cs mīlu tevi vairāk par visu pasaulē — vairāk nekā manu bērnu…

Viņš sāpīgi novērsās.

— Kur tavs dēls, Faustīna? — viņš jautāja ar pēkšņām aizdomām.

—          Ērihs ir labās rokās… kādā zēnu pansijā… — viņa nedroši atbildēja.

—         Kā, tu esi aizgājusi no sava vienīgā bērna, kas tevi mīl vairāk, nekā tu esi pelnījusi? Vai tad tiešām visi labie gari tevi atstājuši?

Faustīna nokāra galvu vainas apziņā.

—        Es taču nevarēju ņemt viņu līdzi visos manos ceļojumos, — viņa mēģināja sevi attaisnot.

—  Vai viņš to mii?

— Viņš grib to apprecēt, — jaunā meitene mierīgi atbildēja.

—        Tu melo! — baronese iekliedzās. Brīdi skraidījusi šurp un turp pa istabu, viņa atkal apstājās Franciskas priekšā. — To cs nepieļaušu, — viņa skarbi sacīja. — Un tu man palīdzēsi!

—        Tas nebūs vajadzīgs, — jaunā meitene mazliet zobgalīgi atbildēja, — jo viņa pati negrib to precēt.

Faustīna sastinga izbrīnā. Viņa nespēja saprast, kā gan kāda tur vienkārša skuķe varētu atteikties no vīrieša, kuru viņa, baronese fon Lomc, mīlēja ar dedzīgu kaisli.

Tad viņa ļauni iesmējās.

—        Jo labāk man… un arī viņai! — baronese sacīja, tad piebilda — Nu tu vari iet — pagaidām man tevis nevajag.

Franciska klusēdama izgāja. Pārģērbusies sausās drēbēs, viņa uzkāpa savā istabā un tāpat apģērbusies atkrita gultā.

Faustīna palika viena, atmiņās kavēdamās laimīgajā pagātnē.

—         Valdemār, — viņa čukstēja, un viņas lielās, melnās acis iekvēlojās. — Vai tiešām viņš būtu mani aizmirsis? Es nevaru tam ticēt. Man taču piederēja viņa sirds, viņa mīla. Tikai melus viņš nespēja man piedot, bet cs taču meloju vienīgi viņa dēļ. Kopš tā vakara, kad viņš mani atstāja, man vairs nav miera. Visu laiku esmu klīdusi pasaulē, velti meklēdama viņa pēdas. Bet nu man tomēr palaimējās to atrast un cs esmu viņa tuvumā. Un viņam atkal jākļūst manam! Bruno taču ir patiesi nomiris, un cs esmu pilnīgi brīva. Es pazīstu Valdemāra labo sirdi, aiz līdzjūtības viņš piedos man. Un es pacietīgi gaidīšu, kamēr šī līdzjūtība atkal izvērtīsies mīlā.

Faustīna piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā, kur trakoja negaiss.

—        Tāds laiks bija arī toreiz, kad cs pirmo reizi redzēju viņu. Un arī toreiz, kad viņš aizgāja no manis. Vai atkal viņš atgriezīsies šādā vētrainā naktī?

Viņa atvēra logu. Spēja vētras brāzma norāva viņai no pleciem vieglo mežģīņu lakatiņu un nosvieda to pašā ceļa vidū.

Šajā acumirklī atskanēja pakavu troksnis. Pa ccļu tuvojās kāds vientuļš jātnieks. Pēkšņi viņa zirgs saslējās pakaļkājās, vējš atkal bija satvēris zemē nokritošo lakatu un aptinis to dzīvniekam ap galvu.

Jātnieks iztrūkās no saviem sapņiem un gribēja nomierināt pārbiedēto dzīvnieku. Velti! Pārlēcis pāri pārplūdušajam grāvim, zirgs ar tādu sparu trieca jātnieku pret dārza žogu, ka tas palika nekustīgi guļam. Nākamā acumirklī satracinātais zirgs nozuda nakts tumsā.

Faustīna uztrūkās kā no miega un sāka saukt kalpotājus. Nepiegriezdama vērību lietum un vētrai, viņa arī pali izsteidzās tiem līdzi.

Nelaimīgais gulēja ar seju pret zemi. Babete saudzīgi pagrieza to apkārt, kamēr viņas vīrs rādīja gaismu. No ievainojuma pierē tecēja asinis.

Ieraudzījusi viņa seju, Faustīna pēkšņi iekliedzās un nometās tam līdzās ceļos. Saņēmusi rokās svešinieka galvu, viņa pārklāja skūpstiem tā bālo pieri. Te jauneklis atvēra acis un ielūkojās baroneses skumju aizplīvurotajā sejā.

—         Faustīna! — viņš izbailēs iesaucās, velti pūlēdamies atraisīties no tās rokām.

—        Ātrāk nesiet viņu namā! — baronese pavēlēja abiem vecajiem ļaudīm, kas mēmā izbrīnā vēroja notiekošo.

Faustīnas pavadīti, viņi ienesa nelaimīgo, kuru tic labi pazina, savas kundzes guļamistabā.

Palikusi vienatnē ar Valdemāru, Faustīna noslīga pie gultas ceļos, nenovērsdama no viņa skatienu, kurā atspoguļojās kaisle un sajūsma.

Vai tas bija sapnis? Viņš atkal bija pie viņas, gulēja viņas gultā! Viņa skūpstīja tā slaidās rokas un spieda tās pie pieres.

Valdemārs tikai pamazām atjēdzās. Faustīna pārsēja ievainojumu un pacietīgi gaidīja tā pirmo vārdu.

Jaunais grāfs nesaprašanā pavērās visapkārt. Nu viņa skats pievērsās sievietei, kas stāvēja gultas kājgalī. Viņa bālā seja pēkšņi pietvīka, un viņš strauji atrāva atpakaļ savas rokas.

—  Kā tu nokļuvi šeit? — viņš nelaipni jautāja.

—        Es meklēju tevi, — Faustīna vienkārši atbildēja. — Pats liktenis atveda tevi pie manis.

— Tātad tev tomēr izdevies sadzīt manas pēdas? — viņš turpināja.

—        Valdemār, vai tu arvien vēl dusmojies uz mani? — viņa čukstēja, ludzošu skatu vērdamās tajā. — Redzi, cs mīlu tevi vairāk par visu pasaulē — vairāk nekā manu bērnu…

Viņš sāpīgi novērsās.

—  Kur tavs dēls, Faustīna? — viņš jautāja ar pēkšņām aizdomām.

—          Ērihs ir labās rokās… kādā zēnu pansijā… — viņa nedroši atbildēja.

—         Kā, tu esi aizgājusi no sava vienīgā bērna, kas tevi mīl vairāk, nekā tu esi pelnījusi? Vai tad tiešām visi labie gari tevi atstājuši?

Faustīna nokāra galvu vainas apziņā.

—         Es taču nevarēju ņemt viņu līdzi visos manos ceļojumos, — viņa mēģināja sevi attaisnot.

— O, tu ļaunā, savus pienākumus aizmirsusi sieviete! — Valdemārs uztraukts iesaucās. — Vai tiešām tu ccri mani atgūt, mīdama kājām mātes svētās jūtas? Vai tad tu vēl nezini, ka mīlēt var vienīgi to, pret kuru jūti arī cienību? — Viņš skaļi ievaidējās. — Un šo sievieti cs patiesi mīlēju, kamēr nepārliecinājos, ka tu esi negodīgi pievīlusi mani! Tu nebiji atraitne, kā apgalvoji man, bet vienīgi aiz grēcīgas iekāres piekrāpi savu cēlo vīru un mani. Kauns! Ar savu nodevību tu uz ilgu laiku nonāvēji manī ticību sievietei un patiesai mīlai…

— Valdemār, cs tevi lūdzu, beidz! — Faustīna izmisusi iekliedzās. — Jā, tev taisnība, un cs arī negribu izlikties labāka, bet neaizmirsti, ka mana mīla pret tevi bija īsta un patiesa, un arī vēl tagad tā ir vienīgais, kas manī labs. Atstum mani, un es aiziešu bojā. Vienīgi tu vēl saisti mani pie dzīves. Min mani kājām, sit mani, nicini mani, tikai ļauj man tevi mīlēt, ļauj man palikt tavā tuvumā, tevi redzēt — un cs būšu apmierināta!

Skaļi elsodama, viņa paslēpa seju uz Valdemāra krūtīm. Viņam trūka spēka viņu atgrūst, jo viņš to tomēr žēloja.

Faustīna to nojauta ar mīlošas sievietes instinktu, un cerība viņas krūtīs atkal uzliesmoja gaišāk.

—   Atved šurp Ērihu, Valdemārs sacīja. — Es negribu, ka nabaga zēns manis dēļ pazaudē māti.

— Tātad tu paliksi šeit? — viņa iegavilējās. — Tu vairs nebēgsi no manis? Mans mīļais bērns, cik viņš būs laimīgs!

—  Vai tad tu maz zini, ka viņš arī vēlas mani redzēt? — Valdemārs jautāja, labi saprazdams viņas rotaļu.

—  Nabaga bērns… Vai tiešām viņam jāatbild par mātes grēkiem?

—  Zuzanna, — viņš sevī domāja. Kā gan viņš bija varējis aizmirst viņu? Viņš bija nemierā ar sevi.

Viņš pievērsa seju sienai.

—  Ļauj man gulēt, — viņš nelaipni sacīja, — un ej ārā. Rīt agri cs atstāšu tavu namu.

—Ļauj man palikt šeit, Valdemār, — viņa lūdzās.

—   Nē, — viņš skarbi noraidīja, — citādi es nekavējoties iešu projām, kaut arī man būtu jānomirst uz ceļa.

Faustīna izgāja no istabas un nosēdās koridorā, durvju priekšā. Pagāja pusnakts, bet viņa arvien vēl sēdēja uz sliekšņa, vērīgi klausīdamās katrā skaņā. Beidzot viņa tomēr nenocietās un klusi ieslīdēja istabā.

Valdemārs gulēja drudzī un murgoja. Tikai reizi viņš klusām izdvesa vārdu:

—  Zuzanna…

Faustīnai sažņaudzās sirds. Kā viņa ienīda šo meileni!…

Istabene uzmanīgi vēroja savas kundzes seju, kurā atspoguļojās visi tās pārdzīvojumi.

Franciska ienīda baronesi, kas tik necilvēcīgi izturējās pret savu piecus gadus vcco dēlu, kuru viņa maigi mīlēja.

Bet baroneses domas kavējās vienīgi pie Valdemāra.

Te ārā atskanēja ratu rīboņa. Faustīna pietrūkās kājās.

—  Paldies Dievam, ārsts! — viņa iesaucās.

Mirkli vēlāk viņa atgriezās kopā ar ārstu, kas rūpīgi izmeklēja slimnieku.

—        Tas prasīs vismaz divas nedēļas, godātā kundze, — viņš sacīja. — Līdz tam laikam slimnieku nedrīkst pārvest.

—          Protams, grāfs paliks šeit! — Faustīna iesaucās, starodama laimē.

—         Es tūliņ paziņošu viņa vecākiem. Zināms, māte pali gribēs kopt savu dēlu, bet jums tomēr būs vēl kādu laiku jāpierāda sava viesmīlība, baroneses kundze, — viņš sacīja.

Faustīna satrūkās. Viņa māte?… Viņa iecirta zobus lūpā.

—         Jums taisnība, ārsta kungs, citādi nav iespējams, — viņa salti atbildēja.

Vērīgi noklausījusies ārsta norādījumus par slima kopšanu, viņa laipni atvadījās no tā.

Tad viņa pievērsās Franciskai un bez kāda ievada sacīja:

—         Rīt agri tu brauksi uz B. un atvedīsi šurp Ērihu. Viņam jāpaliek šeit.

Jaunā meitene strauji satvēra kundzes roku un to noskūpstīja.

—  Mūsu Ērihs atkal būs pie mums? — viņa līksmi iesaucās.

Abas sievietes jutās laimīgas, bet katra aiz sava iemesla.

Franciska steigā sakārtoja visu nepieciešamo un devās uz piestātni,

degdama nepacietībā redzēt mazo Ērihu, kuru tā bija sirsnīgi iemīlējusi.

Bet Faustīna pa to laiku sēdēja pie slimā gultas, kavēdamās sapņos par laimīgo nākotni, nenojauzdama, ka drūmi mākoņi jau savelkas pār viņas galvu.

Vienoti — un tomēr šķirti

Rūgti raudādama, Vernera kundze sēdēja dziļā atzveltnes krēslā pie krāsns. Pārāk daudz ciešanu bija uzreiz uzgūlušās viņas pleciem.

Ak, kaut viņa būtu jau toreiz drīkstējusi runāt, kad Roberts un Gabricla bija viens otru iemīlējuši! Bet ko nu vairs līdzēja nožēlošana?…

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca Roberts.

—  Labā nabaga māmiņa, — viņš maigi sacīja, apskaudams māti.

—        Robert, kā tu izskaties! Tik noguris un skumjš! Kur Gabriela? — viņa nedroši jautāja.

Roberts gurdi atkrita krēslā.

— Cietumā, — viņš drūmi atbildēja.

Vernera kundze iekliedzās.

—          Nabaga bērns! Es nespēju to visu saprast! Šodien ieradīsies izmeklēšanas tiesnesis un nopratinās arī mani. Ko lai saku viņam? Es taēu neko nezinu…

Roberts centās viņu mierināt. Bet arī viņš nezināja atrisinājumu šai baigajai mīklai.

Pēkšņi logā parādījās kāds vīrietis. Viņš vērīgi nolūkojās jauneklī, kas nekustēdamies sēdēja dziļajā krēslā.

—          Jā, tas ir viņš, — vīrietis šausmās nomurmināja. — Drēbes saburzītas, sejā nogurums un izmisums… Ja nu viņš tiešām būtu kļuvis klaidonis?

Te Vernera kundze pagrieza galvu un ieraudzīja pie loga stāvošo vīrieti. Acis viņai iepletās.

Lielais Dievs! Johans Linge! Ko viņam vajadzēja šeit un tieši šajā brīdī?

Viņa piegāja pie dēla un strauji apskāva to.

—         Kas tas tāds? — Roberts jautāja, pārsteigts par mātes dīvaino izturēšanos un svešinieka negaidīto parādīšanos.

Vernera kundze bija pārāk uztraukta, lai atbildētu. Viņa pamāja svešajam, lai ienāk.

Nākamajā acumirklī Johans jau stāvēja zemajā istabā.

—        Anna, — viņš silti sacīja. — Desmit gadus neesmu tevi redzējis, un tu saņem mani tik… silti?

Viņa palaida Robertu un sniedza vecajam vīram roku.

—         Ak, — viņa skumji atbildēja, un acīs tai iemirdzējās asaras, — vai pēc visa tā briesmīgā, kas mūs piemeklējis, cs vēl drīkstu sagaidīt ko labu? — Tad viņa pievērsās dēlam Lūdzu, atstāj mūs vienus, Robert.

Pēdējais nesaprašanā izgāja no istabas. Viņš jutās visai pārsteigts, lomēr negribēja sāpināt māli, iztaujājot to.

—          Vai tu nāci grāfa uzdevumā, Johan? Vernera kundze rūgti jautāja. — Tikai nedomā, ka cs ļaušu atņemt man manu dēlu, jo tas taču ir mans bērns, kaut neesmu viņu dzemdējusi.

—       Neviens negrib tevviņu atņemt, Anna, — vecais virs laipni sacīja. — Gribēju tikai redzēt tevi… un viņu, par kuru dzird tik maz laba.

—        Kas iedrošinās viņu apvainot? — viņa sašutusi iesaucas. Viņš ir tikpat nevainīgs kā Gabricla!.„

Šajā acumirklī istabā ieskrēja Roberts.

—         Piedod, māt, — viņš uztraukti iesaucās, — bet, man šķicl, viņi meklē mani, cs redzēju policistus un dzirdēju tos runājam par mani…

— Ak Dievs, tad bēdz! Drīzāk, es tevi noslēpšu!

—  Nē, māt, — viņš cieti atbildēja, — mana sirdsapziņa ir skaidra.

Durvīs jau parādījās policistu stāvi.

—          Likuma vārdā, Robert Verner, jūs esat apcietināts! — kāda balss iesaucās, un nākamajā acumirklī Roberts jau bija sasiets.

Vernera kundze elsodama apskāva dēlu.

—         Neraudi, māt, — viņš to mierināja. — Mēs taču esam nevainigi un drīz vien atgriezīsimies pie tevis. Es eju pie Gabrielas. Un nu — paliec sveika! — Viņš noliecās un noskūpstīja to, tad mierīgi sekoja ierēdņiem.

Vernera kundze kā nemaņā nolūkojās pakaļ dēlam. Tad tā atcerējās apmeklētāju.

—  No kurienes tu nāc? — viņa jautāja.

—  No Rozcnburgas, Anna.

Vernera kundze skarbi iesmējās.

—  Ā, sirdsapziņa tomēr sākusi runāt? — viņa dzēlīgi jautāja.

Sulainis drūmi lūkojās grīdā.

—          Kamdēļ tu ienīsti grāfu, Anna? Vai tad viņš nav pienācigi rūpējies par tevi un par zēnu?

—         Ak jā naudas jau nekad nav trūcis, un es arī esmu pratusi to labi izmantot. Roberts ir saņēmis labu izglītību, un vēlāk viņam vajadzēja iegūt Lindcnhozas muižiņu, ko tagad pārvalda barons Rotenauss. Bet viss iznāca citādi…

—  Ceri, ka viss būs atkal labi…

—        BctkotudariRozcnburgā? — Anna viņu pārtrauca. Pamanījusi tā vilcināšanos, viņa iesaucās: — Ā, tātad grāfs tomēr grib atņemt man viņu? To es nepieļaušu! Vai viņš zina, kur Roberts atrodas?

—          Viņš to nojauš un bīstas, ka Roberts varētu būt kļuvis noziedznieks…

— Tas viņam laikam gan nebūtu pa prātam?

—         Es tevi nesaprotu, — vecais virs lēnīgi sacīja. — Tu taču mīli Robertu kā savu dēlu, kamdēļ tad tu ienīsti grāfu?

Vernera kundze mīklaini pasmaidīja.

— Tas ir mans noslēpums!

—        Anna, es lūdzu tikai vienu: nemēģini atriebties manam kungam. Robertam tas taču tikpat vairs nevarētu nākt par labu.

—          Ā, par to tu uztraucies? Nebīsties, no manis Roberts neko nedabūs zināt.

—         Lai Dievs tev to atmaksā, Anna! Redzi, es mīlu grāfu vairāk par visu pasaulē, un, lai iznīcinātu viņu, tev vispirms nāksies saplosīt gabalos mani.

Divas lielas asaras noritēja pār Johana Linges grumbainajiem vaigiem.

—         Tu, uzticīgā dvēsele! — Anna aizkustināta iesaucās. — Tevis dēļ, Johan, cs saudzēšu grāfu.

Vecais sulainis piecēlās.

—         Man nu jāiet, Anna, — viņš klusi tcica. — Grāfs pēdējā laikā ir tik vārgs, un cs vienmēr esmu tam vajadzīgs. Dzīvo sveika! Mūsu jaunais grāfs strādā tiesā. Varbūt viņš varētu kaut kādā veidā atvieglot apcietinātā stāvokli…

—        Grāfs Ulrihs dien tiesā? Cik dīvaini! Tad jau arī viņam būs jāņem dalība šis prāvas iztiesāšanā? Kāda liktenīga sagadīšanās!

Johans Linge un Vernera kundze stāvēja pie dārza žoga, kad Feitam gadījās iet šai vietai garām. Uzmetis sulainim neuzticīgu skatu, viņš mazliet pacēla cepuri.

—          Kas tas par cilvēku? — Lingc jautāja. Viņš izskatās visai aizdomīgs.

—         Tas ir kāds paklīdis dzērājs, vārdā Feits, — Vernera kundze vienaldzīgi paskaidroja.

Johans labi nojauta, kur kavējas viņas domas. Silti paspiedis nelaimīgajai sievietei roku, viņš lēnām devās prom.

Vernera kundze pat nepamanīja, ka tas jau bija ajzgājis.

—         Drīz viņš būs tur, — viņa sāpīgi domāja. — Nu viņi ir kopā un tomēr tālāk viens no otra kā jebkad! Mans Dievs, vai tad vienmēr nevainīgajiem jācieš citu vietā?… Kas tev notieis, Trcf? Viņa noliecās pie mazā brūnā sunīša, kas nepacietīgi raustīja to aiz svārku malas. — Ā, Lingc jau aizgājis, un cs nemaz nepamanīju…

Viņa pagriezās pret durvīm, kad pēkšņi šunelis steidzās tai pretim, nesdams zobos kādu raibas drānas gabalu. Vernera kundze paņēma to rokā.

—   Tas droši vien ir Lingcs lakatiņš, viņa nomurmināja, bet tad pamanīja vienā stūri iespraustu ļoti dārgu saktu. Laikam grāfa dāvana. Jāuzglabā, lai varu nākamā reizē atdot to Johanam atpakaļ.

Iegājusi tukšajā namā, viņa noglabāja atradumu šķir.ta un mirkli vēlāk jau bija to aizmirsusi.

13

Vecais grabažnieks

Rozcnburgas žīdu kvartālā bija vairākas šauras, līkumotas ieliņas, kur dzīvoja gandriz vienīgi vecu grabažu uzpircēji un lupatlaši. Vienas šādas tirgotavas izkārtne ziņoja, ka tās īpašnieks pārtiek no vecu lietu uzpirkšanas un pārdošanas.

Lamādamies un lādēdamies kāds vīrietis taustījās lejup pa izmītajām kāpnēm pagrabā, no kura sitās pretim mitruma un pelējuma smaka.

Lejā nokļuvis, viņš tumsā uzdūrās dažām grabažām, kas ar troksni aizripoja pa netīro klonu. Pagraba durvīs parādījās kāds dīvains stāvs ar pilošu lauku svcccs galiņu rokā.

—    Kas te tā kliedz? — viņš nelaipni iejautājās, bet tad, ieraudzījis nācēja seju, acumirklī pārmainīja toni: — Lielais Dievs! Piedodiet, grāfa kungs, ka vecais Šmcije jūs tūliņ nepazina. Lūdzu, lūdzu, grāfa kungs, icnācicl manā birojā!

—    Es jau baidījos, Finkcl, ka dzīvs vairs netikšu ārā no šī žurku slazda, — grāfs Reišcnovs atbildēja, uzmanīgi sekodams vecajam žīdam. — Pie velna, kur tad cs nu atkal esmu ieķēris?

—    Zaļo ziepju traukā, grāfa kungs, — grabažnieks pakalpīgi paskaidroja un, pavēris kādas zemas durvis, iesaucās: — Judīt, atnes ūdeni un dvieli!

Mirkli vēlāk istabā ienāca jauna meitene un nolika prasīto uz krēsla. Garāmejot pasveicinājusi grāfu, viņa atkal nozuda.

Reišcnovs stāvēja kā zibens ķerts. Kas gan varēja būt šī brīnišķā skaistule? Taču nc netīrā žīda meita?…

—          Skaista kā sapnis, — viņš sevī nodomāja, nolūkodamies tai pakaļ.

—          Nu, grāfa kungs, kam varu pateikties par šo godu? — Šmeije glūnoši jautāja.

Reišcnovs atmodās it kā no sapņa un nopūzdamies atsēdās piedāvātajā krēslā.

—  Man vajag naudu, Šmcije, daudz naudas,un tūliņ.

Zīda acis iemirdzējās. Bet tad tas skumji papurināja galvu.

—         Vēl tikai pirms divām nedēļām jūs dabūjāt divdesmit tūkstošus marku, grāfa kungs…

—          Jā, un nedēļu vēlāk atdevu jums šo summu ar piecdesmit procentu lielu piemaksu, vecais blēdi!

—  Ko lai dara, grāfa kungs, arī man taču mazliet jānopelna…

—           Lai tas paliek, — Reišcnovs viņu nepacietīgi pārtrauca. — Šmeije, man tūliņ vajag piecdesmit tūkstošus marku.

Vecais žīds nojauta izdevīgu veikalu.

—         Piecdesmit tūkstošus! — viņš iesaucās. — Ko gan jūs domājat, grāfa kungs, — vai cs esmu Rotšilds?

—         Bez kādas izrunāšanās! Ja negribat, gan jau atradīsies citi blēži no jūsu bandas, kas bez vārda runas uzticēs grāfam Rcišcnovam šo summu.

—         Nevajag taču tūliņ uztraukties, grāfa kungs, — augļotājs piekāpās. — Vecais Šmeije darīs visu, ko vien spēs. Es tūliņ palūkošos…

Viņš iegāja istabas tumšākajā kaktā un, atslēdzis naudasskapja durvis, sāka rakņāties tā plauktos.

Grāfs vairs nepiegrieza tam nekādu vērību. Viņa domas kavējās citur.

—        Cik žēl, ka tādai brīnišķai meitenei jānīkst šajā netīrajā apkārtnē, kur to galu galā droši vien apprecēs kāds no šiem augļotājiem, — viņš sevī domāja.

Vecais žīds jau atkal stāvēja viņa priekšā.

—  Es nevaru jums atsacīt, grāfa kungs. Jūs man patīkat…

—  Lai paliek šie glaimi! Cik dārgi man būs jāmaksā par tiem?

Augļotājs grozījās turp un šurp.

—  Nu, es nebūšu dārgs, teiksim — septiņdesmit picci procenti…

—         Vai esat prātu zaudējis, vecais skopuli? — Reišcnovs uztraucās. — Pēc divām nedēļām jūs dabūsit savu naudu atpakaļ ar piecdesmit procentu piemaksu, kā jau vienmēr. Ar to pilnīgi pietiek.

Zīds saķēra galvu.

—        Oi, jūs laikam gribat mani izputināt, grāfa kungs! Nu, manis dēļ pēc divām nedēļām, bet septiņdesmit pieci procenti.

Reišcnovs redzēja, ka augļotājs nepiekāpsies. Bet ko viņš varēja darīt? Goda parādi taču bija jānomaksā, lai tad notiek, kas nolikdams!

Satvēris spalvu, viņš parakstīja zīda pasniegto vekseli un neskaitīdams iebāza naudu kabatā.

Šmeije Finkcls apmierināts berzēja rokas.

—         Jums tur ir glīts briljants, grāfa kungs, — viņš sacīja, kāru skatu vērodams dārgo gredzenu, kas mirdzēja Rcišcnova pirksta. Ja jums kādreiz pietrūkst naudas — vecais Šmeije labprāt pērk šādas lietiņas.

Ulrihs Reišcnovs satrūkās. Šis gredzens bija mātes dāvana — nē, no tā viņš nešķirsies! Tad jau labāk lodi galvā!

Nu viņš varēja nomaksāt parādu baronam un svēti nozvērējās sevī nekad vairs nespēlēt.

Reišcnovs strauji piecēlās, lai ietu. Šmeije Finkcls pavadīja viņu līdz kāpņu pakājei.

—        Ja jums atkal kādreiz gadās kāda vajadzība, grāfa kungs, vecais Šmeije vienmēr centīsies jums pakalpot, — viņš sacīja, dziļi palocīdamies. — Nu, nu, kas tad tur vēl? — augļotājs pēkšņi iesaucās.

Jaunais grāfs pacēla galvai. Aiz kāda veca skapja stāvēja slaids meitenes slāvs.

— Judīt!… — žīds pasauca, izdzēsdams sveci.

Pagrabā iestājās pilnīga tumsa. Reišcnovs izdzirda klusus soļus. Finkcls kaut ko iečukstēja meitenei, un tā tumsā tuvojās grāfam.

—  Nāciet, — viņa sacīja, satverdama tā roku.

Reišcnovs sekoja viņai. Brīdi vēlāk viņi jau bija uzkāpuši augšā. Nu viņš atkal varēja saskatīt savas pavadones seju.

—        Nu jūs pats redzēsit ceļu, — viņa vienkārši sacīja, atlaizdama tā roku.

Šaurā koridora galā viņa atgrūda durvis, kas veda pagalmā.

Reišcnovs palika stāvam, ar neslēptu sajūsmu vērodams meitenes daiļo, viegli iedegušo seju, kas no šī skatiena neviļus pietvīka.

Pēkšņi viņš satvēra viņas šauro roku un, pirms vēl Judīte paguva atjēgties, godbijīgi piespieda to pie lūpām.Tad viņš ātri devās prom.

Judīte stāvēja kā pārakmcņojusics. Vai tas bija sapnis? Lepnais, skaistais grāfs bija skūpstījis viņas, nicinātas žīdietes, roku?

Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem, bet viņa to nemanīja. Nedomādama, kādēļ tā dara, viņa cieši piespieda pie lūpām to vietu savā rokā, kuru grāfs nupat bija noskūpstījis…

Te augļotāja ķērcošā balss iztraucēja viņu no sapņiem. Aizcirtusi durvis, Judīte steigšus devās atpakaļ piesmakušajā pagrabā.

14

Nodotā mīla

Baroneses fon Lomcs villas dārzā rotaļājās mīļš, apmēram piecus gadus vccs puisēns. Viņa zilās bērna acis staroja laimē. Līksmi gavilēdams, viņš svieda gaisā raibo gumijas bumbu, ko Franciska bija iedāvinājusi savam mīlulim.

Pēkšņi bumba novirzījās sāņus un, pārlidojusi pāri žogam, nokrita uz ccļa, bet no turienes ieripoja grāvī.

Puisēns sarūgtināts nolūkojās pakaļ raibajai paijiņai.

—  Mana skaistā bumba! Nu tā ir pagalam! — viņš iesaucās.

—         Kur tad viņa palika? — aiz žoga pēkšņi atskanēja kāda laipna balss.

—         Ieripoja tur, grāvī… Vai tu varētu man to pasniegt? — bērns lūdzoši sacīja.

— Labprāt, maziņais, tūliņ.

Nepazīstamā jaunā meitene drīz vien atrada bēgli. Erihs, laimē starodams, satvēra savu dārgumu, caur žogu ziņkāri vērodams laipno palīdzi.

— Kā tevi sauc? — viņš beidzot jautāja.

— Zuzanna, — viņa jautri atbildēja. — Un tevi?

—        Ērihs, Ērihs fon Lome, cs dzīvojušajā namā un man ir Franciska un skaista māmiņa, — mazais vīrs svarīgi paskaidroja.

Zuzanna vēl neko nezināja par villas jaunajiem iedzīvotājiem. Skaistais, drošais puisēns viņai uzreiz iepatikās.

—        Tēva man nav, tas ir miris, — Erihs turpināja. — Bet toties man ir krusttēvs, un viņš pašreiz ir ļoti slims, — viņš lepni piebilda. — Māmiņa priecājas, ka krusttēvs slims, jo tad tas var palikt pie mums.

Zuzanna, protams, neko nesaprata un gribēja jau iet tālāk, bet Ērihs to nelaida.

Krusttēvs nakti nokritis no zirga, un māmiņa likusi noguldīt viņu lina gultā. Un nu krusttēvs Valdemārs ir tik slims, ka nepazist pat mani, — viņš pļāpāja tālāk.

Zuzanna sarāvās.

Krusttēvs Valdemārs?

Nu jā — tā saue manu krusttēvu: grafs Valdemārs Bergers no '>nlingcnas, — Ērihs paskaidroja. — Vai tad tu viņu nepazīsti?

Jaunā meitene neatbildēja. Valdemārs, viņas Valdi mars gulēja smagi slims kādas sievietes namā, kuru tas pazina… varbūt pat mīlēja! Vai tas varēja būt? Tātad viņš bija to vīlis?… Bet vai tad viņa pali nebija no tā atsacījusies?

Par ko tu raudi? — bērns nesaprašanā jautāja.

Tiešām, viņa raudāja! Viņa dēļ? Nē, tikai ne to! Zuzanna ātri Izslaucīja acis.

Nē, es neraudu, — viņa spītīgi atbildēja, uzlūkodama namu, I urā Valdemārs šobrīd atradās — kādas citas tuvumā.

-Ērih! — šajā acumirklī atskanēja klusa, patīkama balss. Verandā stāvēja slaida auguma, melnā tērpā ģērbusies sieviete.

Tā ir viņa! — Zuzanna nodomāja. — Cik viņa skaista, cik lepna! Kas gan cs esmu salīdzinājumā ar viņu?

Ґ Nāc, parotaļājies kopā ar mani, — Ērihs lūdza. — Tu man patīc.

Faustīna dzirdēja šos vārdus, un viņas lielās, melnās acis pievērsās pēkšņi nobālušajai meitenei. Zuzanna mēmi pakratīja galvu un pagriezās uz iešanu. Faustīna nekustējās. Ar sievietes instinktu viņa nojauta, kas ir šī meitene, un viņas melnās acis iekvēlojās uzvaras apziņā.

Arī Franciska, kas stāvēja pie loga, bija pazinusi Zuzannu, un viņas skatienā, kuru tā uzmeta savai kundzei, bija lasāms bezgalīgs naids.

Ērihs iesteidzās istabā un izstāstīja savai draudzenei visu, kas nupat bija noticis.

Franciska nu zināja pietiekami, un savā sirdī tā apņēmās darīt visu iespējamo Zuzannas labā. Saņēmusi Ērihu aiz rokas, viņa kopā ar to uzkāpa villas augšējā

stāvā.

Pēkšņi puisēns, kas bija piegājis pie loga, priekā iesaucās:

Palūkojies, Franciska, kāds skaists pajūgs nupat apstājās pie mūsu vārtiem!

Villas priekšā tiešām apstājās eleganta ekipāža, kurā sēdēja kāda vecīga dāma. Faustīna jau steidzās tai pretim un ar apburošu laipnību apsveica gaidīto viešņu, jau pirmajā acumirklī iekarodama Valdemā ra mātes sirdi.

Saņēmusi ziņu par vienīgā dēla pēkšņo slimību, grāfiene Bergera tūliņ bija steigusies pie tā. Pārsteigta par Faustīnas skaistumu, laip nību un viesmīlību, viņa sevī brīnījās, kā gan Valdemārs nekad agrāk nebija stāstījis par šo savu pazīšanos. Ar mātes aso skatu viņa tūliņ redzēja, ka baronese sevišķi dzīvi interesējas par Valdemāru, un nolēma pie pirmās izdevības noskaidrot, vai arī viņš jūt to pašu pret šo neparasti pievilcīgo skaistuli. Klusībā grāfiene jau loloja dažādus jaukus plānus par dēla nākotni.

Gudrā Faustīna saprata, ka šeit viņa jau uzvarējusi. Vai tiešām viņai neizdosies ar laiku iekarot arī Valdemāra sirdi?

Visu nakti viņa nosēdēja pie slimnieka gultas. Namā valdīja dziļš klusums. Atskaitot Faustīnu, visi gulēja ciešā miegā.

Te atvērās dārza vārtiņi, un pa tiem ienāca kāds svešinieks. Seko dams gaismas atspīdumam, viņš uzmanīgi iegāja istabā, kur pie Valdemāra gultas sēdēja Faustīna.

Viņa pacēla galvu un, ieraudzījusi ienācēju, kā vairīdamās izstiepa pret to abas rokas. Neviena skaņa nenāca pār viņas nobālušajām lūpām.

Ari svešinieks klusēja, bet toties jo skaidrāk runāja viņa kvēlojošā* acis, viņa bezgala nicīgais skatiens.

15

Gabrielas aizstāvis

Zvērinātais advokāts Normanssēdēja savā darbistabā pie rakstām-; galda, uz kura bija sakrauta liela aktu kaudze. Stikla durvis, kas veda šaurajā balkonā, stāvēja vaļā.

Izgājis balkonā, Ernsts Normans sāka domīgi lūkoties kanālā, kas tecēja pie mājas. Tad tas izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un steigā ierakstīja tajā dažas rindiņas.

Pēkšņi viņš mulsi iesmējās.

— Tev taču jāstrādā, nelga, jālasa akti, jāpārdomā aizstāvēšanas runa, nevis jādzejo, — viņš īgni nomurmināja.

Atgriezies pie rakstāmgalda, advokāts iedziļinājās aktu pētīšanā. Tie nebūt nebija tik garlaicīgi.

Viņam, dzejniekam un sapņotajam, ko visi atzina par ļoti vāju ļiiii .lu. bija uzticēta kāda lieta, kas tika uzskatīta par sevišķi vienkār|u.

Met vai viņa" uzdevums tiešām bija tik vienkāršs? Nē, cik būs viņa ipēkos, viņš nekādā ziņā nepieļaus, ka Gabriela Vernera tiek gadiem ili'i vārdzināta cietuma mūros!

Viņas vaina nebija pierādīta. Ja nu viņam, nicinātajam sapņotājam, lzdotos panākt tās attaisnošanu!

Normans pietrūkās kājās, un viņa acis iemirdzējās. I .is liecam bija viņa cienīgs uzdevums! Bet, lai to veiktu, viņam taču an pašam vajadzēja būt pārliecinātam par apsūdzētās nevainību.

Atri apņēmies, viņš devās uz cietuma biroju, kur lika pasaukt Inspektoru.

! Atvediet apsūdzēto Gabrielu Verneru! Es esmu viņas aizstāvis, ' viņš īsi sacīja.

Iegājis sieviešu nodaļā, inspektors uzmeklēja veco, labsirdīgo uzraudzi, kas bija ļoti iemīlējusi Gabrielu.

Viņa atslēdza kameras durvis.

Gabricla pat nepavērsa galvu. Ēdiens, ko uzraudze tai pirmīt bija lonesusi, stāvēja uz galda neaizskarts.

Ieraudzījusi inspektoru, viņa pietrūkās kājās. Tas droši vien nesa viņai ziņas no vīra, par kura apcietināšanu Gabriclai vēl nekas nebija teikts.

—         Vai atnācis mans vīrs? — viņa strauji iesaucās, un vājš sārtums Icšalca tās bālajos vaigos.

Inspektors uzmeta tai līdzjūtīgu skatu.

—          Drīz jūs redzēsit viņu, — viņš atbildēja. — Ir atnācis jūsu aizstāvis un vēlas ar jums runāt.

—        Mans aizstāvis? Tātad pasaulē tomēr vēl ir kāds cilvēks, kas vēl man labu!

Viņa sekoja ierēdnim, kas ieveda to aukstā, kailā istabā, un nostājās pie barjeras, aiz kuras stāvēja advokāts. Viņš pamāja inspektoram, un tas izgāja.

Normans izbrīnā vēroja šo skaisto, pievilcīgo seju, kurai skumjas un ciešanas bija piešķīrušas cēlu, aizkustinošu izteiksmi.

Gabriela nenovērsa acis no cilvēka, kura rokās bija nodots tās liktenis.

—         Lūdzu, sēdieties, — viņš sacīja. — Gabricla Vernera, dzimusi grāfiene Brandcnfelsa, jūs tiekat apsūdzēta savas mātes slepkavībā?

— Jā, — viņa atbildēja.

—  Ko jūs par to sakāt?

—  Dievs zina, ka cs neesmu to darījusi!

—          Izstāstiet man visu, kas jums zināms. Nenoklusējiet man neko, jo tikai jūsu pilnīgas uzticēšanās gadījumā cs varu ccrēt ko panākt jūsu labā. i

Gabricla bez mazākās vilcināšanās izstāstīja visu, sākot no salabšu nas brīža ar māti un beidzot ar mirkli, kad bija atradusi to guļam asiņu peļķē.

Advokāts vērīgi noklausījās viņas stāstā.

— Kā jūs pierādīsit, ka māte jums piedevusi?

—        Neviens to neredzēja un nedzirdēja, — viņa elsodama atbildēja — Māte bija vienīgā, kas varētu mani glābt, bet viņa apklususi uz mūžu… ]

—         Jūsu māte ir bez pēdām nozudusi, neviens nezina, kur tā pali kusi.

Gabricla to nesaprašanā uzlūkoja.

—         Māte — nozudusi? — viņa iesaucās. — Tātad nemaz vēl nav,1 pierādīts, ka viņa būtu mirusi?

Normans pamāja ar galvu.

—         Kad ārsts ieradies notikuma vietā, līķis tur vairs nav atradic Vai jūs pārliecinājāties par grāfienes nāvi?

—        Es? Mans Dievs, cs tikai redzēju viņu guļam asinīs un sāku saukt palīgā. Tad atnāca ļaudis un atveda mani šurp. Uz kāpnēm cs satiku' ārstu un lūdzu to darīt visu iespējamo. Bet kur gan māte varēja tik īs brīdī nozust, un kas būtu viņu aiznesis?

— Tas nav zināms. Vai jums ir kādas aizdomas?

Gabricla mēmi pakratīja galvu. Mātes noslēpumainā nozušana bija: atkal jauna mīkla.

— Kas bija pirmais, kurš izteica aizdomas pret jums?

Gabricla apdomājās.

—         Kāda meitene, kāda sarkanmataina meitene… Viņa draudēja man un grūstīja mani.

— Vai zināt viņas vārdu?

— Nē.

—  Vai jūs vēl pazītu to?

—  Katrā ziņā.

— Vai zināt, kas ir galvenais sūdzētājs?

—  Es to nojaušu — barons Rotenauss.

— Vai tad viņš arī jau senāk jūs ienīda?

— Neesmu nekā tamlīdzīga manījusi.

ļ — Kāda interese viņam būlu pierādīt jūsu vainu? f Tādā gadījumā viņš būtu vienīgais mantinieks, .Gabricla bez Apdomāšanās atbildēja. Pēkšņi viņai iekrita prāta kāda šausmīga (loma. — Vai drīkstu runāt?

Protams, es taču esmu jūsu draugs!

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatu. Tad viņa pastāstīja par nozudušajam un atpakaļsaņemtajām vēstulēm, kā arī par mātes izteiktajām (lzdomām, ka kāds to visu darījis apzināti, ļaunprātīgā nolūkā.

Vai jūsu māte bija sastādījusi testamentu? — Normans jautāja, kad viņa apklusa.

f To cs zinu.

f Vai jūsu māte gribēja salabt arī ar jūsu vīru?

Jā, — Gabricla dedzīgi iesaucās, — jo citādi cs būtu atkal iiizgājusi. Ccru, ka arī Vernera kundze varēs apliecināt, ka māte bija mums piedevusi.

' Vai jūs runājāt ar Vernera kundzi? I Nē. Es devos tieši pie mātes. I Jūsu vīrs tiks nopratināts, tāpat arī viņa māte. 1 ■ Vai cs tagad vēl nedrīkstu redzēt savu vīru? viņa jautāja, un ■ļlmis acīs atspoguļojās tik aizkustinošs lūgums, ka advokāts jutās «zvarēts.

| Labi, jūs viņu redzēsit.

r — Pateicos jums! — Gabricla priekā iesaucās. — Es jau tūlīt lināju, ka jums ir laba sirds! Normans uzmeta tai nopietnu skatu.

Nu jums jāiet. Bet ceriet, ja jūs tiešām esat nevainīga, ko cs no sirds vēlos, tad taisnība uzvarēs!

Vēlreiz pateikusies aizstāvim,Gabricla nokārtu galvu sekoja inspektoram. Koridorā viņiem pretim sarunādamies nāca divi vīrieši. Gabriela pēkšņi iekliedzās:

Robert, tu beidzot tomēr atnāci! — viņa iegavilējās un, pirms vēl inspektors paguva to aizkavēt, dedzīgi apvija rokām grāfa Ulriha Rcišcnova kaklu.

Jaunais grāfs apjuka. Viņš momentā saprata, ar kuru šī skaistā cietumniece bija viņu sajaukusi.

Jūs maldāties, cs neesmu Roberts, — viņš laipni sacīja, saudzīgi izraisīdamies no viņas skāvieniem.

Gabriela griezīgi iesmējās.

Ā, es saprotu! Skaistā svešiniece ir tā, kas nolaupījusi manu viru… O, tad icslogiet mani un ļaujiet man aiziet bojā!

Inspektors nezināja, ko lai domā. Vai tiešam nelaimīgā bija zaudē jusi prātu?

Iegājusi savā kamerā, Gabricla raudādama atkrita guļvietā. Viņd apņēma nakts…

Reišcnovs ar savu pavadoni turpināja ceļu. Viņš bija ļoti pārsteigts Vai tad tiešām līdzība starp viņu un to noziedznieku bija tik liela, ka pat sieva varēja pārskatīties?

Viņš izklaidīgi atbildēja uz ziņkārā asesora jautājumiem.

Droši vien kāda bijusī mīļākā, — pēdējais nodomāja un nepētīja tālāk.

***

Advokāts Normans domīgs atstāja cietumu. Grūti, ļoti grūti bijq pierādīt Gabrielas nevainību, kaut pats viņš cieši ticēja tai. Bet viņa vajadzēja to glābt, lai viņa atkal kļūtu brīva un varētu baudīt laimi pi sava vīra sāniem.

Kādēļ šī doma nesagādāja viņam prieku? Viņš negribēja atbildēt uz šo jautājumu.

Lēnām viņš iegāja savā dzīvoklī un, nosēdies uz balkona margām sapņaini vēroja kanāla tumšos ūdeņus.

—  Gabricla…

Normans satrūkās. Vai viņš bija ko teicis?…

Viņš iegāja istabā, un mirkli vēlāk gaisu piepildīja maigas, skumja, vijoles skaņas.

16

Uz pēdām

Klusajā Brandenfelsas ciematā reti kad bija valdījis tāds uztraukums; kā pēc vccās grāfienes mīklainās slepkavības un nozušanas; Ļaudīs klīda vismistiskākās baumas. Daudzi ticēja dažādu pārdabis-j ku spēku līdzdarbībai, jo sargu stāsti par spokošanos notikuma vietas tuvumā deva bagātīgu vielu māņticībai. Neviens vairs neiedrošinājās tumsā tuvoties pilij.

Bija pusnakts. Pa vientuļu, kārkliem noaugušu taciņu pilij no otras puses tuvojās kāds stāvs. Tas tikai ar pūlēm virzījās uz priekšu, jo kājas

|| uz soļa līdz potītēm grima lietus izmērcētajā, purvainajā zemē un ļpruis vējš, kas pūta gājējam tieši krūtīs, traucēja iešanu.

Ilcidzot viņš sasniedza mazus vārtiņus, kurus tas pēc dažiem nem kmīgiem mēģinājumiem atvēra ar vienu no līdzpaņemtajām Ml'.lcgām.

Mazā laterna, ko noslēpumainais gājējs līdz šim bija slēpis zem mēteļa, vāji apgaismoja garo koridoru, mezdama savu atspīdumu arī neparastā apmeklētāja sejā.

Tas bija barons Rotenauss. i Pa šo eju līdz galam, — viņš murmināja, — tad augšup pa kāpnēm, cauri vecajai ieroču zālei un vēl vienam koridoram un es luīsu pils apdzīvotajā daļā. Cik labi, ka cs atradu Lindcnhozā pils vecos plānus, kas man dod iespēju nokļūt slepenajās istabās, no kurām viena ved vecās grāfienes darbistabā. Tādā kārtā sargi mani neredzēs, un cs netraucēts varēšu meklēt testamentus.

Izgājis cauri ieroču zālei, viņš jau gribēja to atstāt, kad pēkšņi tam aiz muguras ar lielu troksni nokrita no sienas kāda glezna.

Barons satrūcies palika stāvam. Mirkli klausījies, viņš piegāja pie nokritušās gleznas un pagrieza to apkārt, pats nezinādams, kāpēc tā ilara.

i Laternas blāvais atspīdums apgaismoja kādas vecas sievietes seju, kuras acis likās viņam draudam. Rotenauss uzreiz pazina šo ģīmetni, zem kuras bija parakstīts:

„Urzula fon Brandcnfelsa, dzimusi fon Ehcima, kuru noslepkavojis tās māsasdēls Kurts fon Prahts no Lindcnhozas 1632. gadā."

Rotenausam mati saslējās stāvus. No ģimenes hronikas viņš zināja, ka šis Kurts fon Prahts no Lindenhozas gribējis piesavināties mantojumu, kamēr toreizējā pils īpašnieka likumīgais pēcnācējs skaitījies it kā kritis karā. Bet vēlāk tas tomēr atgriezies, noziegums atklājies, un slepkava ticis pakārts. Karātavas vēl līdz pat šim brīdim bija saglabājušās nelielajā pakalnā, kas tika saukts par karātavu kalnu…

Dīvaini, ka tieši šī glezna viņu bija iztraucējusi! Vai tas bija biedinājums? Blēņas! Vai tad viņš bija noslepkavojis krustmāti? Nē, viņš brīvi varēja lūkoties visiem acīs! Bet kamdēļ tad viņu tik dīvaini nomāca līķa pēkšņā nozušana? Vai viņš baidījās, ka vecā grāfiene kādu dienu varētu dzīva nostāties viņa priekšā un to apsūdzēt?

Nē, viņu ne! Viņš taču nebija aizskāris tai ne matiņu!

Un tieši šajā acumirklī bija vajadzējis nokrist šai gleznai!

Rotenauss pasteidzās atstāt baigo z.iii

Nosvīdis un aizelsies, viņš beidzot palika siavam Viņa ccļamērķis vairs nebija tālu. Nu vajadzēja uzmanīt ii-.. i" pin I i i ■ i u bija saskatāms blāvs atspīdums. Tur stāvēja sargi.

Viņš ātri noslēpa laternu.

Gaisma tuvojās. Tātad tie nebija sargi.

Pēkšņi Rotenauss saskatīja kādu tumšu slavu, k.is ar aizdegtu laternu rokā nedzirdamiem soļiem slīdēja uz pi iekšu Pašreiz tas gāja viņam garām.

Rotenauss neiedrošinājās elpot. Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma: vai šeit neslēpās vecās grāfienes nozušanas mīklas atrisinājums?

Viņš uzmanīgi sekoja dīvainajai parādībai. Nu la apstājās un ļāva gaismai slīdēt pār sienu.

Vienā lēcienā Rotenauss bija tai līdzās un satvēra to aiz rokas. Tā bija mīksta, apaļa roka.

Tātad sieviete?

šajā pašā acumirklī parādība strauji pagriezās, un barons ieraudzīja divas tumšas, sašutumā kvēlojošas acis.Gaisā pamirdzēja naža asmens. Viņš sajuta spēcīgu sitienu pret krūtīm un ievaidēdamies saļima zemē. Parādība bija nozudusi. Visapkārt valdīja tumsa un klusums.

Rotenauss ar pūlēm piecēlās un taustīdamies devās uz priekšu. Viņa laterna krītot bija saplīsusi, un pergamenta vīstoklis ar pils plānu — nozudis…

Nākamajā acumirklī dziļo klusumu iztraucēja šausmīgs, sirdi satricinošs kliedziens.

Sargi, kas pašreiz izdarīja pils apgaitu, izbailēs apstājās un saskatījās.

—         Kas tas bija? — viens no viņiem izdvesa, ciešāk sažņaugdams! rokā revolveri.

Viņa biedrs pacēla augstāk laternu.

—         Man jau pirmīt likās, it kā cs būtu pamanījis blāvu atspīdumu ; un dzirdējis vāju troksni.

Viņi devās atpakaļ, rūpīgi apgaismodami visus kaktus. Pēkšņi viens j no viņiem iesaucās:

—  Palūkojies, kas tas tur, uz. kāpņu margām?

— Mētelis! Mans Dievs, šeit kāds nokritis! Vai tur lejā kāds neguļ?

Tiešām, laternas gaismā abi sargi ieraudzīja kāpņu apakšējā telpā

guļam kādu tumšu masu. Sargi nosteidzās leja.

Tur aizvērtām acīm gulēja barons Rotenauss. Neviens no sargiem viņu nepazina un nespēja saprast, kādā veidā tas varējis iekļūt pilī. Viņš bija nemaņā, un krūtis tam vēl tikko manāmi cilājās.

Viens no sargiem palika pie ievainotā, bet otrs aizsteidzās pēc palīgiem.

Brandenfelsā tagad pastāvīgi uzturējās policisti. Ziņa par jauno nelaimes gadījumu pilī sacēla vispārēju uztraukumu.

Ciema vecākais ar žandarmu un dažiem kriminālicrēdņicm tūliņ steidzās uz pili, kamēr sargs aizskrēja pēc ārsta.

Ciema vecākais noliecās pār cietušo, bet jau tūliņ pārsteigts atlēca atpakaļ.

—        Tas taču barons Rotenauss! — viņš iesaucās. — Kā viņš nokļuvis šeit?

Mirkli vēlāk ieradās arī ārsts. Izmeklējis nelaimīgo, viņš paskaidroja, ka tam kritienā lauztas abas kājas un droši vien satricināti arī iekšējie orgāni.

Baronu noguldīja uz ātrumā pagatavotām nestuvēm.

—         Viņam nepieciešams pilnīgs miers un visrūpīgākā kopšana, — ārsts paziņoja.

—        Tādā gadījumā nogādāsim viņu tepat vārtsarga namiņā, — viens no kriminālicrēdņicm lika priekšā.

—         Vernera kundzei šis viesis gan nebūs visai patīkams, — ciema vecākais piezīmēja. — Viņai taču nav nc vismazākā iemesla mīlēt baronu, kura dēļ policija vēl vakar apcietināja tās dēlu.

Tomēr citas izvēles nebija, un drūmais gājiens devās uz vārtsarga mājiņu. Vernera kundze, trokšņa iztraucēta, jau bija piecēlusies.

—          Esmu spiests lūgt jūs pieņemt un Kopt kādu smagi ievainoto, Vernera kundze, — doktors Hcse griezās pie viņas. — Ja jūs mūs noraidāt — viņam neglābjami jāmirst.

—         Tas taču ir ikviena cilvēka pienākums, — vārtsardzc vienkārši atbildēja. — Nesiet vien viņu iekšā.

Bet tad tā ieraudzīja nelaimīgā bālo seju.

—          Barons Rotenauss? — viņa pārsteigta iesaucās. — Un es lai picņcrilu savā namā cilvēku, kas iegrūdis postā manus nevainīgos bērnus?

—         Vernera kundze, tas ir ikviena kristīga cilvēka pienākums, — ciema vecākais nopietni sacīja. — Neviens taču nezina, vai tiešām barons vainīgs jūsu bērnu nelaimē. Un Dievs saka: „Man pieder atriebība!"

Vernera kundze jutās uzvarēta.

—  Nesiet viņu turp — nejau mana dēla gultā, — viņa sacīja.

Ārsts sāka rīkoties ap ievainoto. Vernera kundze vērīgi noklausījās

sargu ziņojumā par notikumu.

—          Viņam laikam bijusi atslēga no vecajiem vārtiņiem pils otrā pusē, — viņa beidzot sacīja. — No turienes var iekļūt pils vecajā daļā.

—         Jūsu norādījumi ir ļoti svarīgi, — viens no kriminālicrēdņicm piezīmēja. — Bet kas gan baronam tur bija darāms? Un vai tas tiesa, ka pilī esot arī slepenas istabas?

—         Esmu gan dzirdējusi par to, bet nekā noteikta nezinu, — vārtsardze atbildēja.

Ārsts klusi iznāca no blakusistabas. Viņš izskatījās ļoti nopietns un norūpējies.

—         Baronam lauztas abas kājas un bojāti arī iekšējie orgāni. Ja viņš arī paliks dzīvs, tad tomēr būs uz mūžu kroplis. Par nopratināšanu pagaidām nevar būt ne runas, jo vismaz dažas nedēļas tam nāksies nogulēt nervu karsonī. Rīt atvedīšu no pilsētas līdzi kādu kolēģu — varbūt izrādīsies nepieciešama abu kāju amputācija.

Apsolījis otrā rītā atkal ierasties, doktors Hese aizgāja kopā ar pārējiem.

Anna iegāja slimnieka istabā. Rotenauss pilnīgi nevarīgs gulēja viņas priekšā. Tikai maza nolaidība ārsta priekšrakstu izpildīšanā nozīmētu viņa nāvi.

Vernera kundze tumši nojauta, ka Rotenauss ir kaut kā iejaukts grāfienes slepkavības lietā, un viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka tas ar nolūku cenšas vērst aizdomas pret Gabriclu..

Šīs pārdomas turpinājās tikai īsu mirkli. Tad labais viņā uzvarēja. — Man pieder atriebība, — viņa nomurmināja, iziedama no istabas.

—        Ko gan teiks Zuzanna? — viņa domāja. — Dīvaini, ka viņa nekā nav dzirdējusi. Būs jāuziet pie viņas.

Uzkāpusi augšstāvā, viņa brītiņu klausījās pie meitas istabas durvīm. Aiz tām valdīja pilnīgs klusums.

Vernera kundze uzmanīgi pavēra durvis un iegāja, turēdama rokā degošu sveci.

Kas tad tas? Vai acis viņu maldināja?

Zuzannas gulta bija tukša, pilnīgi neaizskarta — un nu jau pusnakts bija pāri!

Anna nolika sveci un apsēdās uzgultas malas. Viņu māca bailes un nemiers.

Kur bija palikusi Zuzanna?

Ilkas liksta

Ilka šausmīgi garlaikojās. Kas viņai no la lika, ka viņa bija barona mīļākā? Pēdējās dienās viņš vienmēr bija lik ļoti aizņemts un, kā likās, pat tīši izvairījās no viņas. Vai viņš varbūt bija nodomājis galīgi atraisīties no viņas?

Zināms, lai pielabinātu liku, viņš arvien vēl pirka tai dazadas sīkas dāvanas, labi pazīdams viņas greznošanās kāri, tomēr viņš bi|.i kļuvis apdomīgāks un nekad vairs nedāvināja tai vērtīgākās rolas no ģime nes dārglietām.

Ilka bija nemierā. Ko viņai līdzēja viss šis greznums, ja viņa nedrīkstēja to nevienam izrādīt! Un gaidīt, kamēr viņa būs kļuvusi baronese, — tas varēja vēl ilgi vilkties.

Un tā, ignorēdama visus aizliegumus, viņa visā spožumā bija izgājusi pastaigāties. Diemžēl neviens tomēr nebija viņu saticis. Turklāt, ejot gar vārtsarga namiņu un apstājoties tur mirkli paklausīties, viņa vēl bija pazaudējusi raibo lakatiņu ar brīnišķo sprādzi…

Ilka piegāja pie loga. Rotenauss arvien vēl nerādījās. Arī tēvs bija nozudis. Bet saule spīdēja tik jauki, un jaunais tērps izskatījās tik skaists, ka Ilka nenocietās. Izgājusi ārā, viņa lēnām devās prom pa ciema galveno ielu. Viņa redzēja zemnieču skaudīgās sejas logos un lepni atmeta galvu.

Pēkšņi viņa ieraudzīja staltu jaunekli skaistā medību tērpā, kas nāca tai pretim. Viņu pamanījis, nepazīstamais apstājās un, noņēmis platmali, uzrunāja jauno meiteni:

—          Vai jūs nevarētu man pateikt, jaunkundz, kur dzīvo ciema vecākais? %

Ilka nosarka. Par .jaunkundzi" viņš bija to nosaucis un uzrunājis uz „jūs"!

—          Man jāiet tieši gar viņa namu, — viņa vilcinādamās atbildēja, 'vērodama jaunekļa glīto, viegli iedegušo seju.

—  Vai atļaujat man iet reizē ar jums? — viņš pieklājīgi lūdza.

—  Protams, labprāt.

Ilkai sirds pukstēja priekā. Nu šīm vīzdegunīgajām zemnieku skuķēm atkal būs ko runāt un apskaust!

—        Kas tas par vecu torni? jaunais mednieks jau' in ar redzamu labpatikšanu uzlūkodams skaisto meiteni.

— Tas pieder pie pils, — viņa paskaidroja.

Zem kuplajām liepām ciema vidū jauneklis palika stāvam.

—         Vai jums ir kāds brītiņš laika? — viņš jautāja. — Šeit būtu tik patīkami pasēdēt.

Viņš nosēdās uz sola, bet Ilka palika tā priekšā stāvam. Beidzot ari viņa atsēdās tam līdzās.

—         Kādēļ jūs lūkojaties tik drūmi? — viņa jautāja un pati nobijās no savas balss neparasti maigās skaņas.

Jauneklis uzmeta tai neslēptas sajūsmas pilnu skatu.

—          Piedodiet, bet cs nekad vēl neesmu redzējis tik neparastu skaistumu, — viņš sacīja. — Vai drīkstu zināt, kas jūs esat?

Ilka satrūkās. Viņa taču bija izdaudzinātā dzērāja Fcita meita un barona mīļākā.

Bet kamdēļ viņa pēkšņi sajuta kaunu par to?

Viņa nevarēja un negribēja melot šim svešiniekam, kas uz to bija atstājis tik divainu, neizprotamu iespaidu.

Viņa mulsi rotaļājās ar savu kaklarotu, kuras sarkanās stikla zīlītes tā uzskatīja par īstiem rubīniem, un neatbildēja. Pēkšņi saite pārtrūka, un sarkanās bumbiņas nobira zemē, kā asiņainas asaras mirdzēdamas saules staros.

—         Cik žēl! — jauneklis iesaucās pieliekdamies, lai uzlasītu zemē nokritušos akmentiņus.

—         Lai paliek, — Ilka iesaucās, strauji satverdama viņa roku, un tālu no sevis aizsvieda saites atlikušo daļu it kā tā būtu riebīga čūska.

Mednieks izbrīnā uzlūkoja jauno meiteni. Tad viņš viegli saņēma tās pirkstus savā rokā un maigi jautāja:

—  Kas jums notika? Vai nepateiksit man savu vārdu?

Ilka iecirta baltos, asos zobus sārtajā lūpā.

—         Nē, nē, — viņa stostījās, — cs negribu, ka jūs mani ienīstu… Es nespēju to panest! Lai citi jums to pasaka… Ticiet visam, jo viņiem taisnība! Un nu ļaujiet man iet. Tur pretim ir vecākā pelēkais nams… Kad jūs nākamā reizē mani icraudzīsit, jūs noteikti paiesit man garām — to cs noteikti zinu!

Izmisums, sāpes un kauns atspoguļojās viņas sejā, un citkārt tik saltās, pavēlošās acis pildījās asarām — nožēlas asarām.

Mednieks bija piecēlies kājās un pieaugošā izbrīnā klausījās viņas vārdos. Viņš nemēģināja to aizturēt, kad tā neatvadījusies aizskrēja.

Domās iegrimis, viņš vēl brīdi stāvēja zem liepām, tad izņēma kabatas grāmatiņu un ierakstīja tajā dažus vārdus.

Kad viņš pacēla galvu, Ilka jau bija nozudusi.

—         Viņa ncbūl nav tik jauna, un īstenībā man viņas žēl, — viņš sevī nomurmināja, ieiedams Ilkas norādītajā namā, kuru tas jau labi pazina.

***

Ilka pa kādu šauru ieliņu nokļuva uz lauku ceļa, kas aizvijās gar zemnieku plašajiem dārziem. Viņa pat nesaprata, kamdēļ tā jutās tik dziļi nomākta.

Tur stāvēja viņas nožēlojamā būdiņa, kur tā dzīvoja kopā ai dzēr āju tēvu. Un šis skaistais tērps, ko viņa valkāja, bija alga par viņas neg<>du. Vai tad kāds brīnums, ka visi rādīja uz viņu ar pirkstiem?

Iegājusi būdiņā, viņa ar riebumu nometa greznās drēbes un mirdzošos gredzenus no pirkstiem un apģērba kādu vecu, apvalkātu tērpu.

Kamdēļ? Vai caur to viņa cerēja kļūt labāka?.

Pēkšņi istabā uztraukts ieskrēja tēvs.

—         Ilka, — viņš aizelsies sauca, — vai tu zini? Viņš cietis nelaimes gadījumā, pārlauzis abas kājas… nokritis no kāpnēm.

—  Kas, tēvs? Runā taču! — viņa izbijusies iekliedzās. .

—  Nu kas tad cits kā barons! Tikai ncnobīstics!

— Paldies Dievam! — Ilka apmierināta noteica.

Feits nesaprašanā uzlūkoja meitu.

—         Kas tev noticis? Vai tu nedzirdēji? Var gadīties, ka Rotenauss nomirst!

—  Lai jau!

Tādu vienaldzību Feits nebija gaidījis. Bet drīz viņam nācās vēl vairāk pabrīnīties.

Ilka pēkšņi apskāva rokām viņa kaklu, cicši piekļāvās tam un, nevaldāmi elsodama, sāka maigi glāstīt tēva spurainos matus.

Feita vecā sirds sāka pukstēt neminamā laimē"

—         Ilka, manu balodīt, manu cņģelīt, kas tev ir? Vai kāds tev ko nodarījis?

—         Nē, tēvs. Man tikai tik skumji un baigi… Tu saki — Rotenauss miris?

—          Nē, tikai smagi ievainots. Kāds viņu esot nogrūdis no pils kāpnēm.

—  Kā tad viņš nokļuvis tur?

— To neviens nezina.

—         Nu labi! Mums vairs nav nekā kopīga ar viņu. Es negribu viņu! Es viņu ienīstu! — viņa negaidot iesaucās.

Feits nesaprašanā to uzlūkoja. Vai tiešām viņa pūles bijušas veltas? Barona dēļ viņš nekad nebūtu to darījis. Un ja nu Rotenauss vēl nomirst, tad taču arī testamenti nevar atnest līkai nekādu labumu — vienalga, vai Gabrielu notiesā vai ne.

Ilka atkal piegāja pie tēva un lūdzoši satvēra tā cietās, raupjās rokas.

—          Aiziesim no šejienes, tēvs, — viņa sacīja. — Ko mēs vēl lai gaidām? Ar Rotcnausu viss ir galā, kaut tas arī paliktu dzīvs, jo kropli man nevajag. Pārdosim visu un aiziesim tālu, kur neviens mūs nepazīst, kur neviens mani nenicinās.

—         Vai viņas par tevi atkal zobojušās, šīs nekrietnās zemnieces? Pagaidi vien, kad tu dzīvosi pilī, gan tad tās visas tevi apskaudīs un locīsies tavā priekšā!

—       Es negribu pilī, es negribu baronu… nāc, iesim prom no šejienes! — Ilka tiepās.

—         Bet, bērns, tas jau izskatītos gluži pēc bēgšanas, mūs izsekotu un ieslodzītu cietumā, — Feits aizrādīja.

Jaunā meitene nokāra galvu. Protams, tēvam bija taisnība. *

— Tēv, — viņa klusi jautāja, — kas nogalināja grāfieni?

Feits sarāvās un novērsa acis.

— Nejautā, bērns, — viņš drūmi atbildēja. — To es nevaru teikt.

Ilka pētošu skatu vērās viņa sejā. Vai to bija izdarījis viņš vai

Rotenauss? Viņa karsti vēlējās, kaut tēva rokas būtu tīras no asinīm.

Feits nojauta, kas norisinās meitas sirdī. Viņš gurdi piecēlās.

—         Vēlāk, bērns, mēs varēsim atstāt ciemu. Vispirms mums jānogaida, kas notiks ar baronu.

Ilka pamāja ar galvu. Sasējusi jaunos tērpus un barona dāvanas aizsainī, viņa nometa to būdas tumšākajā kaktā.

Feits vēroja viņu un sevī domāja: — Ja Rotenauss izveseļosies, viņam vismaz būs jāsamaksā man krietna summa. Pagaidām man vēl pietiek ar to, ko ieņēmu par briljantiem. — Un viņš aptaustīja vcco kabatas portfeli, kas bija piebāzts naudaszīmēm.

lika likās pilnīgi pārvērtusies. Sameklējusi slotu, ūdeni un lupatu, viņa sāka pamatīgi tīrīt vecās būdas iekšieni un nelikās mierā, kamēr visi kakti bija iztīrīti.

Feitam tas viss bija neparasts, bet viņš tomēr jutās apmierināts. Tēvs ar meitu pašreiz ēda pusdienas, kad būdā ienāca Ansclms Bernts, ar kuru Feitam bieži gadījās kopīgi „veikali".

—        Kas noticis, Ansclm? — Feits jautāja, pamanījis veča uztraukumu.

—         Klusāk! — tas biedināja. — Noslēp visu lieko un nāc līdzi — nupat dzertuvē dzirdēju, ka viņi gribot tevi aizvest. Barons karsonī muldot visādus niekus.

Ilka satrūkās.

—         Kāds jauns kriminālierēdnis ieradies šeit. I s viņu redzēju un tūliņ pazinu, neraugoties uz tā mednieka tēt pu, Ansclms turpināja stāstīt.

Ilka griezīgi iesmējās.

—  O, arī cs viņu redzēju! Bet nekas, tēv, viņi nedabūs ne levi, ne

mani!

Abi vīrieši aizsteidzās, lika sekoja viņiem, bet driz vien pazaudēja tos no acīm.

Pēkšņi viņa izdzirda troksni un balsis, kas tuvojās būdai, un mirkli vēlāk ieraudzīja ari nācējus. To vidū bija arī viņš!

Ilka vairs negaidīja. Pārlēkusi pāri zemajam žogam un izskrējusi cauri kaimiņu mājas dārzam, viņa, neviena nepamanīta, nokļuva uz klusa lauku ceļa. Tālumā pa kreisi bija redzama pils, pa labi — zāģētava. Ilka skriešus devās turp. Domas par strautu vairs neizgāja lai no prāta.

Vienmuļi čalodams, ūdens vēlās pār dzirnavu lielo ratu.

Ilka palūkojās apkārt un kādas vientuļas milzīgas apses ēnā pamanīja tumšu stāvu. Kas tas varēja būt?

Viņa ātri pārkāpa pār tilta zemajām margām un nākamajā acumirklī nozuda ūdenī.

Vientuļais slāvs atdalījās no apses stumbra un steidzās uz tiltu. Vai straume jau būtu aiznesusi meitenes ķermeni? Ūdenī nekas vairs nebija saskatāms.

Tumšais stāvs noskrēja krastmalā un bez apdomāšanās metās ūdenī, kas šajā vietā jau bija daudz seklāks…

18

Atkalredzēšanās

— Viņai vajagbūt ļoti slimai, inspektora kungs. Cauru dienu tā vaļā acīm guļ gultā, uz jautājumiem neatbild, nekā neēd, — labsirdīgā cietuma uzraudze sūdzējās savam priekšniekam par Gabriclu.

—          Man jau ir dots rīkojums pārvest viņu labākā istabā. Bez tam viņa drīz redzēs savu viru.

Viņi iegāja Gabrielas istabā. Jaunā sieviete sēdēja gultā, vienaldzīgu skatienu lūkodamās ienācējos.

—           Vernera kundze, man jums kas labs sakāms, — inspektors iesāka. — Jūs tiksit pārvesta citā, daudz ērtāk iekārtotā telpā. Tas jūsu aizstāvja nopelns.

— Cik viņš labs.

Viņa sekoja inspektoram, kas to ieveda tīrā, gaišā istabā, kur vienīgi aizrestotais logs liecināja, ka šeit ir cietums.

Gabricla skumji pasmaidīja, kad uzraudze no ārpuses aizslēdza durvis. Kurp gan viņa lai bēgtu? Viņa taču bija pazaudējusi visu: māti, tēva mājas, vīru…

Te durvis atkal atvērās, un kāds ienāca.

Varenais Dievs! Tas bija Roberts! Roberts cietumnieka apģērbā!

Gabricla pieskrēja viņam klāt un apskāva to. Ilgi viņi stāvēja klus<j4 dami, cieši piekļāvušies viens otram. Nu tie atkal bija kopā, kaut ari cietumā.

Roberts pirmais atguva valodu.

—         Mana vienīgā, mīļā Gabricla! — viņš čukstēja, glāstīdams tāi krāšņos matus. — Kā cs ilgojos pēc tevis!

Gabricla vērīgi to uzlūkoja.

—  Robert, kā tu tiki pie šī apģērba? — viņa nobijusies iesaucās.®

—        Nu, viņi saņēma arī mani, — viņš mēģināja jokot. — Es esot tevi ierosinājis pastrādāt noziegumu.

— Un tava māte?

— Viņa bija ļoti nelaimīga, nabadzīte.

— Un pie visa esmu vainīga es, pati to neapzinādamās.

— Mīļā, kā gan tu vari tā runāt? — Roberts maigi pārmeta.

Gabricla vērīgi pētīja viņa seju.

—         Nezinu, kas ar mani bija noticis, — viņa vilcinādamās sacīja. ■* Saki, vai tiešām es tevi jau pirmīt satiku koridorā, kad tu gāji kopā ar kādu svešu kungu? Bet tad tu biji citādāk ģērbies… Vai varbūt tā bijuj tikai mana slimīgā iedoma?

Roberts izbijies uzlūkoja sievu. Vai viņa tiešām bija slima?

Inspektors, kas visu laiku bija stāvējis pie loga, pievērsās viņiem.

—        Jūs neesat slima, Vernera kundze. Kungs, kuru jūs redzējāt, biji grāfs Reišcnovs, tiesas asesors.

—          Vai tiešām iespējama tik pārsteidzoša līdzība? — Gabriela izbrīnā iesaucās.

Nu arī inspektors vērīgi uzlūkoja Robertu.

—        Jūs tiešām esat apbrīnojami līdzīgs grāfam Reišenovam. Vienādos apģērbos būtu grūti atšķirt jūs vienu no otra.

Gabriela smējās un gavilēja aiz laimes.

—  Robert, kā tevi uzrunāja tā svešā dāma, — vai atceries?

— Liekas, par Ulrihu. Ko tu gribi ar to teikt?

—  Grāfu Reišcnovu sauc Ulrihs, — inspektors piezīmēja.

—        Tātad tā katrā ziņā bijusi viņa līgava, un arī viņa noturējusi tevi par grāfu! — Gabriela aplaimota iesaucās. — (), Robert, vai vari man piedot, ka esmu kaut bridi šaubījusies par tevi?

—         Mīļotā, tu tikai velti esi mocījusi sevi un mani. Es tomēr esmu laimīgs, ka nu tu atkal tici man, — Roberts viņu mierināja.

— Jums drīz būs atkal jāšķiras, — inspektors atgādināja.

Durvīs parādījās uzraudze.

— Advokāta kungs vēlas runāt ar Vernera kundzi, — viņa ziņoja.

Gabricla stāvēja roku rokā ar vīru un, laimīgi smaidīdama, lūkojās

pretim ienākušajam aizstāvim.

Normans palika pie durvīm stāvam, nopietni un domīgi vērdamies Robertā.

—         Nepateicieties man, — viņš noraidīja Gabrielas atzinības vārdus. — Redzu, ka jūs esat apmierināta, un vairāk man neko nevajag. Diemžēl pagaidām esmu spiests jūs traucēt, tomēr ccru, ka turpmāk varēsit satikties biežāk.

Viņš piegāja pie inspektora un sāka sarunāties ar to.

Gabriela un Roberts dedzīgi atvadījās. Normans pūlējās neko nedzirdēt, tomēr ikviens viņu vārds sāpīgi atbalsojās tā sirdī.

Beidzot Roberts saudzīgi izraisījās no sievas skāvieniem un, uzmetis advokātam pateicīgu skatu, sekoja inspektoram.

Normans palika divatā ar Gabriclu, kuras aizkustinošā piemīlība to tik īsā laikā bija galīgi uzvarējusi. Viņš mīlēja šo cietumnieci, cita vīra sievu! Viņš labi zināja, ka viņam nav nekādu cerību to iegūt, un tomēr bija apņēmies pielikt visas pūles, lai viņa tiktu brīva un varētu baudīt laimi… pie cita sāniem.

—         Izmeklēšana jūsu lietā diemžēl ieilgst, viņš iesāka, nosēzdamies Gabriclai pretim pie galda. — Jūsu brālēns, barons Rotenauss, pilī kritis no kāpnēm un pārlauzis abas kājas.

Gabriela šausmās pietrūkās kājās.

— Nelaimīgais! — viņa līdzjūtīgi iesaucās. — Cik tas briesmīgi!

—        Jūs viņu vēl žēlojat? — Normans izbrīnā jautāja. — Viņš taču izturas pret jums kā ienaidnieks.

—        Tomcr cs nevienam nevēlu ļaunu. Viņa nelaime taču nekā nevar man lidzēt.

—        Paredzams, ka ilgāku laiku nebūs iespējams baronu nopratināt. Vai jums ir kāda nojauta, ko viņš tik vēlā laikā būtu varējis meklēt pilī?

—  Nevaru iedomāties.

—         Karsoņa murgos viņš visu laiku runā par kādu meiteni, kas to esot nogrūdusi no kāpnēm, un arī par Fcitu un liku.

Gabricla kļuva uzmanīga.

— Kas tas par Fcitu? — viņa jautāja.

—          Tas ir sarkanmatainās meitenes tēvs. Vai jums zināmas pilī kādas slepenas istabas?

Gabriela mirkli apdomājās.

—          Atceros, ka reiz, vēl agrā bērnībā, māte mani ieveda kādā brīnišķi iekārtotā istabā. Vairāk neko nezinu.

— Vai citādi jūs labi pazīstat pili?

—  Ikvienu kaktiņu — arī tās neapdzīvotajā daļā.

—         Tādā gadījumā jums būs uz vietas jāiepazīstina izmeklēšanas komisija ar pili.

Gabriela ar prieku pieņēma šo priekšlikumu. Viņa atkal nokļūs mājās, kaut tikai uz dažām stundām!

Normans piecēlās un sniedza Gabriclai roku, kuru tā silti paspieda…

Līdz vēlai naktij viņš nosēdēja pie aktiem apkrautā rakstāmgalda, un Gabrielas skaistā, izteiksmīgā seja visu laiku tēlojās viņa acu priekšā.

19

Ceļmalā atrasta

Grāfiene Zigrīda Holmsvīka bija dzimusi Zviedrijā. Viņas māte, grāfienes Rcišenovas pusmāsa, bija mirusi drīz pēc Zigrīdas piedzimšanas. Zaudējis mīļoto sievu, viņas tēvs bija karsti pieķēries vienīgajai meitai. Zigrīda bija daudz ceļojusi. Viņai bija laba, pašaizliedzīga sirds, bet viņas valdonīgā rakstura dēļ tai bija maz draugu.

Pirms diviem gadiem viņa bija zaudējusi tēvu un palikusi viena. Viņas mātei piederēja neliela muiža Vācijā, Rozcnburgas tuvumā. Bagātā un skaistā Zigrīda atstāja dzimteni un pārnāca uz dzīvi šeit.

I )riz. vien viņa iemīlējās savā brālēnā Ulriha, kura vecāki labprāt būtu apsveikuši Zigrīdu kā savu vedeklu. Tomēr jaunais grāfs pagaidām ..ijuta pret viņu tikai radinieka mīlu. Bet Zigrīda nezaudēja cerības.

Arī šodien viņa bija apmeklējusi Ulriha vecākus. Jau metās krēsla, kad viņa lika piebraukt savu ekipāžu, lai dotos mājup.

—        Ulrihs tevi pavadīs un jāšus atgriezīsies mājup, vecā grāfiene lika priekšā.

Ulrihs labprāt piekrita. Viņš nemīlēja māsīcu, bet tomēr to labi ieredzēja. Un kamdēļ gan viņš to lai neapprecētu?

Ceļā viņi dzīvi sarunājās, un abi jutās apmierināti. Braucot pāri tiltam, zirgi sāka iet soļiem, jo satiksme šeit bija sevišķi rosīga.

Ulrihs turēja Zigrīdas roku savējā. Tomēr viņa domas nekavējās pie daiļās kaimiņienes. Pēkšņi viņš atlaida tās roku un noliecās uz priekšu. Sekojot viņa skatienam, Zigrīda ieraudzīja līdzās ratiem kādu brīnišķi skaistu meiteni melniem matiem un dziļi skumjām acīm smalkajā sejā. Viņa redzēja, kā šī meitene uzlūkoja Ulrihu, un tās sejā atspoguļojās reizē mulsums, izbailes un prieks. Arī Ulrihs, likās, nespēja novērst acis no viņas.

Zigrīda instinktīvi nojauta, ka šie divi cilvēki pazīst un mīl viens niru.

Pēkšņi zirgi sāka rikšot. Atskanēja sāpīgs kliedziens, un meitene bija nozudusi.

—         Zirgi viņu saminuši! — Ulrihs izbailēs iekliedzās. — Brauc mājup, Zigrīd, es nevaru tevi pavadīt!

Zigrīdas lepnums bija smagi aizskarts.

—         Skrien, — viņa nicīgi sacīja, — bet neiedrošinies man vairs tuvoties!

Ulrihs to vairs nedzirdēja. Izlēcis no ratiem, viņš iejuka ļaužu drūzmā, meklēdams Judīti.

Tā bija ar pūlēm piecēlusies un aizstreipuļojusi līdz tilta margām. Neviens nepiegrieza tai vērību. Vienā kājā viņa juta stipras sāpes. Bet vēl šausmīgākas sāpes plosīja tās sirdi.

Pēkšņi kāds nostājās viņai līdzās, un tā izdzirda balsi, kas sapņos un nomodā bija skanējusi viņas ausīs:

—  Judīt, tu esi ievainota? Viņa bija tuvu nemaņai.

—  Es gribu tikt mājās, tā nomurmināja. Ulrihs apturēja garāmbraucošo ormani un pateica tam kādas

priekšpilsētas ielas nosaukumu.

Iekams viņa vecāki bija pārnākuši uz. pilsētu, viņš bija dzīvojis šajā ielā un cerēja, ka viņa senais dzīvoklis vēl būs brīvs. Viņam likās neiespējami ļaut meitenei atgriezties vccā grabažnieka netīrajā alā.

Iecēlis Judīti ratos, viņš nosēdās tai līdzās un lēni saņēma tās roku. Judītei likās, ka tas viss ir tikai jauks sapnis, un viņa bez pretošanās ļāva visam notikt.

Kad rati apstājās norādītā nama priekšā, Ulrihs paņēma meiteni rokās un kā spalviņu uznesa augšā pa kāpnēm.

Brīdi vēlāk viņi jau atradās mazā, glīti iekārtotā dzīvoklī. Ulrihs nosēdināja meiteni dīvānā.

—  Grāfa kungs… — viņa bikli izdvesa.

Ulrihs cicši pievilka to sev klāt.

—         Nebīsties, Judīt, — .viņš čukstēja. — Tu esi man svēta. Ja vēlies, cs aiziešu un atstāšu tevi vienu, kamēr būsi tiktāl atspirgusi, ka varēsi atgriezties pie tēva.

Judīte uzmeta viņam uzticības un mīlas pilnu skatu.

—          Grāfa kungs, — viņa sacīja, — cs esmu vāja, neaizsargāta meitene.

—         Nesaki «grāfa kungs", Judīt, — viņš lūdzās. — Saki „Ulrih" — tikai vienu vienīgu reizi!

Jaunā meitene aizmirsa visu — savu kārtu, zemo stāvokli, svešo apkārtni. Viņa redzēja savā priekšā tikai vīrieti, kuru tā ļoti mīlēja.

—  Ulrih! — viņa iesaucās, ieslīgdama tā skāvienos…

Ulrihs bija laimīgs. Kas viņam par daļu tagad gar Zigrīdu, gar visu

pasauli? Viņš bija atradis pirmo meiteni, kuru mīlēja.

* * *

Zigrīda pavēlēja kučierim braukt ātrāk. Viņas sirdī plosījās žēlums un izmisums. Kamdēļ gan Ulrihs nemīlēja viņu? Vai tad viņa nebija tikpat skaista kā tā meitene?

Viņa apņēmās katrā ziņā izdibināt, kas ir tās laimīgā sāncense.

Pajūgs tuvojās dzirnavām. Zigrīda skumji lūkojās strauta viļņos, kas mirdzēja mēnesnīcā.

Kas stāvēja tur, viņā krastā? Zigrīda izslējās un sāka vērot. Arī kučieris un sulainis jau bija ko pamanījuši.

Zirgi pēkšņi apstājās, sabijušies no tumšā stāva, kas negribot paskrēja tiem cicši garām.

—         Tur kaut kas guļ, kundze, — sulainis iesaucās, norādīdams uz tumšu masu, kas bija saskatāma starp krasta akmeņiem.

i Z'igrīda izlēca no ratiem un steidzās turp. Arī kalpotāji sekoja tai. V Strauta krastā gulēja jauna sieviete, kuras sarkanie, samirkušie mali brīnišķi vizmoja mēnesnīcas blāvajā gaismā, f — Viņa ir noslīkusi, — Zigrīda līdzjūtīgi ieminējas. I — Vai arī noslepkavota, — sulainis piebilda. Jus taču redzējāt ln , kas nupat paskrēja mums garām?

ļf Jā, bet vai tas maz bija vīrietis? Un var jau būt, ka viņš tikai lzvilcis nelaimīgo no ūdens, — Zigrīda atbildēja.

Aizmirsusi savas skumjas, viņa nometās ceļos līdzās slikonei. ' Viņa vēl dzīva! — tā priekā iesaucās. — Ņemsim viņu lidzi.

Novilkusi savu grezno mēteli, viņa ietina tajā sievieti, un abi kalpolaji iecēla to ratos.

Dīvaina seja, — Zigrīda domāja, turēdama līkas galvu klēpī. Varbūt nelaimīga mīla arī šo skaisto meiteni pamudinājusi doties nivē…

Ekipāža drīz vien sasniedza grāfienes Holmsvīkas nelielo muižu.

Te cs atvedu tev kaut ko, Karīn, — jaunā grāfiene smaidīdama saiija labsirdīgajai saimniecības vadītājai, kas bija izsteigusics tai pretī.

Karīna bija zviedriete, tāpat ka istabene Ingeborga un kučieris, un neviens no šiem kalpotājiem neprata ne vārda vāciski.

Ilka tika ienesta saimnieces istabā un noguldīta tās gultā. Arī Zigrīda palika pie viņas, un abas sievietes tik ilgi pūlējās ap liku, kamēr tā beidzot atguva samaņu.

Atvērusi acis, Ilka nesaprašanā palūkojās visapkārt. Ieraudzījusi grāfienes un Karīnas labsirdīgās sejas, viņa acumirklī nomierinājās, un brīdi vēlāk tā jau gulēja ciešā, veselīgā miegā.

Arī Zigrīda jutās nogurusi un, laipni novēlējusi saimniecei labu nakti, aizgāja savā istabā. Tur viņa vēl ilgi stāvēja pie loga, lūkodamās zvaigznēs, un viņas lūpas karsti čukstēja:

—  Dievs debesīs, atdod man viņu!…

20

Visu uz vienas kārts?

Faustīna fon Lome plaši ieplestām acīm vērās vīrietī, kas kā zaglis bija ielauzies tās namā.

—  Bruno, tu? — viņa iesaucās.

Vīrietis pavērās slimniekā.

—         Valdemārs Bergers? Kā tad tas nokļuvis šeit? Varbūt viņš ir tavs vīrs?

Baronese mirkli apdomājās.

—  Netraucē viņu, viņš ir ļoti slims. Iesim prom no šejienes.

Dīvainais apmeklētājs sekoja tai lielajā salonā.

' Faustīna jau bija atguvusi pašsavaldīšanos. Viņa zināja, ka tūliņ iesāksies cīņa, kas izšķirs visu tās nākotni.

Viņas priekšā stāvēja Bruno fon Lome — tās likumīgais vīrs.

— Saki taču, kā tu gadījies šeit? Es tiešām noticēju, ka tu esi miris!

Viņš ironiski iesmējās.

—          Kā redzi, cs tomēr vēl neesmu tev par prieku šķīries no šīs pasaules!

—          Bet cs taču lasīju tavu vārdu bojā gājušo „Adrijas" pasažieru sarakstā!

—          Tas bija pārpratums. Mani izglāba zvejnieki. Tikai ar lielām pūlēm man beidzot izdevās sadzīt tev pēdas. Tu biji pārdevusi visus manus īpašumus, nekrietnā, un dzīvoji pārpilnībā no tā, kas tev nepieder, kamēr cs… Bet nu ir pienācis atmaksas brīdis!

—          Ko tu esi nodomājis darīt? Vai gribi šķirties no manis? — viņa jautāja, aizturējusi elpu.

Viņš uzmeta tai nicīgu skatu.

—         Tas nav vajadzīgs, — viņš salti sacīja. — Es vienkārši padzīšu tevi.

—           To tu nevari izdarīt, — Faustīna atbildēja. — Tev vispirms jāpanāk laulības šķiršana. Bet vienalga — cs aiziešu pati, tikai Ērihu es tomēr paturēšu sev.

Viņš palika tikpat mierīgs.

— Ja vien es gribētu, tev šajā pašā acumirklī būtu jāatstāj šis nams

—  tu, nožēlojamā krāpniece!

Faustīna nobāla.

— Žanete Divāla, — fon Lome turpināja, uzsvērdams katru vārdu,

—  kas Tulūzas cietumā izcietusi sodu par zādzībām! Mana laulība ar tevi ir nelikumīga, jo tu jau toreiz esi mani piekrāpusi. Dokumentus uz marķīzes Faustīnas Lomcs vārda, par kuru uzdevies, tu vienkārši nozagi īpašniecei!

Faustīna — īstajā vārdā Žanete — dobji ievaidējās. Viss bija pazaudēts.

—  Kā tu to zini? — viņa nedroši jautāja.

—   Kādas Parīzes viesnīcas viesu sarakstā cs nejauši izlasīju tavu fiktīvo vārdu, — barons paskaidroja. — Gadījums saveda mani kopā ar šī vārda īpašnieku, marķīzu Lomi. Protams, es sarunā ieminējos arī par tevi. Vari iedomāties, nekrietnā, cik pazemots es jutos, kad šis kungs, ieraudzījis tavu ģīmetni, bez mazākās šaubīšanās paziņoja, ka tu esi Žanete Divāla, viņa sievas kādreizējā istabene, kas vēlāk ielauzusies sava bijušā kunga namā un izlaupījusi tā naudas skapi. Dokumentu zādzība atklājusies tikai daudz vēlāk. Un es, nelaimīgais, apprecēju tevi vēl tajā pašā gadā, kad tu biji izbēgusi no Tulūzas cietuma, nenojauzdams, kādu noziedznieci uzņēmu sava nama!

Žanetes sirdi plosīja bezspēcīgas dusmas. Viņa saprata, ka tai atliek tikai viena izeja bēgt!

Bet Valdemārs? Vai tiešām viņai būs jāšķiras no tā? Un ja nu arī viņš vai viņa māte uzzina patiesību?

Nē, viņa nevarēja padoties bez cīņas, kamēr vēl nebija viss zaudēts!

—   Un ko ļaudis teiks, kad dabūs zināt, ka brīvkungs fon Lome apprecējis bijušo istabeni un ka viņa vienīgā dēla māte ir izbēgusi i ictumniccc? — viņa zobgalīgi jautāja.

Bruno fon Lome satrūkās. Savā taisnīgajā sašutumā viņš nebija par 10 iedomājies. Un ko viņš lai atbild šim nožēlojamajam bērnam, kad tas jautās par savu māti?

O, kā viņš ienīda šo sievieti, kas bija izpostījusi visu viņa dzīvi!

Faustīna redzēja viņa vilcināšanos un sevī jau gavilēja.

—  Tātad tu gribi mani, tava bērna māti, kā kašķainu suni aizdzīt no sava sliekšņa? — viņa turpināja. — Zināms, cs esmu noziegusies pret tevi, bet toreiz mana vienīgā vēlēšanās bija laboties, un tamdēļ cs aizgāju no senās dzīves. Es biju jauna un skaista, es gribēju dzīvot un baudīt laimi. Jā, es paņēmu tās sievietes dokumentus, jo bez tiem man nebija iespējams sākt jaunu dzīvi. Un tad mēs satikāmies, un tu iemīlējies mani — vai tā bija?

Bruno Lomcs sirdī pamodās it kā līdzjūtība pret šo sievieti.

—  Kāda tam visam vairs nozīme? — viņš drūmi sacīja. — Tu nebiji manas mīlas cieniga. Es biju tikai līdzeklis tavu godkāro mērķu sasniegšanai. Tu pievīli mani ar to vīrieti, kas pašreiz guļ tavā istabā, bet arī viņš drīz izprata tevi, un tas ir tavs sods. Viņš nekad neiemilēs tevi, jo neieredz melus un nelietību tāpat kā es. Un šī kaisle tevi pazudinās! Jau rīt pat tu atstāsi šo namu, un es pateikšu viņam visu.

— Bruno, labāk nogalini mani uz vietas!

Pēkšņi atvērās durvis, un uz sliekšņa parādījās grāfiene Bergera. Skaļā saruna bija viņu nobiedējusi, un nu tā izbrīnā uzlūkoja abus laulātos draugus.

Ar apbrīnojamu mieru un pašsavaldību Faustīna nolēma izspēlēt savu pēdējo trumpi.

—          Piedodiet, grāfien, — viņa sacīja, — ka iztraucējām jūs. Bet mans brālis nupat atgriezies pēc vairāku gadu ilgas prombūtnes. Es vairs necerēju viņu redzēt, un jūs sapratīsit manu uztraukumu un pārsteigumu, kad pēkšņi to atkal ieraudzīju.

Viņa tik cicši saspieda vira roku, ka tas sajuta sāpes. Faustīna uzmeta viņam neaprakstāmi lūdzošu skatienu.

Brīvkungs bija tā pārsteigts par šo negaidīto pavērsienu, ka tikai mēmi palocījās grāfienes priekšā.

Vecā dāma acumirklī nomierinājās.

—         Atvainojiet manu ielaušanos, mīļā baronese, — viņa sacīja. — Ceru, ka rīt varēšu labāk apsveikt jūsu brāļa kungu.

Viņa izgāja. Fon Lome skarbi iesmējās.

—         Komcdiantc, tu proti veikli rīkoties. Bet nepriecājies — vēl tu neesi uzvarējusi!

Un viņš ātri izgāja no istabas. Koridorā viņam pretim nāca Franciska, kas pārsteigta palika stāvam.

—         Mans Dievs! Godātais kungs! — viņa iesaucās. — Bet kundze i taču rādīja man jūsu vārdu sarakstā… Nu atkal viss būs labi. Tikai Ērihs ir saslimis, es nupat gribēju skriet pie godātās kundzes…

—         Paliec! — viņš cicši noteica. — Viņa nedrīkst ieiet pie bērna! Vai dzirdi?

Franciska saprata. Viņa devās atpakaļ bērnistabā, un mirkli vēlāk barons jau stāvēja pie sava mīļotā dēla gultiņas. Neraugoties uz karsoni, puisēns uzreiz pazina tēvu.

—         Tēt, mīļo tēt! — viņš iesaucās, strauji apskaudams aizkustinātā barona kaklu.

—         Manu dārgo puisēn, es palikšu pie tevis, un neviens vairs nei izšķirs mūs! Franciska!

Jaunā meitene pienāca tuvāk. Viņa raudāja aiz prieka.

— Tu taču paliksi pie Ēriha un brauksi mums līdzi?

Franciska nespēja atbildēt. Satvērusi barona roku, viņa karsti noskūpstīja to.

Bet Faustīna savā istabā lauzīja galvu, kā izkļūt no bīstamā stāvokļa. Likās, viņai vairs nebija nekādu cerību, un tomēr tā arvien vēl nedomāja padoties liktenim.

Mīklainais apmeklējums

Ievērodama vislielāko uzmanību, Zuzanna Vernera turpināja kopt ievainoto grāfieni Brandcnfclsu. Viņas uzdevums k|uva ar katru dienu grūtāks, jo pils tika rūpīgi apsargāta, un arī Vernera kundze viegli varēja pamanīt meitas biežo prombūtni. Tamdē| Zuzanna tagad mēdza ierasties pilī tikai naktī vai arī agrā rītā.

Vecā grāfiene vienmēr vēl gulēja nemaņā, un Zuzanna šaubī jās, vai maz izdosies glābt tās dzīvību. Plaši ieplestām, neko neredzošām acīm viņa gulēja savā gultā, un jaunā meitene izmisumā vēroja, ka visas viņas pūles palika bez panākumiem.

Ak, cik skumja un drūma bija dzīve! Šeit viņa sēdēja viena, bez cerībām, bez mierinājuma. Kā viņa bija cietusi, kad mazais puisēns tai bija pastāstījis, kur Valdemārs tagad atrodas!

Bet vai tad viņa pali nebija atsacījusies no tā? Vai tādēļ arī viņam vajadzēja uz mūžu alteiklics no visiem priekiem? Šīs skaistās, lepnās sievietes skāvienos viņš drīz aizmirsīs nabaga vienkāršo vārtsardzes meitu…

Noslīgusi ceļos pie slimās grāfienes gullas, Zuzanna raudādama iespieda seju tās segā.

Pēkšņi kāda roka viegli pieskārās viņas plecam.

Viņa izbijusies pietrūkās kājās un palūkojās atpakaļ.

Viņai pretim stāvēja kāds tumšā mētelī ietinies stāvs, kura seju sedza kapuce.

Zuzannu pārņēma dīvains sastingums. Noslēpumainā būtne pacēla kapuci, un Zuzanna ieraudzīja smalku, bālu sievietes seju.

—        Jumsscko, — viņa čukstēja. — Šo cs atņēmu jūsu vajātājam, kad tas satvēra mani aiz rokas. Ņemiet to.

Viņa iespieda Zuzannai rokā vccu, nodzeltējušu pergamenta vēstuli. Jaunā meitene mehāniski paņēma tīstokli, bet tūlīt izbailēs ļāva tam nokrist uz grīdas, jo šajā acumirklī koridorā atskanēja šausmīgs kliedziens.

Arī nepazīstamā sarāvās.

—         Tas bija viņš, — tā noteikti sacīja. — Vai viņam būtu notikusi kāda nelaime?

—         Par ko jūs runājat? Dieva dēļ, kas jūs esat? Kā jūs zināt manu noslēpumu?

—          Cilvēks, kas jums seko, ir barons Rolenauss. Ja cs nebūtu to aizkavējusi, viņš būtu atradis jūs un grāfieni. Jūsu noslēpumu es tikai nupat dabūju zināt, bet nebīstieties — cs jūs nenodošu… Klusu! Kas tas par troksni?

Brīdi bija dzirdami sargu soļi un balsis. Tad atkal viss apklusa.

—  Bet kas jūs esat? Es nekad neesmu jūs redzējusi!

—           Tomēr — vienreiz mēs jau esam tikušās, — nepazīstamā noslēpumaini atbildēja. — Bet man nav daudz laika. Tādēļ klausieties un ticiet man, jo… cs jūtu jums līdzi. Grāfs Valdemārs Bcrgcrs nemīl to dāmu, kuru jūs redzējāt, un nekad viņu nemīlēs, jo viņa ir ļauna un viltīga!

Zuzanna nesaprata, kas ar viņu notiek. Vai tiešām šī svešiniece zināja visus viņas noslēpumus?

—          Tātad jūs pazīstat viņus abus?… Bet kādreiz viņš taču ir to mīlējis?

Nepazīstamā noslēpumaini pasmaidīja un pakratīja galvu.

—          Nē. Bet baronese fon Lome ir bīstama sieviete. Sargieties no viņas!

Atkal tas pats biedinājums! Zuzanna strauji satvēra svešās roku.

—         Tātad jūs bijāt tā, kas izglāba mani no nāves purvā? O, sakiet, kamdēļ jūs tik ļoti rūpējaties par pilnīgi svešu meiteni?

Nepazīstamā palika atbildi parādā.

—  Dzīvojiet sveika! Mēs vēl redzēsimies. Nemēģiniet man sekot!

Viņa aizsteidzās, bet tūliņ atkal atgriezās.

—         Koridorā ir daudz cilvēku, — viņa sacīja. — Nāciet, cs zinu vēl citu izeju.

Zuzanna pārsteigta sekoja svešiniecei, un brīdi vēlāk abas sievietes jau stāvēja pils parkā. Vēl silts rokasspiediens, un Franciska nozuda koku ēnā.

Zuzannai šķita, ka viņa sapņo.

Sasniegusi vārtsarga namiņu, viņa tumsā uzmanīgi devās augšup pa kāpnēm.

Aizelsusies tā iesteidzās savā istabiņā un palika kā pārakmeņota stāvam.

Gultā sēdēja māte un rūgti raudāja.

—  Zuzanna, kur tu biji?

Jaunā meitene mulsi klusēja.

Nozieguma vieta

Grāfienes Brandenfelsas slepkavības lieta arvien vairāk sarežģījās. Grāfienes līķis vēl joprojām nebija atrasts. Barons Rotenauss bija cietis mīklainā nelaimes gadījumā. Varbūt šeit slēpās atkal jauns noziegums?

Feits un viņa meita bija atstājuši savu būdu un bez vēsts nozuduši.

Beidzot tika nolemts, ka īpaša komisija kopā ar Gabriclu izbrauks uz Brandcnfclsu, lai nopratinātu apsūdzēto tieši notikuma vietā. Prokurors cerēja, ka jau nozieguma vietas izskats pamodinās grēcinieces snaudošo sirdsapziņu un lauzīs tās spītību.

Arī aizstāvim tika atļauts piedalīties šajā izbraucienā. Normans cerēja, ka tagad tam izdosies iegūt jaunus pierādījumus Gabrielas nevainībai.

Pati Gabricla jutās dziļi nelaimīga. Viņa bijās no pūļa uzbrukuma. Likās, visi bija sazvērējušies pret viņu no prokurora līdz pat zemākajam kriminālicrēdnim.

Inspektors ienāca viņas istabā. Līdzjūtīgi viņš lūkojās nelaimīgās bālajā, gurdajā sejā, kurā atspoguļojās sāpes un ciešanas.

—        Es tik neizsakāmi baidos, — viņa sūdzējās. — Vai mans vīrs zina par šo braucienu uz Brandcnfclsu?

— Nē, viņam nekas nav teikts.

—        Cik labi! Tad viņš velti neuztrauksies, un man palīdzēt viņš tikpat nespētu.

—        Nu jums jānāk! Policisti jau gaida koridorā, — inspektors laipni atgādināja.

Gabricla trīcēja. Viņai likās, it kā to vestu uz ešafotu. Klusēdama viņa sekoja inspektoram. Te no koridora tumsas iznāca Normans.

—        Es jūs pavadīšu, grāfiene Gabricla, — viņš klusi sacīja. — Tikai neuztraucieties un neļaujiet sevi samulsināt.

—        Mīļais Normana kungs, kā lai jums pateicos? Jūs esat vienīgais, kas mani neatstāj. — Gabricla satvēra viņa roku un gandrīz vai kaisli to saspieda.

Advokāts bija dziļi aizkustināts. Vismīļāk viņš aizvestu Gabrielu tālu prom no šejienes, kur to neviens neapvainotu un neapgrūtinātu. Neprātīga iedoma! Viņa nemaz nesekotu tam!

Policisti gaidīja. Gabricla tikai ar pūlčm turējās kājās. Tc viņa sajuta dzelžu ledaino pieskārienu roku locītavām.

—          Tātad tomēr važas? — viņa šausmās iesaucās. — O, kāds negods!

Lielas asaras ritēja viņai pār vaigiem. Inspektors pasteidzās aiziet, it kā pats būtu vainīgs pie viņas ciešanām.

Policisti paraustīja plecus.

— Tā mums pavēlēts, — viņi īsi atteica.

Gabricla tika iesēdināta slēgtos ratos starp abiem policistiem. Logi bija aizklāti, un viņa neko neredzēja no apkārtnes, pa kuru brauca.

Rati šūpojās uz nelīdzenā bruģa. Tātad viņi jau bija sasnieguši ciemu. Gabricla dzirdēja skaļas, uztrauktas balsis. No visām pusēm bira lāsti, zobgalības, sašutuma saucieni: — Surp mātes slepkavu! — Ko gan viņa bija noziegusies pret šiem cilvēkiem, kas uzbruka tai kā vilku bars?

Pajūgs ieripoja pils pagalmā. Pūlis palika aiz žoga, jo policija stingri apsargāja visas ieejas, nciclaizdama nevienu nepiederīgo.

Zirgi apstājās. Ratu durtiņas lika atvērtas, un policisti palīdzēja Gabriclai izkāpt. Viņa stāvēja Brandenfelsas pils pagalmā.

Ciabriela pacēla galvu un palūkojās visapkārt. Viņa to drīkstēja, jo bija nevainīga. Viņa ticēja, ka pienāks diena, kad tā brīva un lepna atkal ieradīsies šeit.

Pēkšņi viņa izdzirda kādu balsi, kas sāpīgi sauca to vārdā. Tā bija Vernera kundze, viņas vīramāte. Aiz viņas, bāla kā mironis, stāvēja Zuzanna. Viņas nedrīkstēja pat apsveikt nelaimīgo.

Kāds komisijas loceklis tuvojās Gabriclai. Bet tajā pašā acumirkli viņa ieraudzīja arī Normana nopietno seju un no jauna jutās stipra.

—         Gabriela Vernera, dzimusi grāfiene Brandcnfelsa, — svešais kungs to uzrunāja, — jums jāaizved mūs tajā istabā, kur jūs tikāt pārsteigta pie jūsu mātes līķa.

Gabricla klusēdama devās uz priekšu. Komisija sekoja tai. No tālienes atplūda pūļa uztrauktās klaigas.

Gabricla lēnām devās augšup pa kāpnēm. Visapkārt stāvēja policisti un kriminālierēdņi, kas vērīgi uzmanīja ikvienu tās soli. Visas bailes un drūmās nojautas bija izgaisušas. Viņai likās, it kā aiz mātes istabas durvīm to sagaidītu glābiņš un attaisnošana.

Tiesas izpildītājs atslēdza durvis un ļāva Gabriclai ieiet. Pirmajā mirklī viņai bija jāaizver acis, jo to apžilbināja spilgta gaisma, kas ieplūda pa lielajiem logiem.

Nu viņa pacēla galvu, un skaļš kliedziens izlauzās tai pār lūpām.

Tur, dziļajā atzveltnes krēslā, sēdēja nozudusi, par mirušu turētā grāfiene Brandcnfelsa un plati ieplestām acīm lūkojās ienācējos!

Nākamajā acumirklī Gabriela jau nokrita ceļos pie mātes kājām. Viņa nevarēja to apskaut, jo važas neļāva viņai pakustināt rokas. Elsodama viņa prcklāva galvu mātes tērpam. Viņa bija dzīva, viņa nebija nogalināta! Vai tas jau nenozīmēja attaisnošanu un brīvību?

Tiesneši un ierēdņi kā pārakmeņojušies vēroja notiekošo. Kāda noslēpumaina vara šeit darbojas? Kamdēļ nozudusi no jauna atradās tieši šodien, šajā istabā? Tātad kāds bija zinājis, ka apsūdzētā šodien tiks atvesta šurp, lai iegūtu pret to vēl kādus pierādījumus!

Izmeklēšanas tiesnesis atradās nepatīkamā stāvokli. Viņu mulsināja vecās grāfienes dīvaini neizteiksmīgais skats.

— Jūs esat grāfiene Brandcnfelsa? — viņš vilcinādamies jautāja.

Nekādas atbildes. Truli un bezjūtīgi vecā grāfiene vērās pāri meitai

un visiem klātesošajiem. Likās, tas viss neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu.

Tiesnesis nesaprašanā pamāja tiesas ārstam.

—         Viņa laikam neko nedzird? viņš klusi jautāja. — Vai varbūt tā zaudējusi saprātu?

Arī Gabriclai uzkrita mālēs dīvaina izturešanās. Pacēlusi galvu, viņa nedroši jautāja:

—         Māt, mīļo māt, vai tu nemaz nepriecājies? Ak, runā taču kādu vārdu!

Atkal klusums. Tikai uz mirkli grāfienes sejā atplaiksnīja truls, vieglprātīgs smaids.

Gabriclu pārņēma dziļas skumjas. Izbailēs viņa uzlūkoja ārstu, kas noraizējies vēroja veco dāmu. Visā istabā valdīja dziļš, nospiedošs klusums.

Pēkšņi vecā grāfiene dziļi, sāpīgi nopūtās, un viņas galva nevarīgi nokārās.

—  Viņa mirst! — Gabricla iekliedzās. — Palīdziet taču, glābiet!

Ārsts un tiesnesis saturēja samaņu zaudējušo sievieti. Viņu noguldīja dīvānā, ārsts steigā atpogāja tās tērpu — un ieraudzīja pārsējumu.

—         Kāds ir viņu kopis, jāsaka, visai rūpīgi, — viņš teica, izbrinā kratīdams galvu, un pārgrieza apsēju. — Ievainojums dziļš, tomēr nav nāvīgs. Tikai bīstos, ka pārdzīvotās izbailes aptumšojušas viņas prātu.

Tiesnesis atzina, ka gadījums ar grāfienes mīklaino atrašanos vēl vairāk sarežģījies.

—          Vai jums šķiet, ka grāfiene visu mūžu paliks vājprātīga vai bērnišķa? — viņš uztraukts jautāja. — Ko mums palīdz galvenā lieciniece, ja tā nevalda pār savām garaspējām?

—          Pagaidām vēl nevaru to noteikt, — ārsts mierīgi atbildēja. — Vispirms jāsadziedē ievainojums, tad varēs slimnieci rūpīgi novērot. Nu viņai nekavējoties jātiek gultā. Kur vārtsardze?

Tiesnesis dziļi nopūtās. Tas nozīmēja, ka atkal jāgaida, varbūt pat ļoti ilgi. Viņa skats drūmi pārslīdēja Gabriclai, kas šausmās bija noklausījusies sarunā. Tātad māti noslepkavojusi viņa nebija, tas nu bija pierādīts. Tomēr slepkavības mēģinājumu viņa varēja būt izdarījusi.

Ieradās galīgi pārsteigtā Vernera kundze. Ieraudzījusi grāfieni, viņa satrūkās.

—  Ak, mana nabaga kundze! — viņa satricināta iesaucās.

— Jūs viņu kopsit, — tiesnesis sacīja. — Sagatavojiet viņai gultu.

—  O, labprāt! tā dedzīgi iesaucās. — Bet kas notiks ar baronu?

— Jums taču ir meita?

Vernera kundzes seja apmācās.

— Jā, bet…

—          Nu, tad jūs kopsit baronu, bet jūsu meita lai rīkojas šeit, — tiesnesis nolēma. — Kur viņa ir?

Atnāca Zuzanna. Viņa ar prieku pieņēma priekšlikumu. Tad tā pavērās Gabrielā.

—          Vai viņa tagad tiks atbrīvota? — Zuzanna nedroši un lūdzoši jautāja.

Tiesneša seja kļuva barga.

—        Tā nav jūsu darīšana, — viņš noraidoši sacīja. — Jūs tūlīt sekosit slimajai grāfienei.

Zuzanna apklusa.

Tiesnesis deva rīkojumu aiznest grāfieni.

—  Vai drīkstu viņu vēl redzēt? — Gabricla jautāja.

Tiesnesis skarbi noraidīja viņas lūgumu.

—          Bet jūs taču redzat, ka es neesmu viņu nogalinājusi! — viņa izmisusi iesaucās.

—         Apsūdzētā, cietiet klusu, kamēr jums jautās! — tiesnesis viņu apsauca.

Normans bija galīgi satriekts par šādu izturēšanos.

—         Izmeklēšanas tiesneša kungs, viņš dedzīgi sacīja, — es pieprasu, lai apsūdzētā tūliņ tiek atbrīvota no važām. Ka viņa nav noslepkavojusi grāfieni, tas taču acīm redzams. Apsūdzība nu iegūst pavisam citu virzienu.

—         To es zinu, advokāta kungs, — tiesnesis salti atbildēja. Viņa tiek apsūdzēta slepkavības mēģinājumā.

— Ari to jūs nevarat pierādīt.

—         Jūsu uzdevums ir pierādīt pretējo, advokāta kungs. Tomēr cs atļauju noņemt važas.

Gabricla uzmeta aizstāvim bezgala pateicīgu skatienu.

Važas tika noņemtas. Gabricla domīgi uzlūkoja sarkanās rievas, ko tās bija iespiedušas viņas roku locītavās. Nekad savā mūžā viņa neaizmirsīs tās.

—         Mūsu uzdevums šeit ir galā, — tiesnesis sacīja. — Apsūdzētā tiks nogādāta atpakaļ cietumā.

—  Atkal cietumā. Ak Dievs, kāpēc?

—         Jūsu nevainība līdz. šim vēl nav pierādīta, — tiesnesis skarbi atbildēja. — Grozījies tikai apsūdzības saturs.

Gabricla nokāra galvu.

Zuzanna un tās māte vairs nebija redzamas. Gabricla bez pretošanās sekoja policistiem. Ari parejie alstaja istabu. Pārsteigumi sekoja cits citam, kas gan vēl bija sagaidāms tin pin,ik?

Gabricla ar vienu policistu jau sēdēja ratos, kad durtiņas tika atvērtas un karietē iekāpa Normans. Pēc advokāta pavēles policists izkāpa un nosēdās līdzās kučierim uz bukas, un pajūgs tik straujā gaitā traucās cauri ciemam, ka ziņkārīgo pūlis izbailēs pašķīrās.

Normans sēdēja pretim Gabriclai, pūlēdamies to nomierināt. Gabricla pamazām jau bija pieradusi redzēt viņā savu vienīgo draugu.

—         Mans svarīgākais uzdevums pašreiz ir atrast īsto slepkavai, — Normans sacīja, — jo tikai tādā ccļā es varu pierādīt jūsu nevainību.

Gabriela nopūtās.

—         Es velti lauzu galvu. Pēc manām domām, tas ir bijis kāds svešs klaidonis, kas gribējis izdarīt zādzību.

Viņš pakratīja galvu.

—         Cik līdz šim noskaidrots, tad notikuma brīdī bez jums neviena cita nav bijis.

— Mans Dievs! Tātad es tomēr tikšu notiesāta?

—         Neraudiet, lūdzu, cs nevaru to redzēt, — Normans iesaucās. — Ticiet man, ka es darīšu jūsu labā visu, kas stāv manos spēkos, un cs ccru, ka tomēr izdosies jūs atbrīvot.

—          O, advokāta kungs, man jāpateicas jums par visu: par manu dzīvību, manu brīvību un manu laimi! Un, ja jums tiešām izdotos mani izglābt, kā gan es varčtu jums to atmaksāt!

Viņš maigi paspieda Gabrielas izstieptās rokas un tūlīt atkal atlaida tās.

—         Es ar prieku pildu savu pienākumu, — viņš klusi atbildēja. — Mana augstākā laime būtu jūsu laime.

—  Palieciet arī vēlāk mans draugs, — viņa sirsnīgi sacīja.

Normans satrūkās. Vai viņš varētu mierīgi nolūkoties, kā viņa

bauda laimi pie cita sāniem? Bet pasaule taču ir plaša — gan jau arī viņam, vientulim, atradīsies kāds kluss stūrītis tajā…

—  Jūs neatbildat? — viņa skumji jautāja.

—        Lai notiek, kas notikdams — cs vienmēr būšu jūsu draugs, laimē un nelaimē!

Viņi apklusa un iegrima drūmās domās par nākotni, kas solīja ikvienam no viņiem vienīgi skumjas un ciešanas.

23

Žīdu kvartālā

Feitam ar Ansclmu Berntu izdevās nepamanītiem sasniegt pēdējo zemo būdiņu.

Ansclms ciemā bija izdaudzināts kā paviegls un pilnīgi nekaitīgs cilvēks. Patiesībā tas bija veikls blēdis, uz kura sirdsapziņas gulēja jau dažs labs noziegums.

—  Māle, — viņš sauca, iegājis tumšajā istabā.

Neviens neatbildēja. Tomēr skaļā krākšana liecināja, ka sauktā guļ cicši aizmigusi.

Ansclms norūca kādu lāstu.

—         Nāc vien istabā, — viņš iečukstēja Feitam. — Es tūliņ iedegšu gaismu.

Feits iegāja zemajā istabā, kur uz smirdoša salmu maisa gulēja vēl diezgan jauna sieviete. Viņas izspūrušie mati bija piebiruši salmiem, uztūkuši, neizteiksmīgā seja izskatījās atbaidoša.

—          Tā vccā govs atkal picrijusics un nav lietojama, — Ansclms lamājās. — Nu jau viņa būs izlakusi visu degvīnu… Nu, kā tad — pudelē vairs nav ne pilītes!

Viņš drūmi ielūkojās tukšajā pudelē, ko bija izņēmis no vecā skapja.

—  Kas viņa īsti ir? — Feits jautāja.

—         Ak, kas tev daļas gar viņu! — Ansclms īgni atrūca. Labāk padomāsim, kurp tu lai ej, jo šeit palikt tu nevari.

—     Vispirms atdod man testamentus. Es jau zinu, kur varēšu palikt, Feits atbildēja.

Ansclms parakņājās skapja kaklā un izvilka abus dokumentus.

—        Te būs, — viņš sacīja. — Tikai uzmanies, ka tevi nenoķer, citādi tev ar šiem papīriem var iziet plāni.

Feits paraustīja plecus.

—  Gan jau es tos iznīcināšu.

—         Vai Rotenauss novāca veco grāfieni? — Ansclms glūnoši jautāja. — Vai varbūt tu pats…

—        Ciet klusu! Es neko nezinu! Un kas zina, vai viņa vispār nobeigta? Neviens taču nav viņu vairs redzējis, — Feits īgni atbildēja.

— Nu, kas man tur daļas! Bet tev jāpasteidzas, ka drīzāk tiec prom.

—        Jā, jā, un tu pielūko liku. Lai viņa nebaiļojas manis dēļ — csdrīz atnākšu tai pakaļ. Un nu cs eju. Tu šodien izdarī ji man lielu pakalpojiimu, Ansclm, to es neaizmirsīšu.

Viņš uzmanīgi izslīdēja pa durvīm. Ciema iela bija tukša. Feits

devās uz Spoku torņa pusi un drīz vien nozuda nakts tumsā.

* * *

Šmeije Finkcls stāvēja pagalmā un uztraukts gaidīja meitu, kad kāda roka viegli pieskārās tā plecam.

Vecais īgni apcirtās apkārt.

—  Nu, kas ir, Lēbcl Fciļšentāl? — viņš nelaipni jautāja.

Jaunais žīds neļāvās icbicdēlics.

—  Kur jūsu meita?

—         Kas jums daļas? — Šmeije atcirta. — Viņa izgāja pastaigāties un drīz būs mājās. Bet jūs jau tikpat viņu neredzēsit.

—         Es viņu jau redzēju, — Fcilšcntāls zobgalīgi atbildēja. — Viņa sarunājās ar kādu lepnu kungu, kristīto, un bija ļoti jautra.

—        Jūs melojat! — Finkcls sašutis iekliedzās. Jūs gribai aprunāt manu mcilu, tādēļ ka viņa jūs neievēro.

Lēbcls nicīgi iesmējās.

—          Viņa mani neievērojot! Nu, drīz vairs neviens godīgs žīds neskatīsies viņai virsū, tai palaidnei.

Vecais grabažnieks dusmās nobāla, un, pirms vēl jauneklis bija paguvis atjēgties, tas saņēma divus skaļus pliķus.

—        Nožēlojamo meli, nekrietno diedelniek, tas par tavu nekaunību! Taisies kā tiec, citādi cs palaidīšu suņus!

Vecais draudoši tuvojās būdai, kur saitē raustījās divi milzīgi suņi.

Lēbcls Fcilšcntāls deva kājām vaļu. Izkļuvis aiz pagalma vārtiem, viņš sauca:

—         To jūs nožēlosiet, vecais rīkļurāvēji… Un jūsu Judīte tomēr ir palaidne!

Vecais augļotājs iestreipuļoja namā. Fcilšentāla vārdi bija atstājuši uz viņu savu iespaidu.

—         Kādēļ viņa vēl nenāk? — viņš murmināja. — Ak, kaut cs labāk jau sen būtu atdevis viņu jaunajam Bārušām — tas ir krietns un bagāts vīrs. Bet kā lai es šķiros no viņas, no manas Rebckas vienīgā bērna!

Viņš iegāja istabā un nosēdās pie krāsns. Viņa nemiers auga arvien lielāks. Beidzot tam likās, it kā pagalmā būtu atskanējuši klusi soļi. Paņēmis sveci, viņš izgāja ārā.

— Judīt! — viņš sauca. — Nāc taču!

No tumsas iznāca kāds vīrietis.

— Ā, Feits! — Šmeije novilka. — Nu, vai ir kāds veikals?

— Klusāk, iesim istabā! Vai tur neviena nav?

Vecais nopūlās.

— Es esmu viens…

Feits sekoja viņam.

—  Vai varai dot man naktsmājas? — viņš klusi jautāja.

—         Kas tad īsti nolicis? — Finkcls izbrīnā jautāja, uzmezdams tam vērīgu skatu. — Vai policija sākusi meklēt briljantus?

Feits palūkojās apkārt.

— Kur jūsu meita? — viņš atbildes vietā jautāja.

Šmeije Finkcls samulsa.

—         Nezinu… — viņš atzinās. — Viņa izgāja pastaigāties un vēl nav pārnākusi.

—        Un jūs mierīgi sēdat un gaidāt, kaut pulkstenis jau pāri pusnaktij?

—        Jā, ko tad cs lai daru? — vecais žīds novilka nelaimīgā balsī. — Vēl jau viņa var pārnākt.

— Un, ja viņa nepārnāks ne šonakt, ne rīt, ko tad?

Finkcls satrūkās. Ja nu Fcilšcntāls tomēr būtu teicis patiesību?… Viņa acis iekvēlojās dusmās.

Feits to redzēja un pasteidzās novērst sarunu uz citām lietām.

—         Nu, gan jau viņa pārnāks. Starp citu, man tc ir kas smalks, to jūs varētu iedāvināt savai meitai.

Viņš izņēma no kabatas ļoti dārgu pērļu kaklarotu.

Šmcijcs acis kāri iemirdzējās.

—  Parādiet!

Viņš satvēra rotu un to vērīgi aplūkoja.

Abi vīrieši vēl ilgi kaulējās un ķildojās, nevarēdami vienoties. Beidzot Šmeije ieveda viesi kādā istabā.

— Jūtieties kā mājās, — viņš sacīja. — Ungulict labi manā pajumtē.

Feits palika viens. Kas gan bija noticis ar liku? Varbūt tā jau bija

apcietināta?

Bezmiegā viņš valstījās vecajā dīvānā. Jau ausa rīts, un blāva krēsla nomainīja nakts tumsu.

Pēkšņi viņam šķita, it kā ārpusē būtu noskanējuši klusi soļi. Feits piecēlās no dīvāna un uzmanīgi pavēra durvis.

—  Judīt! — viņš.čukstoši sauca.

Viņš izgāja tumšajā koridorā un pēkšņi ieraudzīja savā priekšā jauno meiteni. Ne vārda neteicis, viņš satvēra to aiz rokas un ievilka savā istabā.

—         Klusu! — viņš čukstēja, nosēdinādams pārbiedēto meiteni dīvānā. — Tēvs nedrīkst neko manīt! — Viņš līdzjūtīgi uzlūkoja Judīti, kas kaut kādā veidā atgādināja tam paša meitu. — Jums nav jāsaka, kur esat bijusi, bet vecais rāsies un izjautās jūs. Ienākot namā, cs redzēju pie vārtiem stāvam kādu jaunu žīdu, kas izkliedza visriebīgākos lāstus pārjums. Tādēļ uzmanieties!

Judīte nobijusies uzlūkoja Fcitu. Ko gan tas varēja zināt? Kādēļ viņš to brīdināja?

—          Es aizvedīšu jūs jūsu istabā. Neaizmirstiet: jūs jau sen esat tur un tikai negribējāt traucēt tēvu. Jūs esat izmežģījusi kāju — cs redzu, jūs klibojat —, un neviens nav jums palīdzējis pārkļūt mājās. Vai nav tiesa?

Judīte uzlūkoja viņu arvien lielākā izbrīnā. Viņas satriektā kāja tiešām vēl sāpēja. Vai Feits būtu viņu novērojis?

—  Kur jūsu istaba? — viņš čukstēja.

Judīte norādīja uz kādām durvīm. Feits iestūma viņu pa tām, un pats atgriezās savā istabiņā.

—        Pats par sevi saprotams, ka nabadzītei bijusi kāda mīlas dēka, — viņš līdzjūtīgi nodomāja.

Nu viņš mierīgi aizmiga.

Virs Juditcs galvas savilkās baigi mākoņi, taču viņa jutās bezgala laimīga. Viņa bija atdevusi Ulriham visu, visu. Bet kaut kur dvēseles dzi|umos jau modās kauns un bailes no soda un tēva atriebības.

Viņa bija tvērusi pēc zvaigznēm un nu krita atpakaļ baigajā bezdibenī.

24

Dīvaini atklājumi

Galma maršals grāfs Reišcnovs vairs neatspirga no pēdējā nervu satricinājuma. Visas viņa sievas un vecā Johana pūles palika nesekmīgas.

Viņam bija piešķirts atvaļinājums, un grāfiene centās to pierunāt kādu laiku pavadīt Itālijā. Grāfs ilgi pretojās, jo, neraugoties uz Johana apgalvojumiem, nojauta tomēr teica, ka viņa otrs dēls atrodas tepat tuvumā. Roberta un Ulriha pārsteidzošā līdzība, par kuru tas bija dzirdējis no dēla un Zigrīdas, viņam šķita jau pietiekams pierādījums. Viņa vienīgā vēlēšanās bija redzēt šo noslēpumaino Robertu Verneru. Viņš bija pārliecināts, ka pazītu savu dēlu, kaut nebija to tik ilgi redzējis.

Grāfs nolēma sagaidīt prāvas iztiesāšanu, lai tad personiski pārbaudītu savas aizdomas.

Grāfiene nesaprata sava vīra vilcināšanās iemeslu. Viņa bija ļoti noraizējusies par tā veselību.

Zigrīda kļuva ar katru dienu bālāka un nopietnāka. Viņa izvairījās runāt par Ulrihu un likās apmierināta, kad tas aizbildinājās ar neatliekamiem darbiem.

—  Arī cs gandrīz nemaz vairs neredzu viņu, — grāfiene sūdzējās. — Viņš taču atkal pārgājis dzīvot savā senajā dzīvoklī, kas atrodas tiesas tuvumā un tādēļ ir viņam ļoti parocīgs. Šī nelaimīgā Brandenfelsas prāva aizņem visu viņa laiku.

Zigrīda kļuva uzmanīga. Tātad pat atsevišķu dzīvokli viņš jau bija noīrējis?

—  Kur atrodas šī villa? — viņa jautāja, pūlēdamās izlikties vienaldzīga.

—  Tiesnešu ielā. Ja gribi, aizbrauksim pie viņa. Ulrihs droši vien priecāsies.

—          Nč, nč! — Zigrīda iesaucās, bet tad atjēgusies piebilda: — Ja jau Ulriham ir tik daudz darba, tad mans apmeklējums to tikai traucētu.

Atvadījusies no krustmātes, viņa nolēma apmeklēt arī veco grāfu, lai apjautātos par tā labklājību.

Viņa iegāja priekšistabā. Johans nekur nebija redzams. Bet otrā istabā, kuras durvis bija tikai pievērtas, viņa izdzirda grāfa un kādas sievietes balsis. Zigrīda neviļus palika stāvam.

Pēkšņi atskanēja steidzīgi soļi. Tur droši vien nāca Ulrihs, un Zigrīda nekādā ziņā negribēja satikties ar to vienatnē. Sekodama nejaušai iedomai, viņa ātri noslēpās aiz smagā loga aizkara.

Tajā pašā acumirklī kāds ienāca istabā. Arī šī persona palika stāvam. Zigrīda tikai tagad saprata, cik neveiklā situācijā tā nokļuvusi. Nu vairs nebija iespējams aiziet, un viņai negribot bija jāpaliek savā paslēptuvē…

Grāfs Reišcnovs gulēja ērtajā dīvānā. Viņa acis bija aizvērtas, bet tas tomēr bija nomodā.

Pēkšņi viņam likās, it kā tas būtu izdzirdis klusu drēbju šalkoņu. Tā droši vien bija viņa sieva.

Viņš gurdi pavēra acis un palūkojās visapkārt.

Lielais Dievs, vai tā bija parādība?

Līdzās viņa gultai stāvēja kāda sieviete. Viņš pazina to no pirmā acu uzmetiena: tā bija Anna Vernera!

Viņa stāvēja nekustēdamās, saltu un ciešu skatu vērdamās grāfa sejā.

— Anna, vai tiešām tu tā esi! Vai varbūt acis mani viļ?

—  Jūs ncviļatics — tā esmu cs.

—  Kur mans dēls? — grāfs nedroši jautāja.

—  Cietumā! — Anna īsi atbildēja.

Vājš kliedziens izlauzās pār grāfa lūpām.

—  Par ko? Mans Dievs, ko viņš noziedzies?

—  Viņš ir nevainīgs tāpat kā viņa sieva.

Viņš ir precējies? Ar ko?

—  Viņa sieva ir grāfiene Brandcnfelsa.

Grāfs satricināts jautāja:

— Tā pati, kas liek apvainota savas mātes slepkavībā?

— Jā. Un jums viņi abi jāglābj.

—          Anna, nesāpini mani. Man tiesā nav nekāda iespaida, vienīgi viņas nevainība var to izglābt.

—         Tātad jūs negribat? Tādā gadījumā cs pastāstīšu Ulriham, kas ir Roberts. Varbūt viņam būs vairāk līdzjūtības pret savu brāli.

—          Ko esmu tev nodarījis, ka tu gribi iznīcināt mani un manu ģimeni?

—  Kas izpostīja manu dzīvi? Kas nošāva manu vīru?

—        Tu to zini, Anna? Bet tad taču tu arī zināsi, ka viņš man uzbruka! Es rīkojos tikai pašaizsardzības nolūkā.

—  Pašaizsardzības nolūkā? — viņa šaubīdamās atkārtoja.

—          Jā. Viņš apgalvoja, ka cs esot tevi pavedis, un gribēja mani nošaut. Man nebija citas izejas, kā arī pašam pacelt ieroci pret viņu..

Anna skaļi elsoja. Grāfs uzlūkoja to sirsnīgā līdzjūtībā.

—         Es saprotu: tev vajag mani ienīst, — viņš klusi atsāka. — Bet saki, kamdēļ tieši tu pieņēmi manu bērnu?

Viņa uzmeta tam draudīgu skatu.

—         Tamdēļ, ka tā vislabāk varēju jums atriebties! Jūsu dēls ir mans bērns. Jūs ilgojaties pēc viņa, bet Roberts ar nicināšanu novērstos no jums, ja dabūtu zināt, ka vienīgi zemisku aprēķinu dēļ jūs esat atteicies pats no sava dēla. Es esmu viņam mātes un tēva vietā. Naudu, ko jūs priekš viņa devāt, es esmu droši noguldījusi. Tā kā viņš nav nabags, kaut pats to nezina. Manas atriebības stunda vēl nav situsi. Bet tā nāks!

—  Un ko tu gribi no manis? — grāfs jautāja, smagi elpodams.

—         To jūs savā laikā dzirdēsit, grāf Reišcnov!… Cik vecs jūs esat kļuvis! Jā, bēdas un sirdsapziņas pārmetumi neuztur jaunu.

—         Anna, apžēlojies par mani! Es vairs ilgi nedzīvošu. Ak, ļauj man tikai reizi viņu redzēt — tad cs labprāt miršu!

Galma maršals bez samaņas atslīga spilvenos.

Anna izbailēs noliecās pār viņu. Ko viņa lai dara?

Šajā acumirklī atvērās durvis, un ienāca grāfiene.

Nesaprašanā tā uzlūkoja svešo sievieti.

—         Mans vīrs — viņš ir ļoti slims! — viņa šausmās iesaucās. — Un kas jūs esat? Ko jūs šeit gribat? Mans Dievs, vai tiešām tā esi tu? Anna, mana labā Anna! Kā es priecājos tevi redzēt! Kādēļ tu nerunā?

Vernera kundze bija dziļi aizkustināta. Viņa strauji satvēra grāfienes sniegto roku, nespēdama izrunāt ne vārda.

Tc galma maršals atvēra acis un ieraudzīja abas sievietes.

Pa otrām durvīm ienāca Johans un steidzās pie sava kunga, it kā gribēdams pasargāt to no draudošās nelaimes.

—         Nu, jūs laikam vairs nepazīstat mūsu Annu? — grāfiene jautāja, caur asarām smaidīdama.

Mēmā aizkustinājumā Vernera kundze piegāja pie gultas un sniedza grāfam roku.

* * *

Kolidz Johans bija izgājis, Zigrīda steigā atstāja istabtr.

Tātad Ulriham bija brālis, bet ne viņš, ne arī viņa māte par to neko nezināja!

Kas bija tā sieviete?

Ulriham patiesībā nebija vairāk tiesību kā viņa brālim. Kāda bi ies mīga likteņa ironija, ka Robertam nevainīgam nācās smakt cietumā, kamēr viņa brālis neko nenojauta par to!

Domīga viņa brauca mājup. Kad rati bija sasnieguši viņas muižu, Zigrīdas pirmais jautājums attiecās uz liku:

— Vai viņa aizvien vēl tikpat klusa un atturīga?

—          Ak, komtes, — vecā saimniece sūdzējās, — tūliņ pēc jūsu aizbraukšanas viņa atstājusi savu istabu un vēl nav atgriezusies!

—          Kā, viņa ir prom? — Zigrīda satrūkusies iesaucās, jo Ilka, neraugoties uz savu nepateicību, bija tai iepatikusies. — Es iešu viņu meklēt.

To teikusi, viņa pagriezās un devās prom pa vicntu|o lielceļu.

25

Kādas noziedznieces sods

Faustīna bija pavadījusi šausmīgu nakti. Zibens no skaidrām debesīm pēkšņi bija iznīcinājis visas viņas cerības.

Viņa bija atmaskota, un tai nebija nekādu iespēju novērst draudošo nelaimi. Viņa labi pazina savu vīru un zināja, ka vēl šodien visi dabūs zināt viņas kaunu un negodu. Un Valdemārs? Kā riebīgu tārpu viņš nokratīs to no sevis, nesajuzdams ne mazāko līdzjūtību. Bet zaudēt Valdemāru — tas taču nozīmēja tikpat kā šķirties no dzīvības!

Dzīvei bez Valdemāra nebija nekādas vērtības. Faustīnai bija drošs ' un katrā brīdī pieejams līdzeklis bez sāpēm izbeigt visas ciešanas. Bet pagaidām viņa vēl nedomāja piekāpties.

Gurdiem soļiem viņa piegāja pie Valdemāra un noliekusies noskūpstīja tā bālo pieri. Viņas karstās asaras noritēja viņam uz rokām.

Tc Valdemārs sakustējās un, pacēlis roku, apvija to viņai ap kaklu. Laimē noreibuši, Faustīna sajuta viņa dedzīgos skūpstus uz sejas, j lūpām. Tad viņš atkal atlaida tās kaklu un ar svētlaimīgu smaidu ļ atslīga atpakaļ spilvenos.

Viņš mīlēja to atkal, viņš piederēja tai! Faustīnas sirds sita nevai-i dāmā prieka. Un tagad mirt? Nē, tas būtu ārprāts!

Viņa izņēma no kabatas mazu pudelīti. Tikai daži pilieni no tās — un visam beigas!

Viņā pamodās kāda baiga, tumša vēlēšanās.

—          Viņš vai cs! — viņa čukstēja, un acis tai iekvēlojās naidā. — Sargies, Bruno fon Lome! Tu gribi mani iznīcināt, labi — cs aizstāvēšos!

Viņa sēdēja pie loga un vēroja, kā pamazām atausa pelēks, miglains j rīts. Beidzot caur mākoņiem izlauzās pirmais bālais saules stars.

Namā iesākās rosība. Faustīna dzirdēja kalpotāju balsis. Franciskaj virtuvē pasūtīja brokastis godātajam kungam.

Baronese pietrūkās no krēsla. Viņa bija izšķīrusies.

Mierīgiem, noteiktiem soļiem viņa iegāja virtuvē, kur ap pavardu!] rīkojās vecā saimniece. Kafija jau stāvēja uz sudraba paplātes.

—         Labrīt, — Faustīna laipni sacīja. — Vai tu jau apsveici barona| kungu?

—         Ak, nē, godātā kundze, bet vēlāk cs katrā ziņā uzkāpšu augšā..1 Bet godātā kundze izskatās tik bāla un novārgusi. Mans Dievs, kasj jums ir?

Faustīna atkrita kādā krēslā.

—         Drīzāk atnes ožamo pudelīti no mana tualetes galdiņa! — viņa vājā balsī izdvesa.

Vecā sieviete nobijusies aizsteidzās. Tajā pašā acumirklī Faustīna pietrūkās kājās un, iepilinājusi no pudelītes kafijas traukā dažus pilienus bezkrāsaina šķidruma, atkal nosēdās vecajā vietā.

Saimniece atgriezās ar ožamo sāli.

—          Palīdzi man aizkļūt līdz dīvānam, — Faustīna sacīja, smagi atbalstīdamās pret veco sievieti, kas to saudzīgi noguldīja un rūpīgi apsedza.

Kāds skrēja lejup pa kāpnēm. Tā droši vien bija Franciska. Tad tā atkal lēnām uzkāpa augšā.

Faustīnu kratīja drudzis. Salti sviedri klāja tās pieri. Saimniece uztraucās. Baronesei vajadzēja būt ļoti slimai.

—         Paliec pie manis, — viņa klusi lūdza, un vecā sieviete pacietīgi gaidīja.

Faustīna vērīgi klausījās, kas notiek augšistabā. Tomēr viņa dzirdēja vienīgi mazā Ēriha sīko solīšu troksni un tā līksmos smieklus.

Baronese piecēlās.

— Es nevaru gulēt, — viņa sacīja. — Atnes ari man kafiju.

Viņa palika viena. Nu kauliņi bija mesli atgi iešanās vairs nebija.

Virtuvē bija dzirdamas Franciskas un saimnieci s balsis. Durvīm paveroties, Faustīna redzēja, ka istabene pašreiz mazga kafijas traukus. Tātad nu visas pēdas bija iznīcinātas.

Faustīna mierīgi dzēra kafiju, laipni sarunādamās .11 saimnieci, kas noraizējusies apjautājās par tās labklājību.

Pēkšņi augšā atskanēja skaļš šausmu kliedziens. Faustīna sali likusies nometa tasi un trīcošā balsi jautāja:

— Kas tas bija?

Abas sievietes metās uz durvīm. Kāpnēs viņām steidzās prelim Franciska.

—         Baroneses kundze, — viņa aizelsusies sauca, — barona kungs… mūsu mīļotais kungs!…

—  Kas noticis? Runā taču! Faustīna satvēra viņu aiz rokas.

— Nāciel drīzāk! Es bīstos viņš ir miris!

Faustīna ieskrēja istabā, l'z. grīdsegas pārgrieztām acīm, bez dzīvības gulēja viņas vīrs

—        Žēlīgais Dievs, laikam sirdstrieka! — viņa iesaucās, noslīgdama tam līdzās ceļos.

Viņa abām rokām pacēla vīra galvu, neiedrošinādamās ielūkoties tam sejā.

Franciska vaimanādama stāvēja līdzās kundzei. Viņa nespēja aptvert šausmīgo notikumu.

—         Drīzāk lieciet ataicināt ārstu! — baronese pavēlēja. — Varbūt vēl nav par vēlu!

Viņa palūkojās apkārt.

—  Kur Ērihs? — tā jautāja.

— Otrā istabā, — istabene raudādama atbildēja.

Faustīna piecēlās un, aizstreipuļojusi līdz durvīm, atvēra tās. Bet tajā pašā acumirklī pār viņas lūpām izlauzās necilvēcīgs kliedziens.

Aiz durvīm zemē uz muguras gulēja Ērihs — bez dzīvības!

Kad Franciska un saimniece iesteidzās istabā, viņas atrada savu kundzi nemaņā guļam līdzās dēla līķim.

Rotenausa nopratinašana

Pateicoties rūpīgajai kopšanai, barons Rotenauss atveseļojās daudz ātrāk, nekā ārsti bija pareģojuši.

Ārsts bija atsūtījis Vernera kundzei palīgā kopēju. Arī pie slimnieka gultas pastāvīgi dežurēja kriminālicrēdnis, kas atzīmēja ikvienu barona izrunāto Vārdu.

Ārstam bija izdevies sadziedēt kāju lūzumus, tāpēc amputēšana atkrita, tomēr izrādījās, ka nelaimīgais visu mūžu paliks klibs. Šī ziņa smagi satrieca baronu.

Beidzot ārsti atzina, ka pacienta veselības stāvoklis atļauj to nopratināt, un kādu dienu slimnieka istabā negaidīti ienāca vairāki kriminālicrēdņi.

Rotenauss neviļus nobāla, bet tūliņ tas atkal saņēmās un pieklājīgi atņēma tiesneša un tā pavadoņu sveicienus.

Ieraugot pēdējo ienācēju, viņš nespēja apspiest klusu pārsteiguma kliedzienu: Ulriha Rcišcnova pārsteidzošā līdzība ar Robertu viņu tomēr mazliet mulsināja.

—        Barona kungs, — tiesnesis iesāka, — cs esmu spiests uzdot jums dažus jautājumus un uzaicinu jūs atbildēt uz tiem pēc labākās sirdsapziņas. — Rotenauss pamāja ar galvu, un tiesnesis turpināja: — Kādēļ jūs nakts laikā icradātics pilī, kaut zinājāt, ka tas ir aizliegts?

Barons mirkli vilcinājās.

—          Es gribēju meklēt nozudušo grāfieni, — viņš beidzot klusi atbildēja.

— Jūs tātad domājāt, ka vccā dāma vēl atrodas pilī?

— Jā, cs ticēju, ka viņa ienesta vienā no slepenajām istabām.

—  Kur atrodas šīs istabas?

—         Es tās meklēju. Lindcnhozā man palaimējās atrast kādu vccu pils plānu.

—  Kur ir tas plāns?

—         Nozudis. Esmu pārliecināts, ka to man nozagusi meitene, kas pēc tam nogrūda mani no kāpnēm.

Tiesnesis un kriminālicrēdņi zīmīgi saskatījās.

— Sargi nav nevienu meiteni redzējuši.

—        To cs pilnīgi saprotu. Viņa droši vien jau bija nozudusi slepenajā istabā, pie kuras ieejas cs to panācu.

—         Tas izklausās diezgan brīnišķi, barona kungs. Vai jūs atrastu to istabu, ja jūs aizvestu turp?

—          Katrā ziņā, izmeklēšanas tiesneša kungs. Es satvēru meitenes roku tieši tajā mirklī, kad viņa sniedzās pēc slepena durvju mehānisma, kas noslēpts kādā sienas skapī. Bet nepazīstamā atgrūda mani ar lādu spēku, ka cs pakritu un sasitu savu laternu. Kad piecēlos, cs tumsā dabūju jaunu sitienu un nogāzos lejā.

Rotenauss runāja tik pārliecinoši, ka visi tam nolicēja.

—  Vai jūs pazītu lo meiteni, ja jums viņu uzrādītu?

Rotenauss noraidoši papurināja galvu.

—          Viņa bija tik cicši satinusies mētelī, ka redzēju vienīgi viņas slaido stāvu.

Tiesnesis iečukstēja dažus vārdus vienam no policistiem, un tas mirkli vēlāk ieveda Zuzannu Verneru.

—          Uzlūkojiet šo meiteni, barona kungs, — tiesnesis sacīja. Varbūt viņa ir tā noslēpumainā svešiniece?

—           Nē, — Rotenauss bez. apdomāšanās atbildēja. — Vernera jaunkundze tā nebija. Viņa ir ari daudz, mazāka augumā nekā tā.

Nabaga Zuzanna trīcēja aiz bailēm, nesāpi azdama, ko no viņas grib.

.— Kur jūs atradātics lajā bridi, kad barons lika atnesis jūsu nama?

— tiesnesis jautāja tai.

—  Savā istabā, cs gulēju, — viņa tikko sadzirdami atbildēja.

—         Labi. Jūs varat iet. — Tiesnesis laipni pamāja viņai ar galvu, un Zuzanna atvieglota izsteidzās no istabas.

Lai noteikti konstatētu, ka pilī bez barona neviena nebija, tiesnesis lika ataicināt arī Zuzannas māti.

—          Vernera kundze, kur atradās jūsu meita tajā brīdī, kad pilī ar baronu nolika nelaimes gadījums?

Anna nesamulsa.

—        Viņa gulēja savā istabā, — viņa mierīgi atbildēja. — Kad barons Rotenauss tika atnesis, es pati viņu uzmodināju.

—  Pateicos.

Vārtsardzc izgāja. Tiesnesis no jaunā pievērsās Rolcnausam.

—  Kādas ir jūsu attiecības ar liku, vecā Fcita meitu?

—  Viņa bija mana mīļākā, — barons mierīgi atbildēja.

—  Vai esat dāvinājis viņai arī tērpus, rotas un tā tālāk?

—  Protams.

—         Vai arī šie vērtīgie briljanti ir jūsu dāvināti? — tiesnesis jautāja, rādīdams dažas ģimenes rotaslietas.

Rotenauss nobāla. Vai lika būtu apcietināta un visu izpļāpājusi?

—        Nē, — viņš beidzot atbildēja. Ilkai es parasti dāvāju tikai lētas rotas — viņa taču tikpat nekā nesaprot no tām.

—  Vai šis lietas jums pazīstamas?

Rotenauss saprata, ka ikviens neapdomigs vārds varētu kļūt tam liktenīgs.

—          Jā, — viņš sacīja, — tās ir no Brandcnfclsu ģimenes rotu krājuma, ko nelaimigā krustmāte nodeva man uzglabāšanā.

— Kādā ceļā tad Ilka būtu varējusi šis lietas iegūt, ja ne nojums?

— Varbūt viņas tēvs tās nozadzis.

Arī tas izklausījās ticami.

— Vai kastes saturs jums bija zināms?

—  Diemžēl ne. Tomēr atsevišķus priekšmetus cs pazīstu.

—          Labi. Vai jūs vienmēr vēl esat pārliecināts, ka jūsu māsīca noslepkavojusi pali savu māti?

—  Pilī tobrīd neviena cita nebija.

—  Un kamdēļ viņa būtu to izdarījusi?

— Katrā ziņā aiz izmisuma par to, ka grāfiene nav viņai piedevusi.

—         Gabriela Vernera turpretim apgalvo, ka māte esot pilnīgi samierinājusies ar viņu.

—          Bet viņa taču tika atrasta viena pie līķa asinīm notraipītām drēbēm un rokām.

— Citu pierādījumu jums nav?

— Nē.

—         Nu tad dzirdiet: jūsu māsīca nav grāfieni noslepkavojusi! Tas ir neapgāžami pierādīts!

Grāfs iekliedzās.

— Viņa ne? Kas tad? Kādi tad ir pretpierādījumi?

Tiesnesis nenovērsa acis no viņa.

— Grāfiene Brandcnfelsa ir negaidot-atradusics. Viņa nav nonāvēta.

Tas Rotcnausam bija par daudz. Šausmās ieplestām acim viņš

uzlūkoja tiesnesi. Tad viņš abām rokām tvēra pie kakla, it kā to kāds žņaugtu, un bez samaņas nogāzās zemē.

Tiesnesis un ierēdņi pietrūkās kājās.

—         Tur tomēr kaut kas slēpjas, — tiesnesis nopietni piezīmēja. — Bez šaubām, viņš zina vairāk, nekā mēs nojaušam.

Nopratināšanu nācās pārtraukt. Tiesnesis devās uz pili, lai meklētu izdaudzinātās slepenās istabas.

Noslēpumainajai meitenei, par kuru Rotenauss bija stāstījis, nu vairs neviens neticēja.

Atriebība

Tas bija rītā, pirms grāfienes Zigrīdas Holmsvikas brauciena uz Rcišenovu villu.

Pēc ilga, atspirdzinoša miega Ilka atmodās spodii Ina gultā, kas

stāvēja mazā, mājīgā istabiņā.

Viņa ziņkāri pavērās apkārt.

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca labsirdīga izskata sieviete ar paplāti rokās, uz kuras kūpēja smaržīga kafija un kairinoši pacēlās brīnišķu cepumu kaudze.

Ilkas acis iemirdzējās. Viņa pēkšņi sajuta šausmīgu izsalkumu. Ai savu apbrīnojamo ēstgribu viņa uzreiz ieguva labās Karīnas sirdi. No cepumiem un kafijas drīz vien nekā vairs nebija palicis pāri.

Beidzot Ilkai uzkrita, ka nepazīstamā vecīte nebija teikusi vēl ne vārda. Viņas izbrīns pieauga, kad saimniece tāpat klusēdama atkal izgāja, laipni pamājusi viņai ar galvu.

—        Vai viņa būtu mēma? Ilka nodomāja Kur gan cs vispār varētu atrasties?

Karīna bija atvilkusi loga aizkarus, un Ilka ielūkojās krāšņā, mazliet nolaistā augļu dārzā.

Viņa izlēca no gultas. Uz krēsla bija salikti vienkārši, bet glīti apģērba gabali.

Kur gan bija palikušas viņas vccās, netīrās drēbes?

Un pēkšņi viņa atcerējās notikušo. Viņa taču bija ielēkusi upē. Tātad sveši cilvēki bija to izvilkuši un atveduši šurp?

Un kādēļ viņa vispār bija gribējusi mirt? Ā, pareizi: svešā mednieka dēļ, kas bija gribējis viņu ar viltu iztaujāt, lai pēc tam apcietinātu.

—        Kas man daļas gar to cilvēku? — viņa tagad domāja ar sašutumu un nicināšanu. — Es esmu bijusi traka. Laime, ka viss vēl tik labi beidzies… Šeit arī gribēs zināt, kas cs esmu un kādēļ gribēju noslīcināties. Būs labāk, ja iešu atpakaļ. Man taču neviens neko nevar padarīt. Es nekā nezinu. Tēvs droši vien jau sen gabalā, un barons… Nu, tas vēl var justies laimīgs, ka cs vispār esmu mierā precēt kropli!

Viņa bija beigusi ģērbties, kad atvērās durvis un istabā ienāca grāfiene Holmsvīka. Ilka godbijīgi palocijās.

—          Nu, vai esat atkal vesela? — Zigrīda jautāja, ar labpatiku uzlūkodama izglābto. — Ka jūs sauc, mīļā?

Ilka pietvīka un novērsās. Viņa negribēja teikt šai lepnajai dāmai savu vārdu. Grāfiene saprata, kas norisinās viņas dvēselē.

—         Es negribu jūs iztaujāt, — viņa smalkjūtīgi turpināja. — Palieciet šeit, cik ilgi vien jums patīk — jums šeit nekā netrūks. Tikai neviens bez manis jūs nesapratīs, jo mani kalpotāji nerunā vāciski. Visās savās vajadzībās jums būs jāgriežas pie manis. Es esmu grāfiene I lolmsvīka, zviedriete.

lika satrūkās.

—           Vai tad es vairs neesmu savā dzimtenē? — viņa nobijusies jautāja.

Zigrīda pasmaidīja.

—        Neuztraucieties, jūs esat Vācijā. Un neviens arī nedomā vest jūs prom no šejienes. Jūs tikai vienu nakti esat pārgulējusi manā muižā, kas atrodas starp Rozcnburgu un Brandcnfclsu.

Ilkai kā akmens novēlās no sirds.

—          Jūs izglābāt man dzīvību, grāfienes kundze, — viņa sirsnīgā pateicībā iesaucās. — Kā lai es, nabaga meitene, pateicos jums! Es negribu jūs vairs ilgāk apgrūtināt un tamdēļ iešu savu ceļu.

—         Kurp jūs gribat iet? — Zigrīda norūpējusies jautāja. — Vai jums ir vecāki vai kādi piederīgie?

Ilka skumji pakratīja galvu. Par tēvu viņa negribēja stāstīt.

—         Tātad bārenīte? — grāfiene līdzjūtīgi turpināja. — Zināt ko, palieciet pie manis! Es aizvedīšu jūs līdzi uz Zviedriju, un tur jūs atradīsit sev jaunu dzimteni.

Ilka cīnījās ar sevi. Ko gan labāku viņa varētu vēlēties? Bet viņas klaidones daba pretojās tam. Kur tad paliks viņas neierobežotā, jaukā brīvība?

Ilka vilcinādamās uzlūkoja augstsirdīgo grāfieni.

—  Mans tēvs… — viņa tikko sadzirdami nomurmināja.

— Tātad jūs tomēr neesat viena? Kur tad ir jūsu tēvs?

—  Nezinu… varbūt — cietumā…

Zigrīda"saprata, ka šeit slēpjas kāda drūma traģēdija. Un tomēr viņai bija žēl šīs skaistās meitenes.

—         Nu, dariet, kā ieskatāt par labāku. Bet neaizmirstiet, ka manas durvis jums vienmēr būs atvērtas.

Viņa izgāja. Ilka gribēja tai steigties pakaļ, bet tad atjēdzās.

—         Man jāatgriežas pie tēva, jo es droši vien esmu viņam vajadzīga. Kolīdz satumsīs, cs nepamanīta varēšu aiziet no šejienes.

Beidzot pagāja diena un pienāca vakars. Ilka dienā bija pastaigājusies dārzā un rūpīgi pārdomājusi savu bēgšanu. Pa savas istabas logu viņa izlēca dārzā un, sasniegusi lielceļu, ātriem soļiem devās prom. Ejot pāri tillam, no kura tā vakar bija ielēkusi upē, viņa šausmās nodrebēja.

Netālu no Spoku torņa viņa izdzirda balsis un noslēpās ceļmalas krūmos, no kurienes tā varēja pārredzēt visu apkarini.

Pa ceļu tuvojās divi vīrieši, vienā no tiem Ilkas asais skats uzreiz pazina pārģērbto mednieku.

Viņas sirdī vairs nebija ne pēdas no simpātijām pret to. Viņa to ienīda. Šis cilvēks bija gribējis viņu pazudināt — par to viņai vajadzēja atricblics!

Neko nenojauzdami, abi policisti apstājās tieši pretim Ilkas paslēp tuvei. Viņa dzirdēja ikvienu vārdu, ko tic runāja.

—        Ganjau skuķe atkal pārnāks, — viens no viņiem smējās. Viņai taču nav ko grauzt, jo vecais aizbēdzis, bet barons guļ slims.

—         Diemžēl šoreiz viņa man izšmauca, kaut biju pārliecināts, ka tā man jau rokā, — viņa biedrs piezīmēja.

—         Nu, viņa droši vien ieķērās jūsu skaistajās acīs, jo nezināja, kas jūs esat.

—        Var jau būt, ka man būtu izdevies viņu apvārdot. Viņa nebūt nav tik liela muļķe un ari citādi nebūtu gluži zeme metama…

—         Picsargictics, ka to neizdzird jūsu mazā līgaviņa, citādi tā izskrāpēs jums acis!

—          Jā, uz to Grietiņa ir spējīga… Diezin, vai vecais maz nāks atpakaļ? Man šī gaidīšana sāk apnikt.

Otrs policists paraustīja plecus.

—  Var jau būt, ka…

Viņš nepaguva pabeigt, jo šajā acumirklī liels akmens izlidoja no krūmiem un atsitās pret viņa muguru. Viņš sagrīļojās un bez skaņas saļima zemē.

Viņa biedrs noliecās pār to, bet tajā pašā mirklī otrs vēl lielāks akmens ķēra viņu lik nelaimīgi, ka tas, gabaliņu pastrcipuļojis, sabruka ccļos.

Gaisu satricināja skaļi smiekli — tik zobgalīgi un mežonīgi, il kā visi Spoku lorņa gari būtu izkļuvuši brīvībā.

Divi brāļi

Roberts jau sen kā nebija redzējis savu Gabrielu. Pret viņu gan neizturējās kā pret parastu cietumnieku, tomēr tas bija nolemts mokošai bezdarbībai.

īgns viņš stāvēja pie savas istabiņas aizrestotā loga, no kura varēja pārredzēt daļu no cietuma pagalma, ko no visām pusēm ieslēdza augsti mūri ar šauriem, aizrestotiem lodziņiem.

Roberts notrīcēja. Aiz viena no šiem lodziņiem nevainīga smaka arī Gabricla. O, kaut viņš varētu tai palīdzēt, to mierināt! Bet arī viņš bija tāds pats cietumnieks…

Viņa drūmās pārdomas iztraucēja inspektora ienākšana.

—         Man jums jāpaziņo, ka jūs atkal esat brīvs, — viņš sacīja. — Tc būs jūsu papīri.

Roberts gandrīz neticīgi uzlūkoja ierēdni.

—  Es esmu brīvs? — viņš atkārtoja. — Un mana sieva?

—  Viņa vēl nav atbrīvota.

Roberta seja atkal apmācās.

—  Kāpēc tad es tieku izlaists? — viņš jautāja.

—        Ir pierādījies, ka jūs neesat piedalījies noziegumā. Arī jūsu sieva nu vairs netiek apvainota slepkavībā, bet gan slepkavības mēģinājumā, — inspektors paskaidroja.

Roberta sejā atspoguļojās bezgalīgs pārsteigums. Gabriclai nu vismaz vairs nedraudēja šausmīgais nāvessods.

—  Kā tas iespējams? — viņš jautāja.

—  Vccā grāfiene atrasta dzīva.

—         Kā, grāfiene dzīva? — Roberts nespēja to saprast. — Un mana sieva aizvien vēl tiek turēta cietumā? Vai tad grāfiene nav paskaidrojusi, kas viņai uzbrucis?

Inspektors līdzjūtīgi pakratīja galvu.

—         Grāfiene, liekas, ir ļoti slima, — viņš stāstīja. — Viņa nevienu nepazīst un nerunā ne vārda.

—         Zināms, izbailes uz kādu laiku laupījušas viņai sajēgu, — Roberts sacīja. — Bet viņa katrā ziņā izveseļosies, un tad tā pati pierādīs savas meitas nevainību, nosaucot vārdā nelietīgo uzbrucēju.

Roberts bija jauns, un jaunība tik labprāt ļaujas cerībām.

Vecais inspektors skumju skatu vērās viņā.

—  Priecājos, ka vismaz jūs nu esat brīvs, — viņš sirsnīgi sacīja. — Ārpus šiem mūriem jūs tomēr varēsit vairāk kaut ko darīt savas sievas nevainības pierādīšanai.

—   Pateicos jums, — Roberts silti atbildēja. Vai cs tagad varu satikties ar sievai?

—   Diemžēl tas nav atkarīgs no manis. ! tikai varu paziņot viņai par jūsu atbrīvošanu. Varat iedomāties, cik laimīga viņa būs par šo ziņu. Tā dos viņai jaunus spēkus un jaunas cerība-». I s dotu jums padomu aprunāties ar jūsu sievas aizstāvi — ari viņš it jir.u draugs, tāpat kā es.

—   Kāda laime, ka savās bēdās mēs tomēr vēl atrodam tik labus, sirsnīgus cilvēkus! Kas tad ir manas sievas aizstāvis?

—   Advokāts Normans, Kanāla ielā. Ap šo laiku jūs droši vien satiksit viņu mājās.

Pārģērbies savās drēbēs un vēlreiz silti pateicies inspektoram, Roberts atstāja drūmo cietumu. Domās iegrimis, viņš soļoja pa ielām. Viņš nu bija brīvs, bet Gabricla arvien vēl smaka aiz cietuma mūriem. Kad pienāks reiz tā diena, kad viņi atkal roku rokā stāvēs viens otram līdzās brīvi un laimīgi, attaisnoti tiesas un visas pasaules acīs?…

Viņš gāja gar kādu mazu skvēru, kur vas.u ,i mēdza rotaļāties bērni, bet kas šobrīd stāvēja kails un kluss. Roberts pēkšņi julās noguris un apsēdās kādā no soliem. Viņš sēdēja ilgi, kamēr iestājās krēsla un kļuva salti.

Viņš pašreiz gribēja celties un turpināt ceļu, kad divasmaigas rokas pēkšņi aizspieda tam acis un kāda silta seja glāstoši pieglaudās tā vaigam.

Roberts saprata, ka noticis pārpratums, un viņam bija žēl, ka tam nāksies sagādāt meitenei tik rūgtu vilšanos. Pirms viņš paguva izteikt kādu vārdu, nepazīstamā jau bija iesēdusies tam klēpī un, cicši apskāvusi tā kaklu, apbēra dedzīgiem skūpstiem viņa acis, vaigus, pieri un lūpas.

Tad viņa atlaida to un, ķircinoši smiedamās viņam tieši sejā, sāka nerātni plūkāt viņa brūnās cirtas.

Kas šai meitenei bija noticis? Viņa nemaz nesatrūkās, nesamulsa. Pamanījusi Roberta pārsteigumu, viņa izbrīnā jautāja:

—  Kas tev ir, Ulrih? Kāds tu dīvains. Runā taču! Vai tu dusmojies, ka liku tev gaidīt? Kolīdz tēvs bija izgājis, es tūliņ skrēju šurp, un nu tu esi tik salts…

Roberta stāvoklis bija ļoti neveikls. Viņš saprata, ka arī šī brīnumskaistā meitene viņu samainījusi ar grāfu Rcišcnovu, tāpat kā tas reiz jau bija noticis Brandenfelsas mežā ar lepno dāmu. Viņam ienāca prātā ari gadījums, kad pat Gabricla bija noturējusi grāfu par savu vīru.

Roberts piecēlās un saudzīgi izraisījās no meitenes skāvieniem. Tā satrūkusies lūkojās viņā. Ko gan tas nozīmēja?

Pēkšņi iečaukstējās zemē nobirušās lapas un Robertam līdzās, it kā no zemes izlīdis, nostājās kāds slaids stāvs. Tas bija Ulrihs Reišcnovs.

Roberts to zināja un cieši ielūkojās grāfa draudošajās acīs.

Judīte nesaprašanā uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Abi vīrieši uz mata līdzinājās viens otram.

—  Ulrih, ko tas nozīmē? — viņa izbailēs iekliedzās.

Roberts pirmais pārtrauca nepatīkamo klusumu.

—    Es esmu kritis par upuri kādam pārpratumam, grāfa kungs, — viņš sacīja. — Šī nav pirmā reize, kad mani samaina ar jums. Acīmredzot mēs izskatāmies ļoli līdzīgi.

Nu arī Ulrihs zināja, kas ir šis cilvēks. Viņš nejuta nc mazāko sašutumu pret to. Taisni otrādi — viņa sirdī uzreiz pamodās it kā draudzība pret savu līdzinieku.

—     Tā ir, — viņš apjucis nomurmināja. — Tā tiešām ir brīnišķa sagadīšanās. Es zinu, ka jūs esat izlaists no cietuma, un ccru, ka arī jūsu sieva drīz būs brīva. Ja kādreiz varu būi jums noderīgs, lūdzu, apmeklējiet mani! — Un viņš minēja savu vecāku villas adresi, kaut reti kad mēdza tur ierasties.

Roberts pateicās. It kā kādas augstākas gribas ierosināti, abi vīrieši gandrīz reizē sniedza viens otram roku siltam, draudzīgam spiedienam — grāfs Ulrihs Reišcnovs un viņa brālis, šķietamais vārtsardzes dēls.

Judīte pārsteigta nolūkojās Robertam pakaļ.

—    Piedod, mīļais, — viņa čukstēja, pieglauzdamās grāfam. — Es tiešām domāju, ka tas esi tu, un nevarēju saprast, kas ar tevi noticis. Viņš nepicskārās man ne ar pirkstu.

—    Goda vīrs no galvas līdz pat kājām. Bet nu nāc! Mēs ilgi neesam tikušies.

Ja Zigrīda šovakar būtu varējusi ielūkoties Ulriha Rcišenova dzīvoklī, viņa būtu uz mūžu zaudējusi cerības kādreiz iekarot mīļotā cilvēka sirdi.

Ulrihs mīlēja apburošo žīdieti un viņas skāvienos aizmirsa visu pasauli. Kādēļ domāt! Šiem diviem laimīgajiem nevarēja būt nākotnes. Viņu vienīgā vēlēšanās bija kaut ilgāk turpinātos šis laimes reibonis, kaut vairāk novilcinātos rūgtā, nenovēršamā atmoda!

Tuvāk bezdibenim

Fauslīnas fon Lomcs mazajā namā valdīja neaprakstāms uztraukums.

Uz vecās Babetcs skaļajām vaimanām beidzot atsteidzās ari dārznieks un pat grāfiene Bergera, kas tobrid bija apspriedusies ar atbraukušo ārstu par sava dēla veselību.

Faustīna vienmēr vēl gulēja līdzās Ēriha līķim. Otrā istaba uz grīdas bez dzīvības gulēja barons.

—         Dieva dēļ, kas šeit notiek? — grāfiene šausmās iesaucās. — Kas noticis bērnam?

Un viņa atkal izskrēja, lai pasauktu ārstu. Kad pēdējais mirkli vēlāk ieradās notikuma vietā, tam atlika tikai konstatēt barona un bērna nāvi.

Ārsts bija nolikts neatrisināmas mīklas priekšā. Viņš uzmeta pētošu skatu baronesei, kas pašreiz bija atvērusi acis un mulsi lūkojās. Franciska nenovērsa aeis no viņas.

— Vai barons un puisēns ko ēda vai dzēra? ārsts jautāja.

—  Viņi dzēra kafiju ar baltmaizi, — Franciska atbildēja.

—  Kur palika kafijas trauki?

— Es tos jau nomazgāju.

—  Vai vēl kāds ir dzēris to pašu kafiju?

—        Jā, godātā kundze, Babcte paskaidroja. — Viņa ēda brokastis savā istabā, un kafijas trauki vēl nav novākti.

—         Lai viss paliek tā, kā ir, kamēr ieradīsies policija, — ārsts deva rīkojumu.

Faustīna satrūkās, kaut zināja, ka inde neatstāj nekādu pēdu.

—          Policija? Ko tas nozīmē, doktora kungs? — viņa uztraukta iesaucās.

—         Man ir iemesls domāt, ka notikusi saindēšanās, — ārsts mierīgi paskaidroja.

—         Tātad jums šķiet, ka barons būtu noindējis sevi un bērnu? — Faustīna jautāja. Bet tad tai iešāvās prātā, ka viņai derētu izrādīt vairāk izmisuma, un viņa elsodama sabruka pār dēla līķiti.

Bērna nāvi viņa tiešām nebija gribējusi, un tāpēc pārmeta sev, ka nav rīkojusies apdomīgāk. Bet nu bija par vēlu nožēlot.

Ārsts klusēdams novēroja baronesi. Neraugoties uz tās skaistumu, viņš jau kopš pirmā acu uzmetiena sajuta pret to neizprotamas antipātijas.

Faustīna instinktīvi nojauta, ka ārsts tai neuzticas, un visiem spēkiem centās šo neuzticību izkliedēt. Līdz ar to viņa ar izbailēm domāja par gaidāmo izskaidrošanos ar Valdemāra māti, kas nu dabūs zināt, ka barons bijis nevis viņas brālis, bet gan vīrs.

Grāfiene Bcrgcra piegāja pie Faustīnas un mēmā līdzjūtībā apskāva to. Tad viņa izgāja, atstādama baronesi un ārstu divatā pie abiem līķiem.

Gik gausi vilkās laiks! Vismīļāk viņa būtu aizgājusi savā istabā, bet tas varētu izlikties aizdomīgi, tādēļ viņa palika.

Beidzot ieradās policija un sāka nopratināt visus šī nolikuma lieciniekus. Noskaidrojās, ka Franciska bija uzvārījusi kafiju un uznesusi to baronam, pēc tam uzreiz pati atkal izmazgājusi traukus. Arī baronese bija dzērusi to pašu kafiju, bet viņas traukos nekas aizdomīgs netika atrasts. Tālāk izrādījās, ka baronese brīdi bija palikusi virtuvē viena. Izmeklējot mirušo kuņģa saturu, ārsts neatrada neko aizdomīgu. Tēva un dēla nāve palika neizskaidrojams noslēpums. Savos izteicienos Faustīna izvairījās pieminēt ķildu ar viru, bīdamās, ka tā varētu atsegt viņu nevēlamā gaismā.

Tomēr neviens neturēja viņu aizdomās. Viņas izturēšanās bija tik mierīga un pārliecināta, viņas sāpes tik patiesas un dabiskas!

Turpretim Franciska ar savu atturīgo saltumu atstāja visnelabvēlīgāko iespaidu. Kaut Faustīna aiz aprēķina nodeva par viņu vislabāko liecību, policija tomēr atzina par vajadzīgu to slepeni novērot.

Istabene nojauta patiesību. Bet kā gan viņa būtu iedrošinājusies klaji izteikt savas aizdomas, kad tai nebija nekādu pierādījumu pret baronesi?

Policistiem beidzot neatlika nekas cits, kā aiziet, nekā neizdibinājušiem. Līķi lika aizvesti izmeklēšanai un nāves cēloņa noskaidrošanai. Atvadoties no dēla, Faustīna raudāja tik rūgtas asaras, ka visi jutās aizkustināti no viņas bēdām.

Miesīgi un garīgi salauzta, viņa pēc policijas aiziešanas atgriezās savā istabā. Faustīna pēkšņi jutās tik vientuļa, tik atstāta.

— Babcte! — viņa sauca. — Franciska!

Neviens nenāca. Visi vairījās no viņas.

Te pēkšņi verandā atskanēja klusi soļi. It kā neredzamas varas dzīta, Faustīna piecēlās un streipuļodama tuvojās verandas durvīm, kā nemaņā murminādama:

—      Ko tu gribi?… Es nebiju tā… nē, cs nc! …Nē, Ērih… to cs negribēju… Ā, bende… laid mani vaļā! Viņš sagrābj mani… un…

Šausmīgi iekliegdamās, Faustīna sabruka zemē kāda stāva priekšā, kas stāvēja verandas durvīs un nesaprašanā nolūkojās viņā.

Kad Zuzanna Vernera pacēla galvu, viņa ieraudzīja otrās durvīs stāvam grāfieni Bergcru, bet aiz tās, istabas dziļuma — Valdemāru, kas bija piecēlies gultā sēdus.

—  Zuzanna! — viņš iesaucās.

Jaunā meitene skriešus devās pie viņa, acumirkli aizmirsusi visu, un cicši piekļāvās tam.

Grāfiene bezgalīgā izbrīnā nolūkojās dēlā un svešajā meitene, kuru tā nekad vēl nebija redzējusi.

Tiešām, pārsteigumiem bagāta diena!

30 sagūstīta!

Barons Rotenauss uz paša vēlēšanos bija pārvests Linlī. Ārsts gan bija ieteicis viņam vislielāko saudzību un atturību, tomēr Rotenauss maz rūpējās par šo priekšrakstu pildīšanu.

Gulēdams dīvānā un izpūzdams gaisā cigāra dūmu gredzenus, viņš pārdomāja pēdējā laika notikumus. Pati galvenā lieta — grāfienes Brandenfelsas noslepkavošana bija cietusi neveiksmi. Ar savu izveicību un gudrību viņš pagaidām gan bija izvairījies no visām nepatikšanām, tomēr nebūt nejutās tik drošs, kā izlikās.

Viņa skats īgni pavērās grāfienes Brandenfelsas portretā, kas karājās tieši tam pretī. Ar niknu lāstu viņš nolēca no dīvāna, bet tūliņ, sāpīgi iekliegdamies, nokrita uz grīdas: viņš bija aizmirsis par savu slimo kāju, kas arvien vēl bija stīva. Smeldzošās sāpes gurnos gandrīz laupīja tam samaņu.

Sulaini viņš bija aizsūtījis prom, un nu nebija neviena, kas tam palīdzētu nokļūt atpakaļ dīvānā, jo ikviena kustība sagādāja neciešamas sāpes. Pilnīgi nevarīgs viņš gulēja zemē uz baltās lāčādas, nespēdams pakustināt ne locekli.

Pēkšņi aiz viņa atvērās durvis, un kāds klusi ienāca istabā.

—    Braun! — Rotenauss iesaucās. — Palīdzi taču man piecelties, muļķi!

Neviens neatbildēja. Te pēkšņi barons ieraudzīja ienācēju.

—          Kā jūs šeit gadījāties, Feit? — viņš nobijies iesaucās. — Vai gribat iegrūzt nelaimē sevi un mani?

Vienacainais klaidonis zobgalīgi iesmējās.

—  Manis dēļ neraizējieties, barona kungs, — viņš ironiski sacīja.

—  Kaut arī mani ieslodzītu cietumā, tur es vismaz būtu paēdis un zem jumta.

—         Kā, jūs ciešat trūkumu? Kādēļ tad tūlīt neteicāt, ka jums vajag naudu? — Rotenauss iesaucās, cerēdams ar naudu tikt vaļā no sava biedra.

Veča acis iekvēlojās mantkārē.

—        To cs ticu, ka baronam Rotenausam nepatiktu vis nokļūt cietumā par līdzdalību slepkavībā, — viņš nicīgi piezīmēja.

—         Neķildosimies, barons mierinoši sacīja. — Labāk palīdziet man nokļūt atpakaļ dīvānā.

Feitam ar lielām pūlēm izdevās iecelt smago vīrieti atpakaļ dīvānā, kur tas palika nekustīgi guļam. Klaidonis tikmēr piegāja pie maza galdiņa, uz kura stāvēja vīna un liķiera pudeles, un redzamā labpatikā izdzēra tās. Tad viņš mierīgi piebāza kabatas ar dārgajiem cigāriem.

—         Un nu pie lietas, — viņš beidzot atsāka, no jauna pievērsdamies baronam. — Pagaidām no mūsu kopējā veikala esmu ieguvis tikai tikdaudz, ka tagad esmu palicis uz ielas. Runāsim īsi un skaidri: man vajag naudu un jums tā ir — tātad šurp to!

. — Pasniedziet man mazo kastīti no skapja, — Rotenauss atbildēja.

— Jūs redzēsit, ka cs neesmu nepateicīgs.

Feits paņēma norādīto kastīti un, apmierināti smaidīdams, aplūkoja to.

—         Kā būtu, ja es paņemtu šo lietiņu līdzi? — viņš jautāja, glūnoši lūkodamies baronā.

—           Dieva dēļ, tad jau cs pats palieku pilnīgi bez naudas! — Rotenauss iztrūcies iesaucās.

—  Blēņas, kas tam ticēs! Jūs, Brandenfelsas kungs?

—          Bet vai tad cs tas esmu? Pateicoties jūsu gļēvulībai, grāfiene palikusi dzīva, un man arī turpmāk jāapmierinās ar pārvaldnieka lomu. Un tiesa arī prasa no manis norēķinus par pēdējo feniņu.

—         Nu, manis dēļ! Tātad sākumam dažus zelta vīstoklīšus. Ar to man pagaidām pietiks.

Rotenauss nopūzdamies atslēdza kastīti, bet Feits pēkšņi izrāva to viņam no rokām.

—          Dalīsimies godīgi — katram pusi, — viņš ņirgājās. — Un ko barona kungs darītu, ja cs paņemtu visu?

Rotenauss neatbildēja, bīdamies aizkaitināt veci, kura priekšā tas šobrīd bija pilnīgi bezspēcīgs. Vispirms vajadzēja iemidzināt tā aizdomīgumu.

—          Kur Ilka? — viņš jautāja. Viņas greznošanās kāre gandrīz pazudināja mani. Policija atradusi rotas…

—  Un barona kungs uzdevis mani par to zagli?

—  Ko citu es varēju darīt? Jums tas taču nevar kaitei.

—         Vai jums tā šķiet? Nu, mani tie suņi tik drīz vis nedabūs roka es palikšu šeit.

— Kā — manā namā? Jūs esat prātu zaudējis! Te jūs uzreiz atradis!

—  Neuztraucieties, gan cs pratīšu noslēpties!

—  Es jautāju par liku. Kamdēļ viņa nenāk?

—  Jūs laikam gribat, lai policija viņu noķer?

—         Manā namā viņai nedraud nekādas briesmas. Un viņa taču ir pilnīgi nevainīga. Vai viņa vispār zina, kas… to izdarījis?

—  Nē, un sargieties viņai to teikt! — Feits draudīgi atbildēja.

—           Nebīstieties, no manis viņa to nedabūs zināt. Bet kur viņa palikusi?

—  Gan jau viņa atnāks, kad pati gribēs, bet tikai kā oficiāli atzīta

līgava.

—           Vispirms mums jānogaida, kas notiks ar grāfieni… — Viņš pēkšņi aprāvās un nobāla. — Feit, vai redzat, kas tur nāk? Ārsts ar diviem policistiem. Taisieties drīzāk, ka tiekat prom!

—         Kur cs varētu noslēpties? — klaidonis uztraucās, jo viņš nebūt neilgojās pēc roku dzelžiem.

—         Ejiet tur, cauri mazajam koridoram, lejup pa šaurajām kāpnēm pagrabā. Dzelzs durvis ir tikai aizbultētas no ārpuses. Pa tām jūs nokļūsit vīna pagrabā. Izlauziet kādam logam sarūsējušos stieņus un bēdziet.

Feits nozuda aiz durvim, vēlreiz uzmetis baronam neuzticīgu skatienu.

—        Nu, tur viņš katrā ziņā nolauzīs kaklu, — Rotenauss apmierināts nomurmināja.

Pie durvīm atskanēja klauvēšana. Barons mierīgi lūkojās pretim ienācējiem.

—        Es nokritu no dīvāna, doktora kungs, — viņš vārgā balsī sacīja. — Un man ir šausmīgas sāpes.

—         Un jūs tomēr varējāt pats saviem spēkiem atkal piecelties? — ārsts izbrīnā jautāja.

Rotenauss kļuva vēl bālāks.

—         Tas man nenācās viegli, — viņš nomurmināja. — Bet tuvumā nebija neviena, kas varētu man palīdzēt.

—        Bet mēs taču nupat dzirdējām jūs sarunājamies ar kādu, — viens no žandarmiem ieminējās.

—        Jūs maldāties, cs tikai vaidēju aiz sāpēm, — barons aukstasinīgi meloja.

—         Kas tad tas? — otrs žandarms iesaucās, paceldams no grīdas raibu, netīru kabatas lakatiņu.

—          Tas laikam izkritis kādam no maniem kalpotājiem, — Rotenauss vienaldzīgi atbildēja.

Žandarms iebāza atradumu kabatā un, paaicinājis ārstu pie sevis, brīdi sačukstējās ar to, tomēr barons dzirdēja ārstu sakām:

— To nevar. Pašreizējā stāvoklī viņu vispār nav iespējams pārvest.

Šajā acumirklī dārza pusē atskanēja skaļa kņada un kliedzieni:

— Turiet viņu! Turiet!

Pār pagalmu klibodams nāca barona sulainis. Viens no žandarmiem atrāva logu un uzsauca tam:

—  Kas nolicis?

Sulainis piekliboja tuvāk.

—         Nupat es nācu pa Brandenfelsas ccļu cauri dārzam. Te redzu: pa pagraba logu grasās kāpt ārā kāds klaidonis. Es kliegdams metos turp, bet viņš jau izrāpies ārā un bēg. Es pakaļ. Te viņš ar loga stieni tik stipri ietriec man pa kāju, ka es pakritu, bet viņš pa to laiku pārlec pāri žogam un skrien prom. Un tā viņš aizbēga, kaut ari citi ļaudis dzinās tam pakaļ.

Pārējie kalpotāji, kas ari jau bija salasījušies pagalmā, apliecināja viņa vārdus. Tomēr neviens no viņiem nevarēja aprakstīt aizbēgušā klaidoņa ārieni.

Žandarms parādīja ļaudīm atrasto kabatas lakatiņu.

—  Kam tas pieder? — viņš jautāja.

Tomēr neviens no kalpotājiem neatzina to par savu.

—          Dīvaini, kā tad tas varēja nokļūt šeit? — žandarms domīgi piezīmēja. — Bet nu vispirms aplūkosim pagrabu, pa kura logu klaidonis izkāpis.

Viņš kopā ar Braunu, barona sulaini, nokāpa pagrabā, kamēr viņa biedrs palika istabā.

Kamēr ārsts vēlreiz rūpīgi izmeklēja Rotenausu, žandarms piegāja pie loga un sāka lūkoties ārā. Tas bija tas pats jauneklis, kas reiz tik nelaimīgi bija tēlojis mednieka lomu, ka vēl tagad nesa roku saitē iekārtu.

Pēkšņi viņš satrūkās. Kas tur nāca pār pagalmu lepniem soliem un augstu paceltu galvu? Tā taču bija Ilka — tik ilgi meklētā, sarkanmatainā skaistule!

Policists ātri atgāja no loga, lai viņa to nepamanītu.

Brītiņu vēlāk atvērās durvis, un Ilka ienāca istabā. Uzmetusi jaunajam policistam saltu, augstprātīgu skatu, viņa devās tieši pie Rotcnausa.

Ārsts izbrīnā uzlūkoja jauno meiteni. Te policists pienāca viņai klat un skaļi sacīja:

— Jūs esat Ilka, Fcila meita — es jūs apcietinu!

Ilka strauji atgrūda viņa roku.

—         Neiedrošinieties man pieskarties! — viņa bezgala nicīgi iesaucās. — Barons fon Rotenauss gan pratīs aizstāvēt savu nākamo sievai pret šādiem apvainojumiem!

31

Gabrielas draugi

Pēc dīvainās satikšanās ar Judīti un tās mīļāko, Roberts domīgs devās uz advokāta Normana dzīvokli. Arī viņš sajuta siltas simpātijas pret jauno grāfu, kaut gandrīz nemaz to nepazina.

Roberts piezvanīja pie advokāta dzīvokļa. Durvis atvēra resna, vecīga sieviete:

— Jūs vēlaties runāt ar Normana kungu? — viņa jautāja.

— Jā, lūdzu.

Viņa paņēma nogaida sveci un gribēja parādīt apmeklētājam ccļu, bet pēkšņi ieraudzīja tā seju.

—         Ak, Dievs, piedodiet, grāfa kungs, ka uzreiz nepazinu jūs! — viņa iesaucās. — Es tūliņ pateikšu kungam.

Un, pirms vēl Roberts paguva ko iebilst, viņa jau bija izsteigusics no istabas. Mirkli vēlāk viņa atgriezās un aicināja Robertu advokāta darbistabā.

— Tas esat jūs, Vernera kungs? — Normans jautāja.

—   Atvainojiet, bet man neatlika laika noskaidrot ar saimnieci pārpratumu, — Roberts sacīja.

Advokāts pasmaidīja.

— Jūs tiešām esat pārsteidzoši līdzīgs grāfam Reišcnovam, — viņš apstiprināja. — Bet ar ko varu jums pakalpot?

—   Vispirms man jāizsaka jums sirsnīgākā pateicība, jo tas katrā ziņā ir jūsu nopelns, ka mani tik drīz atbrīvoja, — Roberts iesāka. — Ar prieku dzirdēju, ka grāfiene atrasta dzīva, un jau cerēju, ka Gabrielas nevainība nu noskaidrosies. Tomēr izrādās, ka viņai arvien vēl jāsmok cietuma mūros. Nu, kad esmu brīvs, es gribu pielikt visas pūles, lai atrastu īsto vainīgo, un lūdzu jūs šajā ziņā atbalstīt mani.

—   Esmu gatavs darīt visu, kas vien ir manos spēkos, — Normans dedzīgi atbildēja, ar varu nomākdams skaudības un greizsirdības jūtas, kas neviļus bija pamodušās viņā pret Gabrielas vīru. — Šī lieta ir tik sarežģīta, ka grūti panākt tajā kādu skaidrību. Vispirms jau šis Rotenauss, kuram es neuzticos, kaut pret viņu neko nevar pierādīt. Esmujau norīkojis vairākus slepenpolicistus dažādu apstākļu noskaidrošanai. Veiklākais un atjautīgākais starp viņiem ir Hcmpcla kungs, tādēļ viņam ierādīts arī svarīgākais uzdevums — novērot Lindcnhozu un tās iedzīvotājus. i

Pie durvīm klauvēja, un tajās parādījās Gebharda kundzes sirmā galva.

— Tur atnācis kāds Meijera kungs, — viņa noslēpumaini sacīja.

Normans izgāja un mirkli vēlāk atgriezās kopā ar kādu liela auguma plecīgu vīrieti, kura inteliģentajā sejā bija lasāma nesalaužama enerģija un savas vērtības apziņa.

—  Hcmpcla kungs, mūsu ģeniālākais detektīvs un Vernera kungs, manas klientes vīrs, — advokāts iepazīstināja.

Hcmpcla tēraudzilās saltās acis caururbjoši pavērās Roberta skaistajā sejā. Viņš neizrādīja ne mazāko pārsteigumu par Roberta līdzību ar Ulrihu Reišenovu, kas nebija palikusi noslēpta tā asajam skatienam.

Roberts uzreiz sajuta uzticību pret šo slaveno personību. Normans īsos vārdos iepazīstināja viņu ar lietas stāvokli. Noklausījies, detektīvs paziņoja, ka ir ar mieru strādāt kopā ar Robertu, protams, paturot savās rokās izmeklēšanas vadību.

— Vai ir kādas jaunas ziņas, Hempcla kungs? — advokāts jautāja.

Detektīvs izņēma no kabatas mazu, papīrā ietītu vīstoklīti.

—  Šo lietiņu es atradu netālu no Spoku torņa, dažus soļus no tās vietas, kur abi policisti tika apmētāti akmeņiem.

Viņš nolika uz galda vccu, brīnišķīgu saktu, uz kuras bija redzams raibā emaljā izveidots deviņžuburu kronis ar burtiem Z. H. zem tā.

Advokāts vērīgi aplūkoja rotu.

—          Z. H., — viņš domīgi nomurmināja. Ko gan tas varētu nozīmēt?

Pēkšņi viņš klusi iesaucās, bet tūliņ atkal aprāvās.

—         Vai jums kas iekrita prātā, Normana kungs? detektīvs ieinteresēts jautāja.

—         Man šķiet, es esmu šo ģerboni jau kādreiz redzējis, tikai neatceros, kur, — advokāts atbildēja. — Varbūt vēlāk man tas ienāks prātā.

Arī Roberts aplūkoja skaisto rotu.

— Tā taču pieder kādai dāmai? — viņš jautāja.

—         Katrā ziņā. Bet tas vēl nenozīmē, ka saktu pazaudējusi tieši tās īpašniccc. Varbūt tā viņai tikusi nozagta. Arī barons Rotenauss taču apgalvo, ka viņam esot nozagti briljanti.

—         Cik zinu, kastīte ar Brandcnfclsu ģimenes dārgumiem viņam tika atņemta, jo viņš pat nezina, kas īsti atradies lajā. Vai jūsu sievai ir zināms šīs dārglietu kastītes salūts, Vernera kungs?

—  Domāju gan, ka jā, Roberts atbildēja.

Viņi vēl sīki pārrunāja turpmākās ricibas plānu. Tad Roberts piecēlās.

—        Es nu iešu pie mātes, — viņš sacīja. — Viņa katrā ziņā priecāsies, mani atkal redzot.

—         Jums ir piešķirtas tiesības reizi nedēļā apmeklēt sievu, — Normaas paziņoja Robertam. — Arī cs jau rīt aiziešu pie viņas, lai ievāktu ziņas par dažām vecās grāfienes ieražām.

Vēlreiz pateicies viņam un atvadījies no abiem vīriešiem, Roberts devās lejup pa kāpnēm. Koridorā viņš redzēja stāvam kādu liela auguma cicši aizplīvurotu dāmu, kas, viņam garāmejot, novērsās.

—           Droši vien kāda no Normana kunga klientēm, — Roberts nodomāja, iziedams uz ielas.

Neraugoties uz lielo līkumu, viņš nolēma iet gar cietumu, lai kaut iztālēm uzmestu skatu mūriem, kas šķīra to no Gabrielas. Cietumā visi logi bija tumši. Tikai pagalmā vienmuļi klaudzēja sargkareivju smagie soļi. Brīdi pastāvējis un domās nosūtījis Gabriclai mīļu sveicienu, Roberts smagi nopūtās un turpināja ceļu.

Iegriežaties kādā šaurā priekšpilsētas ieliņā, viņš pēkšņi ieraudzīja novadgrāvī guļam kādu tumšu priekšmetu. Piegājis tuvāk, viņš redzēja, ka tā ir sieviete.

Acīmredzot viņa bija līdz nemaņai piedzērusies. Tuvējā dzertuvē, kuras slēģi bija cicši pievērti, bija dzirdams mežonīgs troksnis.

Tajā acumirklī, kad Roberts gāja gar dzertuvi, tās durvis atvērās un pa tām iznāca kāds vīrietis. Mēnesnīcā Roberts skaidri varēja saskatīt tā plecīgo stāvu un seju, kurā bija tikai viena acs. Ieraudzījis Robertu, nepazīstamais redzami satrūkās un steigšus iegāja atpakaļ dzertuvē.

—        īsts noziedznieka tips, — Roberts nodomāja. — Bet kādēļ viņš tā samulsa? Vai viņš mani pazīst?

Roberts jutās ļoti noguris. Līdz Brandcnfelsai vēl bija krietnas stundas gājiens. Viņš ari negribēja nakts laikā traucēt māti, tāpēc nolēma pārgulēt kādā vienkāršā viesnīcā, kas atradās turpat tuvumā.

Viņam nācās ilgi klauvēt, līdz beidzot samiegojies mājas puisis iznāca un paziņoja, ka neesot nevienas brīvas istabas.— Tad cs pārgulēšu krogus istabā, — Roberts noteikti paziņoja. — Man vairs nav spēka iet tālāk.

Brīdi vēlāk viņš jau gulēja uz cietā sola lielajā istabā, kur gaiss oda pēc tabakas dūmiem un alus.

— Gabricla! — bija viņa pēdējā doma. Tad tas cicši aizmiga.

32

Apcietināšana

Grāfiene Bergcra nespēja sev izskaidrot Zuzannas pēkšņo parādīšanos pie slimā Valdemāra gultas.

Ar īgnumu un sašutumu viņai bija jāredz, kā abi jaunieši cicši apskāvās, nepiegriezdami vērību viņas klātbūtnei.

—         Ko jūs vēlaties un kas jūs esat? — viņa uzsauca meitenei. — Vai jums nemaz nav kauna ielauzties svešā namā un krist ap kaklu slimam jauneklim?

Samulsusi un tumši pietvīkusi, Zuzanna izraisījās no Valdemāra skāvieniem. Viņa neuzdrošinājās uzlūkot aizkaitināto dāmu.

—        Nu, jūs ciešat klusu? Varbūt tu, Valdemār, paskaidrosi man, ko tas viss nozīmē?

Valdemārs smagi elpoja.

—         Zuzanna ir mana mīļākā, māt, un tu nedrīksti viņu apvainot, — viņš atbildēja.

—         Kā, tava mīļākā? Un viņa iedrošinās pat šeit tevi apmeklēt? Jā, no tāda radījuma jau var visu sagaidīt! — Viņa nieigi iesmējās.

Zuzanna aizklāja rokām seju un sāka rūgti raudāt. Tikai tagad Valdemārs saprata, kādā nozīmē viņa māte bija iztulkojusi vārdu „mīļākā".

—   Nē, māt, — viņš trīcošā balsi iesaucās, viņa ir mana līgava! Grāfiene pārsteigta uzlūkoja dēl u, bet (ad atkal skaļi, dzēlīgi

iesmējās:

—  Vēl jaukāk! Kā tad sauc šo jauno dāmu?

Bet, pirms vēl Valdemārs paguva atbildēt, Faustīna jau stāvēja līdzās pārbiedētajai Zuzannai un rupji satvēra to aiz rokas:

—         Ārā, nekauņa! — viņa ārprātīgās dusmās kliedza. šis ir mans nams! Lai mīlinātos, jūs varat pameklēt vairāk piemērotu vietu, nožēlojamā vazaņķe!

Zuzanna trīcēja no kauna un bailēm. Kādēļ viņai bija vajadzējis nākt šajā namā, kur pret to izturējās kā pret pēdējo palaidni? Valdemārs zaudēja pašsavaldīšanos.

—         Tūlīt laidiet vaļā manu līgavu, baroneses kundze! — viņš aizelsies iesaucās. — Jūs man esat pretīga!

Faustīna aizstreipuļoja nostāk, it ka to būtu ķēris pātagas sitiens. Grāfiene līdzjūtīgi saņēma tas roku savējā.

—  Valdemār, kā tu vari tā aizmirsties? — viņa šausmās iesaucās.

—  Vai esi prātu zaudējis?

—        Es nepalikšu mierā, kamēr Zuzanna netiks atzīta par to, kas viņa ir — mana līgava! — jaunais grāfs tiepās.

Faustīna bija mazliet atjēgusies.

—          Kāds negods! — viņa elsoja. — Un šis skuķes priekšā lai cs ļaujos tik briesmīgi pazemoties? Nč! Ārā — tur ir durvis!

—         Zuzanna, tu paliksi! — Valdemārs iesaucās. — Uzgaidi mirkli, mēs iesim reizē!

—  Valdemār!… — grāfiene un Faustīna vienā balsī iekliedzās.

—  Es negribu vairs ilgāk baudīt jūsu viesmīlību, kas.man pretīga,

—  Valdemārs sacīja. — Tad cs labāk saļimstu uz ceļa.

Bet pēkšņi viņu pārņēma tāds vājums, ka tas bez spēka atsliga spilvenos.

—         Zuzanna! —.Viņš tikko sadzirdami izdvesa, un jaunā meitene tūliņ steidzās tam palīgā.

Valdemārs pamazām atkal atspirga.

—  Māt! — viņš klusi pasauca.

Grāfiene maigi mīlēja savu vienīgo dēlu. Viņa piegāja pie gultas un, saņēmusi slimnieka roku, sāka to glāstīt.

—         Māt, Valdemārs turpināja, — es mīlu Zuzannu vairāk par visu un nespēju bez viņas dzīvot. Nepretojies — viņa ir mana līgava.

Grāfiene izmisusi pavērās Zuzannā.

—         Valdemār, — viņa lūdzoši sacīja, — tu taču nedrīksti apprecēt meiteni no pilsoniskām aprindām, jo tu esi nākamais majorāta kungs, mūsu vienīgais mantinieks. Un domā arī par savu veco tēvu — viņš to nepārdzīvos!…

—         Es nekad nestāšos viņam ceļā, grāfienes kundze! — Zuzanna viņu pārtrauca. — Valdemārs zina, ka cs pati esmu atsacījusies no viņa. Tikai baiļodamās viņa veselības dēļ, es atnācu šurp… — Viņa sāka klusi raudāt.

Grāfiene atviegloti uzelpoja, un viņas izturēšanās strauji pārvērtās.

—          Jūs esat laba un gudra meitene, jaunkundz, — viņa sirsnīgi sacīja. — Varu jums tikai izteikt savu apbrīnošanu un pateicību.

— Zuzanna, vai tā tava nopietnība? — Valdemārs sāpīgi iesaucās.

—          Tu zini manu lepnumu, Valdemār, — jaunā meitene skumji atbildēja. — Piedod, bet man vajadzēja tevi redzēt. Tikai vienu vēl gribu tev lūgt — atstāj šo namu!

Faustīna skaļi iesmējās.

—         Tātad jūs tomēr bīstatics no manis? Grāfs Valdemārs mīlēja mani jau tad, kad vēl nebija jūs redzējis, un solījās mani precēt. Vai tā nav, Valdemār?

Valdemārs nokāra galvu.

—          Jā, es viņu reiz mīlēju, bet drīz vien pārliecinājos par viņas viltīgo, ļauno dabu un atstāju to.

—  Vai tā ir tava pateicība, Valdemār?

—        Starp mums jau sen visam beigas, baroneses kundze, — viņš salti atbildēja. — Neklausies šajā sievietē, mīļā, vēl šodien es atstāšu šo namu.

—          Tas nav iespējams, Valdemār, tu vēl esi par nespēcīgu, grāfiene aizrādīja.

Viņai bija taisnība. Valdemārs pēkšņi nobāla un bez samaņas atkrita spilvenos.

—         Viņa to nogalinājusi! — Faustīna iekliedzās un gribēja mesties Zuzannai virsū, bet grāfiene aizstājās tai ccļā.

—        Savaldieties, baroncs, — viņa klusi sacīja, uzmezdama Zuzannai lūdzošu skatu. — Šī meitene aizies pati.

Zuzanna saprata šo skatienu. Ne vārda neteikusi, viņa pagriezās un izgāja.

Grāfiene gandrīz līdzjūtīgi nolūkojās tai pakaļ. Faustīna izgāja verandā un bezgalīga naida pilnu skatu pavadīja jauno meiteni. Šajā acumirklī durvīs parādījās Franciska.

—         Policija un ārsts atkal ieradušies, — viņa mierīgi sacīja. — Viņi grib runāt ar jums.

— Es eju.

Ārsts pašreiz darbojās ap Valdemāru, kas arvien vēl gulēja dziļā nesamaņā.

—         Nesaprotu, no kā viņa stāvoklis varējis tik strauji pasliktināties, — ārsts piezīmēja. — Drudzis atkal atjaunojies, un nu paies ilgāks laiks, kamēr viņš tiktāl atveseļosies, ka varēs celties no gultas.

Grāfiene izmisumā raudāja. Turpretim Faustīna nespēja apslēpt savu prieku par to, ka nu atkal varēs kopt savu mīļāko un pamazām atgūt tā uzticību.

—  Vai varu jums palīdzēt, doktora kungs? — viņa laipni jautāja.

—          Pateicos, godātā kundze. Līdz šim jūs gan esat nevainojami veikusi savus pienākumus, tomēr es kategoriski prasu, lai turpmāk par slimnieku rūpētos tikai mācīti kopēji.

Faustīna gandrīz iekliedzās.

— Kādēļ tad es to nevarētu, doktoi a kungs? viņa jautāja.

Ārsts izbrīnā uzlūkoja viņu.

—         Tas nav iespējams, godātā kundze, — viņš vēsi atbildēja. — Es nekādā ziņā nevaru uzkraut dāmai tos pienākumus, kādus prasa pacienta turpmākā kopšana.

—         Jums taisnība, doktora kungs, — grāfiene piekrita. — Mēs jau tā nekad nespēsim atlīdzināt baronesei to laipnību, kādu viņa mums parādījusi. Pats par sevi saprotams, mēs tūliņ ataicināsim divus kopējus, kas pēc kārtas rūpēsies par manu dēlu.

Faustīna i bija jāpiekāpjas. Kā viņa ienīda šo ārstu! Viņa labi saprata, ka tas ar nolūku'attālina viņu no Valdemāra. Tomēr ārsts nemaz neuztraucās par viņas dusmām. Viņš mierīgi turpināja:

—         Lai slimnieka ārstēšana būtu sekmīgāka, man jānosaka, ka viņa istabā drīkst ienākt tikai mātes kundze. Tādēļ būtu labāk, ja grāfiene turpmāk gulētu tepat blakusistabā. Un nu es lūgtu dāmas atstāt mani vienatnē ar pacientu.

Faustīna nopūzdamās paklausīja. Nu viņai bija atņemta katra iespēja būt Valdemāra tuvumā.

Bet nepatīkamajiem pārsteigumiem ar to nebija gals.

Faustīnai bija jāiztur vēl viena nopratināšana. Ierēdņu caururbjošie skati viņu nemulsināja.

— Kādas ir jūsu domas par jūsu istabeni Francisku?

—         Viņa jau kopš trim gadiem atrodas manā dienestā un ir pilnīgi uzticama.

— Vai viņai bija naidīgas attiecības ar baronu vai ar bērnu?

—Taisni otrādi: viņa dievināja manu dēlu un arī baronu ļoti cienīja.

—  Dīvaini, ļoti dīvaini… Es pateicos, baroneses kundze.

Faustīna apmierināta izgāja. Nevienam nebija aizdomas pret viņu.

Nu tika ataicināta Franciska.

— Jūsu vārds? — ierēdnis jautāja.

— Franciska Vintere.

— Vecums?

—  Divdesmit divi gadi.

— Kur dzimusi?

— Hamburgā.

—  Pastāstiet mums tuvāk par jūsu līdzšinējo dzīvi.

—         Man maz kas sakāms. Manu tēvu ķildā nodūra kāds matrozis, drīz pēc tam māte nomira ar dilēriju. Es klīdu no vienas ģimenes otrā, kamēr caur kādu vietu apgādāšanas biroju nokļuvu baroneses namā. Tas ir viss.

— Franciska Vintcre, man jūs jāapcietina.

Franciska neuztraucās, viņa jau bija to gaidījusi.

— Vai puisēns tiešām miris? — viņa atbildes vietā jautāja.

— Jā, viņš vairs nebija glābjams.

—          Ak, mans Erihs, mans vienīgais mīlulītis! — viņa elsoja. — Ļaujiet man vēlreiz, viņu redzēt!

Ierēdņi nesaprašanā saskatījās. Dīvaina meitene!

Kad Faustīnai paziņoja par viņas istabenes apcietināšanu, tā nobijās.

—         To cs nepieļaušu! — viņa uztraukta kliedza. — Es galvoju par viņu!

—          Pret viņu jau arī nav nekādu aizdomu, — ierēdnis mierīgi atbildēja. — Mums tikai jānoskaidro daži jautājumi attiecībā uz viņas pagātni.

Kad rati ar apcietināto un abiem ierēdņiem apstājās policijas ēkas priekšā, Franciska atkal sāka lūgt, lai ļauj tai vēl pēdējo reizi redzēt Ērihu. Beidzot viņu arī ieveda istabā, kur gulēja abi miroņi. Franciska saņēma bērna līķīli rokās, un viņas karstās asaras ritēja uz tā bālās sejiņas. Atkal un atkal viņa skūpstīja tā aizvērtās acis, nespēdama atrauties no mazā, nedzīvā ķermenīša.

.— Nāciet nu, — ierēdnis sacīja, arvien vairāk un vairāk brīnīdamies par jaunās meitenes neparasto izturēšanos. Viņš gandrīz jau sāka ticēt tās nevainībai.

Franciska saudzīgi noguldīja Ērihu un vēlreiz maigi noskūpstīja tā pieri.

Pēkšņi viņa satvēra ierēdņa roku un krampjaini saspieda to.

— Redziet, — viņa neaprakstāmā uztraukumā* uksteja. Redziet taču, viņa acu plakstiņi kustas! Viņš ir dzīvs! Paldii I )icvam, viņš ir dzīvs!

33

Liktenīgais pergamenta vīstoklis

Slimnieces istabas logi stāvēja līdz galam vaļā, lai ielaistu spirgto āra gaisu.

Grāfienes ievainojums ātri sadzija, spēki pamazām atgriezās, tikai viņas gars vēl arvien palika aptumšots.

Viņa apģērbusies sēdēja gulta un turēja roka asteru pušķi, ko Zuzanna tai bija atnesusi. Viņa pa vienai plūca no tā ziedlapiņas un

kaisīja tās uz gultas segas.

Grāfiene jau labu laiku bija nodarbojusies ar šo rotaļu, kad istabā ienāca doktors Hcsc kopā ar tiesas ārstu. Viņu sveicienu grāfiene atņēma ar laipnu galvas mājienu un tad ar apbrīnojamu ēstgribu sāka notiesāt Vernera kundzes atnestos ēdienus.

— Vai nekas vēl nav grozījies? — tiesas ārsts klusi jautāja.

' — Nekas, — doktors Hcse atbildēja. — Viņa ēd un dzer, bet nevienu nepazīst un vispār izturas kā bērns.

Vernera kundze bija apsēdusies uz gultas malas un maigi glāstīja grāfienes rokas, ko vecā dāma tai labprāt ļāva.

Ienāca ari Zuzanna. Pēdējā laikā viņa bija kļuvusi arvien klusāka un klusāka. Viņas apaļie, rožainie vaigi bija bāli un iekrituši. Anna bieži ar slepenām bažām novēroja meitu. Viņai šķila, ka Zuzanna kaut ko slēpj no viņas, ka viņu nomāc vēl kādas citas bēdas bez tām, ko sagādāja Gabrielas un Roberta ciešanas.

Nu viņa stāvēja līdzās grāfienei un sapņainu skatu lūkojās tālēs. Kaklā viņai bija grāfienes dāvinātā rota — rubīniem izgreznots mcdajļjons zcita saitē. Zuzanna neredzēja, ar kādu uzmanību grāfiene pēkšņi sāka vērot medaljonu.

Bet abi ārsti un Vernera kundze uzreiz pamanīja pārvērtību vecās dāmas sejas izteiksmē.

Zuzanna satrūkās, kad grāfiene pēkšņi satvēra medaljonu un tik strauji parāva to, ka saitīte atraisījās un rota palika viņas rokā. Grāfiene nenovērsa no tās skatu. Te kāds saulesstars krita uz vienu no rubīniem, kas sārti iekvēlojās. Grāfiene strauji satrūkās un, nometusi medaljonu, izbailēs iesaucās: — Urzula Prahta!… Lindenhozā… Rotenauss… Kurts… — Vārdi pārgāja nesaprotamā murmināšanā, un viņa gurdi atslīga atpakaļ.

Ārsti izbrīnā saskatījās. Ko tas nozīmēja?

—  Kas ir Urzula Prahta, Vernera kundze? — tiesas ārsts jautāja.

—             Neesmu tādu vārdu dzirdējusi, — Anna noteikti atbildēja, • uzmezdama slepenu skatu Zuzannai, kas pēkšņi bija novērsusies.

—  Un jus, Vernera jaunkundze? Vai arī jums šis vārds ir svešs?

Pilnīgi svešs, Zuzanna atbildēja, pūlēdamās noslēpt uztraukumu.

—         Kāds gan tam varētu būt sakars ar baronu RotcnausU Lindenhozā?

Zuzanna nojauta kādu šausmīgu sakarību. Rotenauss varbūt bija uzbrucējs, un grāfiene bija to pazinusi? Arī Urzulai Ehcimai senajā portretā bija kaklā tāds pats medaljons. Un arī Kurts Prahts, pēc hronikas ziņām, bija dzīvojis Lindenhozā.

—         Kaut kas tur tomēr slēpjas, — liesas ārsts apgalvoja. — Kairā ziņā šie grāfienes pirmie vārdi ir visai nozīmīgi. Varbūt mums tomēr nav iemesla atmest cerību, ka viņa ar laiku vēl atgūs prātu.

—        Lai Dievs dod, tādā gadījumā viņas pirmais darbs, protams, būs Gabrielas attaisnošana, — Vernera kundze pārliecinoši piezīmēja.

Ārsti klusēja. Anna kopā ar meitu izgāja.

—        Man šī Zuzanna reizēm šķiet visai dīvaina, nemaz kā nevainīga, līksma meitene. Tā vien liekas, it kā viņa bītos no kādiem nepatīkamiem atklājumiem, — tiesas ārsts klusi sacīja.

—         Ak, blēņas! Zuzanna ir labsirdīga, bikla meitene. Kā gan viņa varētu būt līksma, kad tās ģimeni piemeklējusi tāda nelaime? — Doktors Hcsc viņu aizstāvēja.

— Gan jau redzēsim. Es neticu, ka grāfiene Gabriela būtu vainīga.

— Tad jau jūs laikam domājat, ka noziedzniece ir Zuzanna?

—         Ko jūs.uztraucaties, kolēģa, mazā jums laikam patīk? — tiesas ārsts glūnoši jautāja.

Doktors Hese neviļus nosarka. Zuzanna bija atstājusi uz viņu dziļāku iespaidu, nekā viņš pats gribēja sev atzīties.

—          Es tikai tādēļ aizstāvu viņu, ka viņas šeit nav, — viņš sausi atbildēja.

—         Nu, es jau tikai izteicu minējumu. Un man, protams, nenāk ne prātā turēt Vernera jaunkundzi aizdomās. Lieta tik sarežģīta, ka pat neiespējamais reizēm šķiet ticams. Redzat, tur vēl guļ skaistās Zuzannas medaljons — viņa pat aizmirsusi to pacelt! Arī tas ir diezgan neparasti pie jaunās meitenes!

Doktors Hese sarauca pieri.

—         Liekas, jūs sākat nodarboties ar kriminālistiku, kolēģa, viņš gandrīz īgni sacīja. — Drīz jūs varbūt arī mani uzskatīsit par aizdomīgu indivīdu.

Viņš it kā neviļus ļāva medaljonam ieslīdēt kabatā. Tiesas ārsts to redzēja, tomēr neko neteica. Viņš omulīgi iesmējās un draudzīgi uzsita biedram uz pleca.

—         Neesiet nu tik jūtelīgs, mīļais draugs! Kas gan varētu jums to pārmest, ja jūs palūkotos saviem bērniem pēc jaunas mātes un sev pēc mīļas saimnieces? Zināms, jūsu svaine nu gan nebūs par to visai sajūmināta, jo viņa taču cerē uz jums.

Hese jutās nepatīkami aizskarts, ka kails svešs bija izteicis vārdos viņa slepenākās domas, par kurām tas arī pats vēl nebija skaidrībā.

—         Man šķiet, ka būtu labāk, ja slimniece tiktu pārvesta uz kādu klīniku, — viņš sacīja, novirzīdams sarunu uz citām lietām. — Es uzskatu, ka būtu nepieciešams viņu pastāvīgi novērot, un tas šeit pie vislabākās gribas tomēr nav iespējams.

—        Jums taisnība. Es ierosināšu šo jautājumu tiesā. Pacientes pašreizējais stāvoklis pilnīgi atļauj to pārvest.

Abi ārsti izgāja no istabas, atstādami grāfieni tās bērnišķi sapņainajā stāvoklī.

— Kas tad nu atkal noticis? Vai tur nenāk policisti, kolēģa?

—         Ak, tas vairs nav nekas jauns. Tos jūs tagad varat redzēt šeit ikdienas!

—  Un kas tad tas tāds? Skaistās grāfienes virs?

Tiešām, Roberts pašreiz soļoja caur mazo dārziņu, kur vēl ziedēja mēļās asteres.

Vernera kundze droši vien bija viņu ieraudzījusi caur logu, jo aizelsusies izskrēja no namiņa un jau nākamā acumirklī turēja Robertu savos skāvienos.

— Māmiņ, mīļo māmiņ! — viņš maigi atkārtoja, skūpstīdams to.

Anna vēl nespēja aptvert šādu laimi. Viņa trīcēja aiz prieka un uztraukuma.

—         Mans dēls, viņa čukstēja, — vai nu tu beidzot reiz paliksi pie savas mātes? Ak, kāda laime, kāds prieks! Es jau biju galigi izmisusi.

Viņa aizvien vēl turēja to apskautu, nenovērsdama acis no viņa skaistās sejas.

—  Bet māt, tu taču nebiji gluži viena. Tev lidzās bija Zuzanna.

Vernera kundze nopūtās.

—         Jā, protams, Zuzanna… — viņa izklaidīgi atbildēja. — Bet cs tomēr sāpīgi izjutu tavu trūkumu. Un Zuzanna ir ļoti pārvērtusies. Viņā vairs nav nc pēdas no senākās jautrības un sirsnības.

—  Viņa ir pārāk nobēdājusies, šī labā sirds.

—         Man šķiet, viņai ir kāds noslēpums no manis. Viņa izvairās no manis, cenšas nepaliki ar mani vienatnē. Kaut kas svešs ienācis starp mums. Reizēm viņa uzlūko mani tik dīvainu, sāpīgu skatu.

— Tātad viņa ļoti cieš. Tu taču esi mīļa un laba pret viņu, māt?

—  Ak, viņa negrib manu mīlu, — Vernera kundze skumji sacīja.

—  Man šķiet, tu esi netaisna pret viņu. Nāc, iesim pie viņas.

Viņi uzkāpa augšā, un Vernera kundze klusi atvēra meitas istabas

durvis. Zuzanna sēdēja pie loga un, seju rokās paslēpusi, klusi elsoja.

Māte un Roberts skumji saskatījās.

—  Zuzanna, — Roberts iesaucās. — Kas tev ir?

Viņa pietrūkās kājās un izbailēs uzlūkoja māti un brāli. Tad viņa pieskrēja pie Roberta un cicši piekļāvās tam, kamēr asaras turpināja nevaldāmi ritēt tai pār vaigiem.

— Tu esi atkal pārnācis, Robert? Un kur Gabricla?

—         Cietumā, — viņš drūmi atbildēja. Viņu tomēr pārsteidza tas, ka māsa tūliņ apjautājās par viņa sievu, turpretim māte bija domājusi vienīgi par viņu pašu.

—          Bet viņa drīz būs brīva. Tici man! — jaunā meitene ciešā pārliecībā iesaucās.

Roberts skumji pasmaidīja.

—         Mīļo, labo māsiņ, tas nebūt nav tik viegli izdarāms. Tiesa arvien vēl neuzskata viņas nevainību par pierādītu.

— Tas vairs neturpināsies ilgi. To cs noteikti zinu!

—         Labā meitene, vai varbūt tu gribi panākt viņas atbrīvošanu? — viņš jautāja, aizkustināts par viņas dedzību.

—  Kas zina… — Zuzanna noslēpumaini atbildēja.

Vernera kundze arvien vēl stāvēja pie durvīm.

—  Par ko tu nupat tik rūgti raudāji, Zuzanna? — viņa jautāja.

Zuzanna novērsās.

—  Vai tad tas kāds brīnums? — viņa nopietni ieminējās.

—         Zuzanna, tevi nomāc vēl kādas citas bēdas. Vai tiešām tev ir tik maz uzticības pret māli?

Jaunā meitene nobāla.

—         Tu taču tikpat nespētu man palīdzēt, viņa tikko sadzirdami nomurmināja. — Neviens nespēj man palīdzēt. Atstāj mani ar manām sāpēm un nejautā.

Viņa atcerējās šausmīgo pazemojumu baroneses nama, un viņas lepnums saslējās pret to.

—        Nu tas jau atkal pāri, — viņa sacīja. — Nerunāsim vairs par mani. Labāk domāsim par Gabriclu.

Vernera kundze neatbildēja. Viņai likās, it kā lejā tā būtu izdzirdējusi balsis un ieroču žvadzoņu.

—          Vai tur kāds ir? — viņa skaļi jautāja, noliekusies pār kāpņu margām.

—          Mums jārunā ar jums, Vernera kundze, — kāda sveša balss sacīja.

—          Uzgaidiet mani šeit, — Anna sacīja bērniem. Viņa negribēja teikt, ka redzējusi lejā policistu spožos tērpus. Viņu nomāca kāda tumša nelaimes nojauta.

Vernera kundze nokāpa lejā.

—  Ko vēlaties? — viņa pēc iespējas mierīgākā balsī jautāja.

—         Ļoti nožēlojam, bet mums jāpārmeklē jūsu nams, — ierēdnis atbildēja. — Te ir pavēle.

—         Kratīšana? — Vernera kundze izbailēs iesaucās. — Ko tad jūs gribat šeit meklēt?

—          Neuztraucieties, Vernera kundze, tā ir tikai formalitāte, — ierēdnis viņu mierināja. — Visa pils tiks pārmeklēta, jo baronam Rotcnausam nozudis vccs plāns.

Anna nicīgi iesmējās.

—          Un laikam mēs būsim viņam to nozaguši? Tad tāda ir viņa pateicība par manām pūlēm?

—          Arī viņš to negribēja, bet tā kā viņš apgalvo, ka dokuments nozudis pilī, tad mūsu pienākums ir pārmeklēt visas ēkas.

—        Te ir atslēgas, — Vernera kundze mierīgi sacīja un gribēja doties atpakaļ pie bērniem, lai pastāstītu arī tiem jaunāko ziņu.

—        Jūs pagaidām nedrīkstat atstāt šo istabu, — viens no policistiem aizrādīja.

—        Ak tā! Es laikam varētu paņemt dokumentu no paslēptuves un iznīcināt? — viņa zobgalīgi jautāja.

—         Mums jāpilda saņemtā pavēle, Vernera kundze, un jums nav iemesla justies par to apvainotai.

Annai bija jāatzīst, ka ierēdnim taisnība. Ar vāji slēptu īgnumu viņa vēroja, kā policisti izbīdīja un izrakņāja visas atvilktnes, pārvietoja mēbeles. Viņi pārmeklēja ikvienu kaktiņu, protams, bez jebkādiem panākumiem.

Tas pats atkārtojās abās guļamistabās.

Pēkšņi viens no ierēdņiem sarāvās un parādīja savam biedram kaut ko, par ko abi brītiņu dedzīgi sačukstējās.

—  Ko tad nu viņi tur atraduši? — Anna nesaprašanā nodomāja."

—         Kur jūs ņēmāt šo briljanta adatu, Vernera kundze? — ierēdnis jautāja, nenovērsdams no viņas acis.

Anna satrūkās, ieraudzīdama raibo zīda lakatiņu, ko suns tai bija pienesis toreiz, kad aizgāja Johans Linge. Viņa samulsa.

—         Tā nav mana, — viņa pasteidzās atbildēt. — Šo lakatiņu ar tajā iespraustu adatu suns pienesa man todien, kad tika apcietināts mans dēls.

—  Un kamdēļ jūs to paturējāt? Vai zināt, kam tas pieder?

—        Nē. Es noliku to un aizmirsu, jo biju pārāk uztraukta dēla likteņa dēļ, lai varētu domāt par ko citu.

Ierēdņi to saprata.

—          Mēs paņemsim šīs lietas līdzi, — viņi paziņoja. — Parādiet mums vēl citas telpas jūsu namā.

— Te ir virtuve un augšstāvā vēl divas jumtistabiņas.

— Lūdzu, vediet mūs turp.

Viņi uzkāpa augšā.

—          Kas tur ir? — viens no ierēdņiem jautāja, norādīdams uz Zuzannas istabas du rvim, aiz ku rām bija dzirdamas balsis.

— Mani bērni, — Anna īsi atbildēja.

— Lūdzu, ieiesim tur.

Anna atvēra durvis, un ierēdņi iegāja istabā.

Roberts bija pārsteigts. Ko tad policija šeit atkal meklēja?

Zuzanna bija atkritusi kādā krēslā. Viņas seju pārklāja nāves bālums. Vai tiešām viņas noslēpums bija nācis gaismā?

—         Policija meklē barona Rotcnausa plānu, — Vernera kundze paskaidroja. — Zuzanna, dod šurp savas atslēgas.

Jaunā meitene sastinga izbailēs. Pergamenta vīstoklis taču bija pie viņas! Kas nu notiks?

Māte un Roberts redzēja viņas izbailes un arī uztraucās. Zuzanna mehāniski piecēlās un atdeva atslēgas. Tad viņa bezspēkā noslīga uz palodzes, trulu skatu lūkodamās savā priekšā.

Ierēdņi klusēdami stājās pie darba.

Istabā valdīja kapa klusums. Ikviens nojauta, ka nakamā acumirklī notiks kas briesmīgs.

Ierēdņi meklēja un meklēja. Pēkšņi viens no viņiem pārsteigumā iekliedzās un izņēma no kāda šķirstiņa Rotenausam nozagto pergamenta vīstokli. Šis negaidītais atradums pārsteidza pat polii islus.

Zuzanna sēdēja kā bez dzīvības. Viņa bija pazudusi.

Vernera kundze skaļi iekliedzās un saļima pie meitas kajam. Ak, Dievs, kā gan viņa bija ieguvusi šo vīstokli? Vai tiešām viņa bija ta noslēpumainā persona, par kuru Rotenauss bija runājis ar tādu naidu?

—          Vernera jaunkundz, kur jūs ņēmāt šo veco plānu? — ierēdnis jautāja, no sirds vēlēdamies, kaut jaunā meitene varētu dot apmierinošu atbildi, nekaitējot sev. *

Zuzanna gribēja piecelties, bet bez spēka atkrita atpakaļ. Viņa gribēja ko teikt, bet nespēja izrunāt ne vārda.

Ierēdņi baidījās no visļaunākā. Viņiem nu bi ja skaidrs, ka Zuzanna satikusi Rotcnausu tā slepenajā gājienā. Vai viņa bija nogrūdusi to arī no kāpnēm?

Zuzanna pilnībā apzinājās, kādas briesmas tai draud. Tomēr viņa nevarēja un nedrīkstēja atzīties, kādā ceļā ieguvusi kļūmīgo dokumentu. Un neviens jau arī nebūtu viņai noticējis.

Izmisusi viņa uzlūkoja drīz vienu, drīz otru. Roberts bija satriekts. Cik šausmīgi liktenis vajāja viņa nelaimīgo ģimeni!

Ierēdnis gribēja nākt palīgā galīgi samulsušajai meitenei.

—       Jūs laikam būsit šo plānu kaut kur atradusi, Vernera jaunkundz? — viņš it kā nejauši iejautājās.

Zuzanna mēmi pakratīja galvu. Viņai nebija, ko atbildēt.

Policists pievērsās Vernera kundzei:

—  Kur jūsu meita tovakar atradās? Lūdzu, sakiet patiesību.

—         Viņa jau agri aizgāja gulēt, un es arī, — Anna atbildēja, gribēdama glābt meitu.

—          Kad barons tika atvests šurp, pusnakts jau bija pāri. Šajā laikā jūsu meita varēja būt pilī.

—        Mana meita ir godīga meitene. Viņa neatstātu naktī savu istabu, lai slepeni klīstu apkārt! Anna sašutusi iesaucās.

Ierēdnis no jauna griezās pie Zuzannas:

—          Man vēlreiz jājautā, Vernera jaunkundz. Kā šis pergamenta vīstoklis nokļuvis jūsu istabā?

Zuzanna neredzēja nekādu izeju.

—         Es nevaru, cs nedrīkstu to teikt! — viņa izmisusi iesaucās. — Ak, kaut es labāk jau gulētu kapā!

Ikviens nojauta, ka Zuzanna kritusi par upuri kādai kļūmīgai nejaušībai.

—        Tādā gadījumā esmu spiests jūs apcietināt, — ierēdnis aizsmakušā balsī sacīja.

Jaunā meitene pat nepakustējās. Nu bija noticis tas, ko viņa jau sen bija gaidījusi. Acīmredzot liktenis bija nolēmis iznīcināt visu viņu ģimeni. Nu bija pienākusi viņas kārta.

Klusi un padevīgi viņa nokāra galvu. Viņa ilgojās pēc miera un aizmirstības. Pasaulē taču tikpat vairs nebija nekā, kas saistītu viņu pie dzīves.

Bet Vernera kundze negribēja tik ātri piekāpties.

—         Es nedošu jums savu meitu, pirms nebūšu saplosīta gabalos! — viņa iekliedzās, aizstādamās Zuzannai priekšā. — Jūs gribat viņu apcietināt tikai tāpēc, ka šis nelietis iedrošinājies aptraipīt viņu savām netīrajām aizdomām!

—         Vernera kundze, es pilnīgi saprotu jūsu sāpes, bet jūs tikai vēl vairāk apgrūtināt mums jau tā smagā pienākuma izpildīšanu. Es pats no visas sirds vēlos, kaut jūsu meita varētu attaisnoties. Ja viņa ir nevainīga, tai nekādā ziņā nenāksies ciest.

—          Ari Gabriela cieš nevainīga, un nu arī manu nabaga bērnu sagaida tāds pats liktenis!

—         Ļauj man iet, māt, — Zuzanna lūdza. — Ierēdnis dara tikai to, kas viņam pavēlēts. Nedomā par mani ļaunu — mana sirdsapziņa ir tīra. Lai ko cs esmu izdarījusi, bet noziegums tas nav! Lai Dievs tevi sargā, māt. Aizlūdz par mani. Un arī tu, Robert. Mums nav lemts baudīt prieku — liktenis to negrib. Es eju pie Gabrielas.

Viņa sniedza tiem abiem roku. Vernera kundze skaļi elsoja. Meitas apcietināšana viņai nāca kā zibens no skaidrām debesīm. Mākoņi arvien draudošāk savilkās pār viņu galvām.

Zuzanna vēlreiz pārlaida skatu savai mājīgajai istabiņai. Kad viņa atkal pārkāps tās slieksni?

Nabaga Zuzanna!

Bez pretošanās viņa sekoja saviem pavadoņiem.

Smagu sirdi Anna bija padevusies nenovēršamajam. Ari Roberts saprata, ka šeit nekas nav līdzams. Nu arī viņa māsa nozudīs aiz cietuma mūriem, kas labprātīgi nevienu negribēja atdot.

Māte un dēls pavadīja nelaimīgo meiteni. Dārzā vēl stāvēja abi ārsti un izbrīnā vēroja drūmo gājienu. Viņi redzēja, kā policisti iesēdināja Zuzannu ratos, redzēja, kā Vernera kundze, smagi atbalstīdamās uz dēla rokas, elsodama iegāja atpakaļ namiņa.

—   Ko tas nozīmē? — doktors Hese beidzot icjaulajas, it kā neticēdams savām acīm.

—  Policija nupat apcietināja Vernera jaunkundzi, liesas ārsts mierīgi atbildēja.

34

Dēkains piedzīvojums

Dabūjusi zināt par līkas nozušanu, grāfiene Zigrīda Holmsvīka tūlīt devās to meklēt, bīdamās, ka jaunā meitene varētu atkārtot pašnāvības mēģinājumu.

Dziļā tumsā viņa devās prom pa kluso lielceļu.

Pēkšņi Zigrīda palika stāvam. Ceļmalā gulēja kāds tumšs, dīvainas formas priekšmets. Tuvāk pieejot, grāfiene ieraudzīja grāvja malā guļam kādu sievieti.

Nepazīstamā pacēla galvu, un Zigrīda šausmās ieraudzīja iekritušu, dzīvniecisku seju, kurā ļauni kvēloja divas ārprātīgas, stiklainas acis, un bezzobainu muti, no kuras plūda neciešama degvīna smaka. Izspūrušie mali nokarājās pār šo atbaidošo seju. Ar apbrīnojamu izveicību vecā sieviete pietrūkās kājās un nostājās līdzās Zigrīdai, kas, neraugoties uz savu aukstasinību, šausmās atrāvās atpakaļ.

Glūnošu, naida pilnu skatu nepazīstamā vēroja grāfieni, it kā novērtēdama tās spēkus. Velnišķā iekārē viņas dzeltenīgās acis aprija zelta pulksteņsaiti, kas karājās Zigrīdai kaklā. Zibens ātrumā viņa ar vienu roku tvēra pēc tās, kamēr otra cicši aizžņaudza jaunās sievietes rīkli.

Zigrīda tomēr nesamulsa. Ar spēcīgu sitienu notriekusi uzbrucēju gar zemi, viņa metās bēgt. Bet jau nākamā acumirkli viņa izdzirda aiz sevis vecenes soļus, kas skrēja lieliem, nedzirdamiem lēcieniem.

Bet turpat priekšā jau spīdēja viņas muižas apgaismotie logi. Saņēmusi pēdējos spēkus, Zigrīda turpināja skriet.

—    Karina! Torcnscn! — viņa iekliedzās, juzdama aiz sevis ārprātīgās smirdīgo elpu.

Pagalmā atskanēja uztrauktas balsis, suņu riešana…

Vecais Torcnscns palīdzēja grāfienei piecelties. Viņa bija paklupusi pret kādu sakni un kritusi tik nelaimīgi, ka sāpīgi sagrūdusi kāju.

Ar kalpotāju palīdzību Zigrīda nokļuva savā istabā, kur tai tūlīt bija jāliekas gultā, jo uztūkuši kāja stipri sāpēja.

—    Jūs vairs nekad nedrīkstat viena klejot apkārt, — vecā Karīna noraizējusies sacīja, rūpīgi sasegdama kundzi. — Ak, kaut mēs labāk būtu savā Zviedrijas pili! Tur nekad nenotiek tādas šausmu lietas kāšeit!

—  Vai tu ilgojies pēc dzimtenes, Karīna? — Zigrida klusi jautāja.

Saimniece ātri izslaucīja asaras, kas tai neviļus bija sakāpušas acīs.

—    Es kļūstu veca, komtes, — viņa it kā taisnodamās atbildēja. — Un nomirt cs gribētu tikai Zviedrijā.

—  Mēs drīz dosimies turp, Karīna. Ari cs ilgojos pēc mājām.

—     Mēs brauksim prom no šejienes, atpakaļ uz mūsu veco pili? — saimniece nevaldāmā prieka iesaucās. — O, tas man tūliņ jāpasaka Ingeborgai!

Un viņa kā jauna meitene izskrēja no istabas.

Zigrīda gulēja gultā un lūkojās līdz. galam atvērtajā logā, domādama par atgriešanos dzimtenē. Šeit viņu nekas vairs nesaistīja, neviens nejutīs viņas iztrūkumu. Viņai nebija ne vecāku, nc piederīgo, ne draugu.

Lepnā, bagātā grāfiene bija bezgala vientuļa. Vienīgais cilvēks, kam viņa ar prieku būtu ziedojusi mūžu, bija novērsies no viņas kādas citas dēļ. Viņa zināja, ka pazaudējusi to uz visu mūžu. Tad jau labāk prom no šejienes, lai nebūtu jāredz laimīgās sāncenses gaviles, lai nebūtu pastāvīgi jācieš briesmīgās greizsirdības sāpes.

Namā valdīja dziļš klusums. Kalpotāji jau bija aizgājuši pie miera. Zigrīdai kļuva vēsi. Viņa gribēja piecelties, lai aizvērtu logu, bet neciešamās sāpes kājā viņu no tā atturēja. Spēcīgs vēja pūtiens nodzēsa gaismu. Zigrīda negribēja traucēt kalpotāju miegu. Zobus sakodusi, viņa izkāpa no gultas un ar pūlēm aizkliboja līdz logam. Palūkojusies ārā, viņa pēkšņi izbailēs atrāvās atpakaļ.

No vītolu pudura, kas auga aiz žoga, atdalījās kāda tumša ēna un rāpodama tuvojās namam. Pie žoga tā apstājās un piecēlās kājās, un Zigrīda pazina tajā pirmītējo uzbrucēju.

Grāfiene satvēra skrotīm lādēto šauteni, kas karājās pie sienas. Viņa gribēja pārmācīt nekaunīgo vcccni. Atkāpusies istabas dziļumā un turēdama ieroci šaušanas gatavībā, viņa sāka gaidīt.

Pēkšņi logā parādijās vcccncs šausmīgā, akla naida izķēmotā seja. Zobos tā turēja spožu dunci, bet rokām pūlējās satvert palodzi.

Zigrīda nospieda atsperi. Norībēja šāviens — un briesmīgā sieviete nozuda.

Namā atskanēja balsis un kņada.

Mirkli vēlāk dārzā parādījās Torenscns, vienā rokā nesdams aizdegtu laternu, bet otrā turēdams saitē piesieto nikno suni, kas, dusmīgi riedams, metās virsū kādam tumšam slāvam, pūlēdamies noraut to no žoga.

—          Votan, atpakaļ! — Zigrīda iekliedzās, negribēdama, ka suns saplosa ārprātīgo sievieti.

—        Lai viņa skrien, viņai pietiek, — grāfiene mierīgi sacīja kučierim. — Palaidiet suņus vaļā, lai mūs neviens vairs netraucē. Labu nakti, Torcnsen.

Viņa aizvēra logu un no jauna apgūlās.

Otrā rītā kalpotāji atrada zem grāfienes loga kādu drēbju skrandu un dažus asins pilienus.

35

Vecā dziesma

Ielas bija apklusušas. Cita pēc citas namos izdzisa ugunis. Doma pulkstenis dobji nosita pusnakti. Ledains austrumu vējš dzenāja platajās ielās veselus vītušu lapu klēpjus.

Varenā tilta balsta aizvējā stāvēja novārgusi, nožēlojama sieviete un turēja sastingušajos pirkstos dažus pusnosalušu vijolīšu pušķīšus.

—         Pērciet vijolītes! — viņa trīcošā balsī uzsauca retajiem garāmgājējiem, kas, siltos kažokos satinušies, steidzās no lepnajiem restorāniem mājup, kur tos gaidīja māiīgas, patīkami sakurinātas istabas.

Tikai rets skatiens vienaldzīgi pārslīdēja nožēlojamās vijolīšu pārdevējas stāvam. Kas nu vairs pirks puķes?

Nespodrām, gurdām acīm viņa lūkojās vilinošajā ūdens līmenī.

—         Ak, ielēkt tur — un visam beigas! — viņa nopūtās. — Bet es to nedrīkstu. Es taču neesmu viena!

Viņa iekunkstējās kā nāvīgi ievainots dzīvnieks.

—         O, mans nabaga izsalkušais bērns, es vēlētos, kaut tevis vairs nebūtu! „Māmiņ, man salst, man gribas ēst," — cs vairs nespēju to dzirdēt! Naudas alkal nav, jau rīt mums būs jāpaliek uz ielas… Ak, Dievs, cik rūgta ir dzīve!

Sieviete izslējās un devās prom gar pašām tilta margām. Puķes viņa nevērīgi nometa zemē. Viņa nejuta, ka kāds tai seko.

Augstas, vientuļi stāvošas, kazarmveidīgas ēkas priekšā viņa apstājās un, izgājusi cauri diviem pagalmiem, nozuda pēdējā namā.

Smacīgs gaiss sitās viņai pretim. Šeit mājoja rūgtākā nabadzība, trūkums un netikums.

Sieviete kāpa arvien augstāk. Acīmredzot viņa ir visnabadzīgākā šo nabagu vidū. Bcidzot viņa atvēra kādas durvis un iegāja nožēlojamā jumtistabiņā. Pa šauru, zemu lūku šeit ieplūda gaisma. Kailās sijas spokaini rēgojās tumsā. Salmu maiss kaktā, veca kaste galda vietā un no dēļiem rupji sasista bērna gultiņa — tā bija visa iekārta.

Sieviete aizdedza sveces galiņu un ļāva liesmai krist pār gultiņu. Tur gulēja bērns. Viņa vaigi tvīka karsonī, bet krūtis cilājās smagi un nevienādi. Neprātīgās izbailēs sieviete noliecās pār nelaimīgo radījumu. Nu viņa baiļojās no tā, ko pirmīt izmisumā pati vēlējās. Bērns bija smagi slims.

Viņš atvēra lielās, grūtsirdīgās acis, kuru skats liecināja, ka tas jau mācījies pazīt trūkumu un ciešanas.

— Māmiņ, ēst! •

Sieviete noslīga ccļos. Viņai nebija nekā — ne maizes garoziņas. Savas sirds asinis viņa būtu varējusi atdot…

Sirdi plosoša skaņa izlauzās pār viņas lūpām. Piclickusi galvu grīdai, viņa mēģināja lūgt. Tas bija izmisuma kliedziens, kas nāca no bēdu sagrauztās mātes sirds:

—         Dievs, Dievs, ja tu patiesi esi — apžēlojies par manu nabaga bērnu!

— Elzbcle! — aiz viņas atskanēja dziļa, maiga balss.

Sieviete strauji apgriezās apkārt, un vājš cerību stariņš pārslīdēja viņas iekritušajai sejai. Tātad tomēr Dievs ir debesīs, ja jau kādā cilvēka parādīšanās no senajām, laimīgajām dienām viņai šķita kā Dieva žēlastība.

Vīrietis ienāca dziļāk nožēlojamajā jumtistabiņā. Viņam bija jāpieliecas, lai galva neatsistos pret sijām.

—         Šeit man tevi jāatrod? — viņš jautāja, pārlaizdams skatu bēdīgajai telpai.

Liekas, Elzbctc tikai tagad pazina negaidīto apmeklētāju. Aizkustināta viņa piecēlās.

—  Konrād Lcscn, tu? Tu nāc pie manis?

Viņš sniedza lai pretim abas rokas, un viņa ar klusām elsām satvēra tās.

—         Nabaga sieviete, kas tev bijis jāizcieš! Paldies Dievam, ka beidzot esmu tevi atradis! — viņš sirsnīgā līdzjūtībā iesaucās.

Viņa gurdi nosēdās uz cictā salmu maisa. Viņš noslīga tai līdzās ceļos, ncizlaizdams viņas vājos, kalsnos pirkstus no savām saltajām, dzīvības spēka pilnajām rokām.

—  Elzbet, kāpēc tu man to darīji? — viņš sāpīgā balsī jautāja.

Viņa izvairījās to uzlūkot.

—        O, Konrād, tas navjauns stāsts! Tu jau zini: es tiku pievilta, mana nevainīgā sirds bija viegli samulsināma… Kas pēc tam nāk — vienmēr ir viens un tas pats. — Viņa runāja gurdā, neskaņā balsī, it kā viņai nebūtu nekādas daļas par visu to.

—  Un… tavs bērns? — Cik grūti viņam bija izteikt šo jautājumu!

Viņa pietrūkās kājās.

—        Tur viņš guļ — mans vienīgais un mans viss, mans posts un tomēr mana laime. Palūkojies, cik viņš mīļš, cik viņš jauks!

Viņa aizvilka viņu pie gultiņas, kur gulēja bērns. Gaišbrūno matu cirtas krita pār balto pieri, zilās acis nopietni un vērīgi lūkojās svešiniekā.

—  Māmiņ, ēst! — viņš atkal lūdzās.

Konrāds satrūkās. Ātri pārvilcis ar roku pār acīm, viņš aizžņaugtā

balsī sacīja:

—        Tu cict trūkumu, Elzbet, un nabaga bērns ir izsalcis… Ak Dievs, kāpēc tu nekad nenāci pie manis?

—         Es lai būtu ubagojusi pie tevis? Nekad! Vai tiešām tu uzskati mani par tik nožēlojamu?

—         Elzbet, man likās, ka tev vajadzētu pazīt mani labāk… Bet nu ņem bērnu un nāc — šeit jūs nevarat palikt! — Un viņš notrīcēdams palūkojās apkārt.

Elzbctc pamanīja to un rūgti pasmaidīja.

—          Kurp lai mēs ejam? Šī istabiņa šodien pēdējo reizi ir mūsu patvērums, saimnieks vairs negrib gaidīt…

—         Kā, par šo žurku alu tas blēdis vēl prasa naudu? — jauneklis sašutis iesaucās. — Bet ko mēs vilcināmies! Es pagādāšu tev siltu istabu pie labiem ļaudīm, lai bērns šeit neaizietu bojā.

Stingu skatu Elzbctc vērās šķirbainajā grīdā. Viņā norisinājās smaga cīņa. Vai viņa lai seko šim cilvēkam, kuru tā reiz nonicinājusi? Nu tas sniedz viņai savu glābēja roku — viņai, apkaunotai un pazemotai. Vai viņa maz drīkst satvert šo tīro roku?

—         Domā taču par bērnu! — viņš neatlaidās. — Vai tiešām tas lai nobeidzas šeit badā?

Mazais klusi vaidēja savā aukstajā gultiņā. Konrāds noģērba mēteli un pārsedza to bērnam. Tā sejiņa kvēloja karsonī, bet mazie pirkstiņi nemierīgi taustījās pa segas virsu.

Konrāds satrūkās. Acīmredzot bērns ir nopietni slims. Vai viņu maz var nest saltajā nakts gaisā?

— Es atvedīšu ārstu, — viņš iečukstēja Elzbetci. — Uzgaidi mani.

—        No kā tu bīsties, Konrād? — viņa jautāja, uzmezdama tam baiļu pilnu skatu. — Ak, Dievs, atstāj man manu bērnu!

—  Nav jau nekas bīstams, tomēr cs labāk pajautāšu ārstam…

Viņš noskrēja lejā pa kāpnēm. Koridorā viņam nāca pretī kāds

vīrietis rīta svārkos un istabas kurpēs. Svešais uzmeta Konrādam aizdomīgu skatu.

Konrāds aizsteidzas pie tuvākā ārsta, no turienes — uz aptieku. Saiņiem un vīstoklišicm apkrāvies, viņš skriešus devās atpakaļ.

Uzkāpis augšā, viņš izdzirda Elzbctcs istabā uztrauktas balsis.

—        Tātad īsi un skaidri: neesiet tik stūrgalvīga, skaistā Elzbet. Tāds cilvēks kā cs nemēdz divreiz lūgt. Vai nu jūs rīt kļūstat mana saimniece un dzīvojat ar bērnu bez rūpēm, vai arī paliekat pie savas spītības un guļat ar savu puiku uz ielas!

—        Ārā — vēlreiz ārā! — tagad atskanēja Elzbctcs sašutumā trīcošā balss.

—         Oho, šī vazaņķe grib mani izsviest no mana nama, kur es tikai aiz žēlastības ļauju tai dzīvot! Nu labi, tad es pats paņemšu to…

Viņš nepaguva pabeigt, jo kāda spēcīga roka to satvēra aiz apkakles un izgrūda pa durvīm.

—         Kas bija tas nekaunīgais tēviņš? — Konrāds jautāja Elzbetei, kas trīcēja pie visām miesām.

—  Namsaimnieks, Konrād.

—        Tā, tā, viņai jau bijis norunāts ar kādu citu! — vīrietis rīta svārkoS lādējās, stāvēdams aiz durvīm. — Bet tādas lietas es necietīšu savā namā! Tūliņ iešu pēc policijas!

—        Atved vien policiju, blēdi, lai tā paņem līdzi tevi, kas tik nelietīgā veidā izmanto citu nabadzību! — Konrāds dusmās kliedza.

Saimnieks ieskatīja par labāku dot kājām ziņu un aizgāja, lādēdamies par nekaunīgajiem ubagiem.

—        Nabaga, nabaga meitene. Un šādas lietas tevjāpaeieš! Ak, kaut tu zinātu, kā es tevi meklēju — visur, dienām un naktīm, līdz beidzot tevi atradu! Bet nu drīzāk parūpēsimies par bērnu.

Viņš saudzīgi pacēla puisēna sakarsušo galviņu, kamēr Elzbctc uzmanīgi ielēja tam mutē dažus pilienus vīna. Lielas asaras lēnām ritēja viņai pār vaigiem.

Durvis atvērās, un ienāca ārsts. Pārsteigts tas palūkojas apkārt. Daudz trūkuma un rūpju viņš bija pieredzējis savā mūžā, bet tik kliedzošu postu nekad vēl nebija redzējis.

Viņš piegāja pie gultiņas un, atsedzis bērnu, aptaustīja tā novājējušo ķermeni.

—          Labu barību un svaigu gaisu, — viņš sacīja. — Bija jau arī pēdējais laiks.

—         Par to es parūpēšos. Vai varu mazo tūliņ ņemt līdzi? Konrāds jautāja.

—         Ja bērns būs rūpīgi ietīts, tad tas viņam nevar kaitēt, — ārsts atbildēja.

—  Nāc, Elzbet.

Viņa jutās kā noreibuši. Laime bija atnākusi pārāk pēkšņi.

—'Ak, kaut tikai bērns kļūtu vesels! — viņa čukstēja.

Ar vieglo nastu rokās viņa sekoja ārstam un Konrādam. Viņa nespēja izteikt ne vārda. Viss notiekošais tai šķita ka jauks sapnis. Vai tiešām pēc visiem-garajiem bēdu gadiem ari viņai vii uzsmaidīs saulainas dienas?

Klusēdama viņa sēdēja līdzās Konrādam ormaņa ratos un klusēdama sekoja tam mazajā priekšpilsētas namiņā, kura iedzīvotājus viņš pazina.

Labi ļaudis daudz nejautāja, un drīz vien bērns jau gulēja cicši aizmidzis baltā, tīrā gultiņā.

—         Kādēļ tu mani meklēji? — Elzbctc nedroši jautāja savam glābējam.

Konrāds saņēma viņas rokas savējās un ilgu skatu pavērās viņas skumjajās vijolīšu krāsas acīs.

—        Tamdēļ, ka arvien vēl mīlu tevi. Es nevaru tevi aizmirst, — viņš sacīja. — Es nekad neesmu ļaunojies uz tevi — arī toreiz ne, kad tu paklausīji tā nožēlojamā nelieša vilinājumiem. Tad tu smējies par maniem brīdinājumiem, pārmeti man savtīgumu…

—          Beidz, Konrād. O, ko es esmu izcietusi par savu neprātīgo stulbumu — sākot no tās dienas, kad viņš mani atstūma… tas, kuram es biju ziedojusi visu: manu mīlu, manu labo māti, manu vienīgo draugu un — manu godu…

—         Es atriebšu tevi, Elzbet! Nelietis neizbēgs pelnītam sodam! — Konrāds kaisli iesaucās.

—         Nč, — viņa lūdzās, — nedari to! Viņš ar suņiem aizrīdīs tevi no sava pagalma!

—  To viņš nedarīs! Un viņš ļāva tev ciest trūkumu, tas riebeklis? 1

—  Vai tiešām tu domā, ka cs būtu pieņēmusi no viņa kaut feniņu?

—         Elzbet, kaut tu zinātu, kā mana sirds asiņoja, kad cs, pārnācis no karadienesta, dzirdēju, ka tu esot bezvēsts pazudusi — varbūt jau pavisam noslīkusi vislielākās noziedzības un netiklības dūkstī…

—  Un tu varēji tam ticēt?

Viņš uzmeta tai lūdzošu skalu.

—          Trūkums salauž pal stipru cilvēku, Elzbet. Un tev taču bija bērns!

—         Tici man: cs drīzāk būtu ar manu dēliņu ielēkusi ūdenī, nekā darījusi to!

—  Paldies Dievam — cs atnācu īstajā brīdī.

— Jā, Konrād, cs tevi mīlu!

—         Beidzot! Beidzot! — viņš iesaucās, cieši spiezdams to sev klāt, it kā nekad vairs negribētu izlaist viņu no saviem skāvieniem.

—         Nāc, — viņa lūdza, vilkdama to sev līdzi pie gultiņas. — Tur guļ mans bērns, — viņa sacīja klusā, maigā balsī. — Vai gribi viņu mīlēt tāpat, it kā tas būtu tavs?

Viņš pamāja ar galvu.

— Jā, jo tas taču ir tavs bērns!

Elzbctc uzmeta viņam bezgalīgas mīlas un pateicības pilnu skatu un sniedza tam savu kalsno, sastrādāto roku, kuru Konrāds satvēra un noskūpstīja tik bijīgi, it kā tā būtu karalienes roka.

Elzbctc noslīga ccļos pie bērna gultiņas un ilgi, sirsnīgi lūdza Dievu.

Kad tā beidzot piecēlās, viņa bija skaidrībā ar sevi.

—  Rīt cs iešu uz Lindcnhozu. Tad viss izšķirsies!

—        Saki man vienu, Konrād: vai māte vēl dusmojas uz mani? Ja viņa arvien vēl nav man piedevusi, lai tad bērns aizlūdz par mani.

Konrāds novērsās.

—  Viņa vairs nedusmojas. Viņa piedevusi tev visu.

Elzbctcs sirds sažņaudzās ļaunā nojautā.

—         Ko tas nozīmē, Konrād? — viņa iekliedzās, izbaiļu pilnu skatienu vērdamās tajā.

Konrāds maigi saņēma viņas rokas savējās.

—          Neskumsti, mīļā. Viņa klusi šķīrās no šīs pasaules, visu tev piedevusi un tevi svētīdama. Vecais mācītājs, kas pasniedza tai svēto sakramentu, man pats to stāstīja.

Elzbctc rūgti raudāja. Konrāds to netraucēja. Viņš zināja, ka asaras atvieglos tai sirdi.

—         Tavi vārdi atdod man zaudēto mieru, Konrād. Un tomēr — vai vari saprast, cik ļoti mani sāpina doma, ka pārnāku mājās par vēlu?

—         Nabaga Elzbet! Es tevi saprotu! Arī cs esmu daudz zaudējis: mans tēvs dus kapsētā, netālu no lavas mātes, un mana māte ir akla!

—  Akla, Konrād? Ši spēcīgā sieviete? O, kāda nelaime!

—         Viņa vairs nav spēcīga. Tēva nāve salauza tās spēkus. Viņa grib dabūt sev palīgu plašajā saimniecībā.

—         Tad apprecies taču, Konrād, — Elzbctc sacīja, iegrimusi pārdomās.

—        To es darīšu, Elzbet, — viņš smaidīdams atbildēja. Ari tu viņu pazīsti.

—         Es? Kā gan cs varētu to pazīt? Es taču tik sen neesmu bijusi dzimtajā ciemā.

—        Nu tad klausies — cs klusiņām iečukstēšu tev viņas vārdu ausī. — Viņš pieliecās tai klāt un sirsnīgi čukstēja: — Elzbctc Borna!

Pārsteigta un samulsusi viņa lūkojās Konrāda uzticīgajās acīs.

—        Es? Nē, tas ir neiespējami, viņa skumji teica. — Vai gribi, lai ļaudis ar pirkstiem rāda uz tevi? Un tava maU '

Viņš bija nobālis.

—         Kas man daļas gar ļaudīm? Lai viņi runā, Elzbet! Es nejautāju tev par to, kas bijis. Es mīlu tevi tādu, kāda tu esi. Nāc pie manis un aizmirsti pagātni! Es darīšu tevi laimīgu, un… tavs bērns iegūs tēvu!

Viņa strauji apskāva rokām tā kaklu.

— Tad ņem mani! — viņa iesaucās, skaļi elsodama.

—         Tātad tu mīli mani, Elzbet? Ak, saki man to tikai vienu vienīgu reizi!

36

Feits nelaimē

Feits bija laimīgi izbēdzis saviem gūstītājiem. Ar sašutumu viņš domāja par Rotcnausu, kura pagrabā tas tikko nebija iekritis dziļā, ar ūdeni piepildītā bedrē. Tikai tajā nejauši ieripojis akmens bija viņu brīdinājis no briesmām un izglābis to no drošas nāves.

—          Nelieti! — viņš murmināja, draudīgi kratīdams dūri. — Tu gribēji ievilināt mani slazdā, lai nodevīgā kārtā tiktu no manis vaļā!

Mežs viņam bija visdrošākais patvērums. Feits tur zināja neskaitāmas paslēptuves, kur neviens žandarms to neatrastu. Kabatā viņam skanēja zelts, bet uz krūtīm čaukstēja testamenti — bīstams ierocis pret baronu, no kura tam turpmāk vajadzēja sargāties.

Ar parasto pārdrošību Feits vēl bija iegriezies savā būdā, kur sev par lielu prieku bija saticis liku. Viņa tūliņ bija sapratusi situāciju un nolēmusi izmantot to savā labā, piespiežot Rotenausu to apprecēt.

Feits šūpojās patīkamos sapņos. Meitu viņš jau redzēja kā baronesi — lepni izgreznotu, elegantā ekipāžā braucam caur ciemu. Gan jau viņa pratīs tikt galā ar Rotenausu! Un caur meitu viņš dabūs ienīsto pretinieku pilnīgi savās rokās.

Domās iegrimis, Feits pa klusām meža taciņām sasniedza lielceļu, uz kura tas izgāja netālu no Rozcnburgas. Dažas minūtes vēlāk viņš jau atradās priekšpilsētā un gribēja ieiet vienā no viszemākās šķiras dzertuvēm, kad kāds to uzrunāja. Tas bija jauns žīds neparasti lielām, ogļmclnām acīm dzeltenajā, kalsnajā sejā.

—         Jūs taču nesen bijāt pie vecā Šmcijcs Finkcla Zīdu ielā, — viņš iečukstēja tam ausī. — Nu, vai tā nav? — Un viņš uzmācīgā draudzībā satvēra Feitu zem rokas.

Feits īgni atraisījās no nevēlamā pavadoņa un nelaipni jautāja tam:

—  Ko jūs gribat no manis?

—         Nu, neesiet tik lepns, Feita kungs. Atcerieties skaisto briljanta rokassprādzi, ko jūs tik lēti pārdevāt viltīgajam Šmcijcm.

Feits palika stāvam un pārsteigts pavērās žīdā. Vai tiešām Finkcls būtu tam izpļāpājis viņu noslēpumu?

—          Es jau tūliņ zināju, ka jūs būsit prātīgs un negribēsit ar mani ķildoties, — jaunais žīds turpināja čukstēt. — Jūs varētu izdarīt man mazu pakalpojumu, un turpmāk mēs slēgtu daudz izdevīgākus veikalus par tiem, kuros Šmeije tik nekaunīgi jūs krāpj.

—  Runājiet taču, ko jūs īsti gribat? — Feits nepacietīgi jautāja.

—        Tikai bez uztraukuma! Man laika diezgan, un arī jūs būsit mierā ar Lēbclu…

Feits iesvilpās caur zobiem.

—  Nu cs sāku saprast. Ko tad īsti jūs gribat no manis zināt?

—  Nāciet man līdzi, tad jūs dabūsit redzēt, dzirdēt un…

—  Brīnīties, jūs gribat teikt? Par jūsu nekaunību vai?

—          Nu, ne tik strauji! Vai domājat, es neredzēju, kā jūs ielaidāt Judīti namā? Es zinu arī, kur viņa bijusi, un labi samaksāšu jums, ja pateiksit man tā jaunā kunga vārdu.

Stiprs dūres'trieciens lika Lēbclam atstrcipuļot atpakaļ, un Feits zobgalīgi nosmejas tam pakaļ, kad viņš ar pūlēm piecēlās no dubļainās notekas.

—        Tā tava alga par nekaunību! Es tomēr esmu par labu, lai nodotu tev godīgu meiteni, dzeltenais žīdu puika!

Un, vēl arvien smiedamies, Feits turpināja ceļu, kamēr beidzot sasniedza savu mērķi — dzertuvi ,,1'ie zilā mērkaķa".

Uzmanīgi iegājis, viņš sasveicinājās ar krodzinieku plecīgu, visai aizdomīga izskata vīru. Dažas lielas kārpas padarīja viņa sarkano, spīdīgo seju vēl nepievilcīgāku, un milzīgās dūres lieeinaja, ka tās viegli tiek galā ar nepatīkamiem viesiem.

Feits, likās, bija viņam labs paziņa, jo tas reizē ar degvīna glāzi saņēma arī draudzīgu, zīmīgu rokasspiedienu.

—         Vai daudz ir? — Feits jautāja, norādīdams ar īkšķi uz kādām durvīm.

—         Sen neesi redzēts, — saimnieks atbildēja. — Tāds bariņš jau ir sanācis — gan jau pats redzēsi. Tikai saturi kabatas, ja tajās kas ir.

— Nu, nu — kopš kura laika tad tā?

—        Tur ir kāda sieviete, kuru cs nepazīstu, tā sūc kā muca un, liekas, palaiž arī nagus.

Feits iegāja dibenistabā, kur mēdza sapulcēties tie viesi, kam bija iemesls nerādīties atklātībā. No šejienes pa lūku varēja nokļūt tieši vīna pagrabā, un dažs labs šādā veidā jau bija izbēdzis policijai.

Gaisu pildīja tabakas dūmi un alkohola smaka, tomēr viesi jutās visai mājīgi. Vicnacainais Feits tika apsveikts skaļiem saucieniem, jo visi pazina viņa devību un arī šoreiz cerēja iedzert uz viņa rēķina.

Līdzās kādam aizdomīga izskata tēviņam, ko policija jau sen meklēja, sēdēja šausmīgi pretīga izskata sieviete. Viņa skaļi trokšņoja un dzēra degvīnu kā ūdeni.

—  Šņabja Mālc maksā par visiem! — iereibušais milzis kliedza.

Feits izbrīnā pazina sievietē to pašu radījumu, ko bija redzējis

guļam uz salmu maisa Anselma Bernta būdas kaktā. Uzmetusi viņam ļaunu skatu ar savām dzeltenajām acīm, viņa iečukstēja dažus vārdus kaimiņam.

Tas grīļodamies piecēlās un, sniegdams Feitam degvīna glāzi, šļupstošā balsī sacīja:

—  Dzer, brāl, uz grāfienes Brandenfelsas veselību!

Feits satrūkās.

—          Ko tas nozīmē? viņš dusmās iekliedzās, izsizdams glāzi no rokas.

Milzis pacēla dūri sitienam, bet pārējie to savaldīja. Nikni iekaukdamās, Šņabja Mālc pielēca Feitam klāt, bet dabūja no tā tik smagu sitienu, ka pakrita.

Nu iesākās vispārēja izkaušanās. Iereibušie klaidoņi uzbruka cits citam, gaisā lidoja krēsli un alus pudeles, vietvietām jau iemirdzējās naži.

Saimnieks un krogus puisis metās pūlī un izšķīra kaušļus. Pēkšņi kāda balss griezīgi iekliedzās:

— Mana nauda! Kur mana nauda?

Acumirklī visi apklusa. Cietušais neuzticīgi pavērās visapkārt, tad saniknots metās virsū Mālci.

— Viņa to paņēma — cs pats redzēju. Pārmeklējiet viņu!

Mālc izmisumā sita uz visām pusēm, koda, skrāpēja un spārdījās. Tomēr nekas nelīdzēja. Apzagtais drīz vien atrada savu netīro naudasmaku un ar to pašu deva Mālci tādu sitienu sejā, ka tai sāka plūst asinis no degunā un mutes.

Sekoja neaprakstāmi riebīga scēna. Apzagt biedru — tas šeit skaitījās visapkaunojošākais darbs. Beidzot Mālc tika izmesta uz ielas, kur palika sadauzīta guļam notekā.

Feits ieskatīja par labāku nozust. Viņš uzmanīgi izgāja, lai uzmeklētu citu, mājīgāku krogu. Arī viņš cīņā bija dabūjis dažus belzienus, un pierē tam rēgojās liels puns.

Mālc vaidēdama arvien vēl valstījās dubļainajā notekā. Feits garāmejot iespēra tai ar kāju, bet pēkšņi pamanīja kādu spožu priekšmetu, kas rēgojās tai ārā no skrandām.

Feits ātri pieliecās un paņēma to. Tā bija eleganta rokassomiņa ar naudas maku, kas likās esam visai smags.

Feits apmierināts iebāza atradumu kabatā. Tomēr sieviete bija to pamanījusi, un, pirms vēl Feits paguva atjēgties, viņa pietrūkās kājās un zobiem iecirtās tā kreisajā rokā, no kuras izšļācās asinis.

Feits izgrūda mežonīgu lāstu un gribēja steigties projām, bet pēkšņi ieraudzīja kādu nākam. Tas bija Roberts. Iespiedies durvju ēnā, klaidonis nogaidīja, kamēr tas bija pagājis garām. Tad arī viņš mierīgi turpināja ccļu.

Pēkšņi viņam iekrita prātā dārgie testamenti. Pametis skatienu visapkārt, viņš iegrūda roku iekškabatā.

Tur bija vairs tikai viens dokuments! Feits palika kā pārakmcņojics stāvam.

Vai viņš bija to nozaudējis, vai arī tas viņam bija nozagts, kaujoties krogā?

Spoki

Ilkas negaidītā parādīšanās pārsteidza Rotenausu. Viņas vilinošais skaistums to kairināja, bet vienlīdz mulsināja tā drosme, <u" kādu viņa bija stādījusies priekšā kā barona oficiāla līgava.

Lai nu kā, bet nekaunīgais policists tomēr bija jāpārmāca. Maigi saņēmis Ilkas roku savējā, Rotenauss rupji uzkliedza ierēdnim:

— Kā jūs uzdrošināties! Uzrādiet savas priekšniecības pavēli!

Policists nobāla. Pavēles viņam nebija, un liku viņš bija gribējis

apcietināt pats uz savu roku. Viņš nepaguva atbildēt, kad atgriezās tā biedrs kopā ar sulaini. Tic ziņoja, ka pagrabā atraduši aizbēgušā klaidoņa pēdas, un Brauns slepeni iečukstēja kungam, ka bedri tas paguvis aizsegt tā, ka žandarms neesot to pamanījis.

Nu Rotenauss sašutis pievērsās vecākajam ierēdnim:

—        Lūdzu uzrādiet man pavēli par šīs jaunas dāmas apcietināšanu. Pretējā gadījumā cs griezīšos pie tiesas ar sūdzību par jūsu biedra patvarīgo rīcību.

—        Kas nolicis? — ierēdnis jautāja, nesaprašanā uzlūkodams biedru.

—          Es gribēju apcietināt liku, vecā Fcita meitu, — tas nedroši atbildēja.

Vecākais žandarms jutās ļoti neveikli.

—          Tas ir pārpratums, — viņš atvainojās, lomēr viņa skatiens nesolīja biedram neko labu.

Abi ierēdņi drīz atstāja istabu, lai iztaujātu kalpotājus.

—        Vai mans līgavainis ļoti slims, doktora kungs? — Ilka noraizējusies jautāja ārslam.

—         Godātā jaunkundz, — tas nopietni atbildēja, — nevaru jums noslēpt, ka barona kunga stāvoklis ir ļoti nopietns.

—        Ak, manu Kurt! Manu nabaga Kurt! — viņa iesaucās, noslīgdama ceļos līdzās dīvānam.

—        Es darīšu visu, kas ir manos spēkos, — ārsts sacīja, aizkustināts no jaunās meitenes bēdām. — Būtujoti ieteicams, ja jūs varētu pēc iespējas biežāk apmeklēt slimnieku.

Ilka labprāt bija mierā to darīt, un ārsts godbijīgi atvadījās.

Rotenauss gulēja greznajā, mākslinieciskiem kokgriezumiem izrotātajā gultā, nemierīgi grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem.

Likās, viņš pat neredzēja liku, kas rīkojās istabā. Viņa acis dīvainās izbailēs vēroja zeltītos eņģelīšus, kas saturēja gultas aizkarus.

lika piegāja pie gultas un saltu, vērīgu skatienu ielūkojās mīļākā sejā. Ilgi tas droši vien vairs necietīs, tātad nedrīkstēja kavēties. Rotenauss gurdi pievērsa viņai seju.

—   Kurt, — viņa klusi jautāja, — vai tu pazīsti mani? Slimnieks lēnām piecēlās gultā sēdus, un viņa acīs pēkšņi parādījās

šausmu un naida izteiksme. Ilka nobijusies atkāpās.

—         Vai tu jau atkal esi šeit, nolādētā? — viņš šņāca. — Bet nu tu esi manā varā! Nu tu atbildēsi par visu, ko esi man darījusi!

Viņš satvēra Ilkas roku un saspieda tik cicši, ka viņa aiz sāpēm iekliedzās. Velti viņa pūlējās atbrīvoties. Izmisumā tā sāka kliegt:

—  Palīgā! Palīgā! Braun! Fridrih!

Neviens nenāca. Viņa bija viena ar slimnieku, kas šķita zaudējis prātu.

—  Laid mani! — viņa elsa. — Vai gribi mani nogalināt? Rotenauss tik strauji atlaida viņas rokas, ka tā gandrīz pakrita.

—         Nogalināt? — viņš šausmīgās izbailēs atkārtoja. — Nogalināt? Nē, tas nebiju cs — to izdarīja Kurts fon Prahts… Ko jūs gribai no manis?

Bezspēkā viņš atkrita spilvenos, un viņa karsonī pietvīkušo seju pārklāja nāves bālums.

Ilka neko nesaprata. Vai tiešām viņa murgiem būtu kāda apslēpta nozīme? Nekad viņa nebija dzirdējusi Kurta fon Prahta vārdu: Tātad grāfieni nebija nogalinājis ne viņas tēvs, ne arī Rotenauss?

Viņa uzmanīgi izslīdēja no istabas un ātri aizrāva aiz sevis durvis. Kas gan varēja galvot, ka Rotenauss karsoņa murgos ncuzbruks viņai?

»**

Bija vēla pēcpusdiena. Saule jau taisījās rietēt. Ilka gribēja nogaidīt tumsu, lai tad, neviena nepamanīta, aizskrietu līdz savai būdai.

Viņa garlaikojās un tādēļ nolēma pamatīgi aplūkot visu veco kungu namu.

Viss augšējais stāvs bija neapdzīvots. Viena no piebūvēm pirms daudziem gadiem bija nodegusi, bet otra tika uzskatīta par tik sa-

burbējušu, ka neviens neiedrošinājās tur ieiet.

Ilka izgāja dārzā un apgāja namam apkārt, tomēr neatrada nevienas ieejas, pa kuru varētu nokļūt piebūvē. Nostājusies zem kāda Ozola, viņa pārlaida skatienu vecajai celtnei.

Vai tur nupat nepakustējās kāda loga aizkari?

lika aizturēja elpu. Tiešām, aizkari atkal pašķīrās, un starp tiem parādījās kāda galva… divas acis… roka ar gariem nagiem… Tad atkal viss nozuda.

Ilkas ziņkāre bija atmodināta. Nogaidījusi tumsu, viņa uzmanīgi iegāja Rotcnausa darbistabā un ielūkojās tā ieroču skapī. Pēkšņi tā izdzirda soļus un steigā atgāja pie loga.

Nākamajā acumirklī durvīs parādījās kādas jaunas, tumšacainas sievietes taisnais stāvs. Pamanījusi liku, viņa jautāja:

— Kas jūs esat?

— Tas man jājautā jums, — Ilka mierīgi atbildēja.

—  Kur barons Rotenauss? Man ar viņu jārunā, — nepazīstamā

sacīja.

—  Ko vēlaties no barona?

Svešā sieviete uzmeta tai gandrīz līdzjūtīgu skatienu.

—        To es varu pateikt vienīgi viņam pašam, — viņa mierīgi paskaidroja.

—         Barons ir ļoti slims. Viņam ir tik stiprs karsonis, ka tas nevienu nepazīst. Ja vēlaties, varat pati par to pārliecināties.

Svešā pakratīja galvu, skumji uzlūkodama liku.

—          Nabaga meitene, — viņa līdzjūtīgi sacīja, — arī ar jums reiz notiks tas pats, kas notika ar mani. Vai jūs ncbīstatics, ka barons varētu jūs pamest?

Ilka augstprātīgi atmeta galvu.

—         Nerūpējieties manis dēļ. Es ieteiktu jums necelt nekādu neprātīgu prasību — jotas taču ir jūsu nolūks, vai nav tiesa? Varbūt jūs pat gribētu būt barona sieva? — viņa izsmejoši piebilda.

—         Viņa sieva? — nepazīstamā rūgti atkārtoja. — O, nekad, es viņu nicinu līdz sirds dziļumiem! Es tikai prasu, lai viņš liecinieku klātbūtnē atzīst savu solījumu.

38

Draudoši mākoņi

Ulriha Rcišcnova priekšpilsētas villā visu logu aizkari jau bija nolaisti.

Dārznieks, kas ar ģimeni apdzīvoja mazu namiņu pagalmā, pašreiz < apsedza rožu kociņus pret gaidāmajām salnām. Sieva palīdzēja viņam i darbā, pasniegdama salmus. Pēkšņi viņus iztraucēja kāda ķērcoša, J nepatīkama balss:

—          Labvakar! Vai nevarat man pateikt, kam pieder šis skaistais ' nams?

Aiz žoga stāvēja jauns, nolaidīgi ģērbies vīrietis, un viņa ogļmclnās ļ acis aizdomīgi vēroja villas aizkārtos logus.

Dārzniece labprāt būtu patērzējusi ar svešo, bet vīrs izjauca šo ļ prieku, iedodams lai dažus darbarīkus.

—         Noliec tos šķūnītī, viņš sacīja balsī, kas necieta iebildumus, 1 un vecā sieviele atzina par labāku tūlīt paklausīt.

Lēbels Fcilšcntāls nevērīgi pielika roku pie cepures. Tad viņš | izņēma no netīras etvijas divus lētus cigārus un, iebāzis vienu no tiem 1 sev mutē, draudzīgi smīnēdams, sniedza otru dārzniekam. Tas izlikās | neredzam cigāru.

—         Ko lu te meklē, nekaunīgais žīdu puika? — viņš bargi jautāja, | nostādamies Lēbcla priekšā, kas nobijies atlēca atpakaļ. — Jau kopš | neilga laika tu ložņā šeit apkārt spiegodams. Mums nav vccu bikšu, . ko tev pārdot. Taisies kā tiec un nerādies vairs manās acīs!

Lēbels aiz žoga jutās drošībā, tādēļ tik drīz nesamulsa.

—         Domāju, ka jūs esat izglītots cilvēks, — viņš sacīja. — Nebūtu | ticējis, ka tik smalks kungs turēs sev tādu rupju dārznieku.

—         Nu, pietiek! Kas tev daļas gar manu kungu? Ja tu tūlīt neiesi… j Hektor!

Viņš iesvilpās, un tajā pašā acumirklī aizelsies atskrēja liels suns, | kas, likās, gaidīja tikai saimnieka pavēli, lai kluptu žīdam stilbos.

Lēbels redzēja, ka šodien tikpat nekā nepanāks. Viņš deva kājām J ziņu, tomēr vēl uzsauca dārzniekam:

—          Gan jau cs dabūšu zināt, kā sauc to lepno kungu, kas paved J skaistās ebreju meitenes!

Dārznieks jau gribēja ļaut Hcktoram vaļu, bet tad apdomājās un piesēja suni. Šajā brīdī ieskanējās vārtu zvans.

—          Nu, kas tad tur jau atkal nāk? — vecais vīrs īgni norūca un pārsteigts ieraudzīja aiz vārtiem stāvam kādu vecu, garos svārkos ģērbušos žīdu, kas pieklājīgi noņēma cepuri.

—  Vai varu runāt ar grāfu Rcišcnova kungu? — viņš jautāja.

— Grāfa kungs nav runājams, — dārznieks nelaipni atrūca.

—        Lūdzu pajautājiet, vai grāfa kungam nebūtu brītiņš laika sarunai ; ar Šmciji Finkclu, — žīds pazemīgi lūdza.

—          Uzgaidiet, cs pateikšu grāfa kungam, dārznieks jau mazliet piekāpīgāk atbildēja.

Viņš piegāja pie nama durvīm un piezvanīja. Brītiņu vēlāk iznāca Ulrihs Reišcnovs.

—         Piedodiet, grāfa kungs, tc nupat bija divi žīdi. Jaunāko no tiem cs jau aizdzinu, bet vecākais vēl gaida. Viņš gribot ar jums runāt…

—  Kā viņu sauc?

—  Liekas, Meijers Finkcls, vai tamlīdzīgi.

—  Meijers Finkcls? Tādu nepazīstu. Tas būs bijis Šmeije Finkcls.

—   Grāfs pēkšņi kļuva ļoti nopietns. Ka tikai Judītes tēvs nebija ko nojautis? — Uzgaidiet mirkli, — viņš pavēlēja dārzniekam, ieiedams atpakaļ namā.

Darbistabā sēdēja Judīte.

—         Nebīsties, mīļā, — Ulrihs sacīja, — tur atnācis tavs tēvs un grib ar mani runāt.

—         Tēvs? — jaunā meitene izbailēs iesaucās. — Ulrih, vai viņš ko zina?

—  Nē, nomierinies taču, mīļā.

—  Saki man, Ulrih, vai tu esi viņam parādā? — Judīte jautāja.

— Ak, lai tas paliek, mums taču ir patīkamākas lietas, par ko runāt,

— grāfs izvairījās.

—         Tu gribi man ko noslēpt. Bet uzmanies — tēvs ir cietsirdīgs un nežēlīgs pret saviem parādniekiem.

Ulrihs nopūtās. Ievedis Judīti guļamistabā, viņš to vēlreiz noskūpstīja un izgāja, lai pavēlētu dārzniekam ielaist žīdu.

—          Nāciet manā darbistabā, Šmeije, tur mēs varēsim netraucēti pārrunāt visu, — viņš aicināja, nevērīgi atbildēdams uz. augļotāja pazemīgo sveicienu.

Žīds sekoja viņam, vērīgi aplūkodams dzīvokļa grezno iekārtu.

—         Vai šis nams pieder grāfa kungam? — viņš iLkā nejauši iejautājās.

—         Nē, tikai iekārta, — Ulrihs atbildēja. — Bet nu pie lietas, vecais! Jūs laikam gribat savu naudu?

—         Piedošanu, grāfa kungs, es tikai gribēju apjautāties pēc procentiem.

—         Nu, tos taču jūs dabūsit reizē ar aizdevumu, — grāfs nepacietīgi iesaucās.

—         Rīt paiet norunātās četrpadsmit dienas… Zināms, es jau būtu mierā arī pagarināt termiņu…

—  Pret kādiem procentiem?

—   Nu, es tikai gribēju grāfa kungam pakalpot. Bet ja grāfa kungs var atmaksāt aizdevumu, tad, protams…

Reišenovam naudas nebija. Klubā viņš pēdējā faika nebija rādījies, jo visas viņa domas piederēja tikai Judītei. Kur nu lai ņem naudu, ko atdot viņas tēvam?

—  Ja rit es nevarēšu samaksāt, arī tad mums vēl atliks diezgan laika par to runāt, Šmeije, viņš sacīja, pūlēdamies izlikties vienaldzīgs.

—   Ja grāfa kungs nevar naudu sadabūt, vecais Šmeije zina vēl citu izeju, — augļotājs glūnīgi sacīja. — Esmu dzirdējis, ka mātes kundzei esot lielāks lauku īpašums, Barnova, es to labprāt nopirkšu, kad būšu redzējis. Grāfa kunga vecāki tur tikpat kā nedzīvo, bet es gribu aiziet no pilsētas — arī Judītes dēļ, jo viņai vajadzīgs labs gaiss.

Ulrihs sakoda zobus. Ļaut aizvest prom Judīti?

— Ļaujiet man līdz ritam apdomāties, Šmeije. Rīt visu nokārtosim.

Zemu locīdamies, žīds atvadījās un izgāja, sevī murminādams: —

Var redzēt, ka viņam klājas bēdīgi, jo citādi tas būtu aiztriccis mani tūliņ, kolīdz ieminējos par lauku muižu.

Viņš tiešām bija nodomājis uz visiem laikiem atstāt pilsētu un meklēja saviem apstākļiem piemērotu lauku īpašumu. Viņu uztrauca dīvainā pārmaiņa, kas pēdējā laikā bija notikusi meitas raksturā, kā arī tumšās baumas, kas bija izplatījušās par tās sakariem ar kādu kristīgo.

Ieejot sava nama pagalmā, Šmeije Finkcls izdzirda aiz durvīm uztrauktas balsis. Judīte sarunājās ar kādu svešo!

—    Es tevi redzēju! — kāds ķērca. — Vēl cs esmu mierā tevi pieņemt, bet apdomājies drīz — citādi cs izstāstīšu visu vecajam!

Nākamajā acumirklī pagalmā izskrēja Lēbels Fcilšcntāls. Viņa seja aiz dusmām bija kļuvusi gluži zaļa. Durvīs stāvēja Judīte un bezgala nicīgu skatu nolūkojās tam pakaļ.

—  Nožēlojamais gļēvuli! — viņa tikai noteica.

—   Tu to nožēlosi! — Lēbels kliedza, draudēdams viņai ar dūri. — Pagaidi tikai!… —Viņš pieskrēja pie jaunās meitenes un apskāva to. Viņa karstā elpa jau skāra Judītes lūpas. Bet šajā mirklī gaisā noskanēja skaļš pliķis, un uzmācīgais jauneklis tika nosviests zemē.

Lēbels piecēlās un gribēja klupt virsū vecajam Šmcijcm, bet, redzēdams, ka Judīte pašreiz atraisa suni, ieskatīja par labāku bēgt. Gandrīz jau pie pašiem vārtiem viņš pēkšņi nokrita zemē un, pārgriezis acis, sāka spārdīties rokām un kājām, izgrūzdams mežonīgus rēcienus, kas īsā laikā sapulcināja visus žīdu kvartāla iedzīvotājus.

Judīte bija iesteigusies namā, bet vecais Šmeije arvien vēl stāvēja pagalmā.

—          Viņš ir nelabā apsēsts! — viņš sauca. — Viņam jau atkal uznākusi lēkme. Tas ir sods!

Daži kaimiņi pacēla slimo un ienesa to viņa dzīvoklī, kur krītamās kaites lēkme pamazām norima.

Vismaz uz divām nedēļām Lēbels Fcilšcntāls nu bija Judītei nekaitīgs.

***

Atgriezies guļamistabā, Ulrihs vairs neatrada tur Judīti. Uz galdiņa spoguļa priekšā gulēja zīmīte:

,, Es aizeju, mīļais, lai tēvs nepamanītu manu prombūtni. Gaidi mani

tīt tajā pašā laikā. Ar tūkstoš skūpstiem

Tara Judīte."

—         Viņa ir prom! — Ulrihs nopūtās, noglabādams zīmīti kabatā. — Kas tā par dzīvi! Man jāslēpj mana laime no visiem, it kā viņa nebūtu grāfa kroņa cienīga! Bet vecāki… Nē, to es nevaru: grāfs Reišcnovs un kāda žīdiete!… Tikpat viņa nespētu baudīt pelnīto laimi. Un tā mums jāslapstās arī turpmāk, it kā mūsu mīla būtu noziegums. Viņai jāmelo un jāliekuļo, lai varētu tikties ar mani. Un kādas ciešanas tas viņai sagādā!… Ak, jūs, cilvēki, ar jūsu mežonīgajiem, nežēlīgajiem aizspriedumiem! Cik daudz tīras laimes jūs jau esat bez žēlastības saminuši kājām!

Ulrihs sāpīgi ievaidējās. Velti viņš mēģināja atgaiņāt bailes no sava jaukā sapņa beigām.

—          Mēs aiziesim bojā, un nekas nespēs mūs glābt, — viņš gurdi murmināja. — Es nevaru dzīvot bez goda, un arī viņa nc !

Vēl ilgi viņš palika vienatnē ar drūmo atziņu, ka arī.visjaukākajam pasaulē reiz pienāk gals.

39

Nopratināšana

Cik drūmi un gausi vilkās dienas! Pateicoties advokāta gādībai, Gabrielai gan bija piešķirts labāks ēdiens un arī grāmatas lasīšanai, tomēr tas viss nespēja izkliedēt viņas izmisumu.

Vienīgais gaismas stariņš tai bija ziņa par Roberta atbrīvošanu. Vai tas jau nebija solis uz priekšu?

— Ak, kaut taču Roberts reiz atnāktu! — viņa nopūtās.

Durvis tika atslēgtas, un tajās parādījās inspektors. Gabriela steidzās tam pretī.

—         Cik labi, ka atnācāt! Jau divas dienas neesmu jūs redzējusi. Vai bijāt slims?

Inspektors nepaguva atbildēt, jo šajā acumirklī Gabricla ieraudzīja aiz tā Vernera kundzi un Robertu.

—          Vai tiešām tu esi atnācis, Robert? Un arī tu, mīļo māt! — Gabricla priecīgi iesaucās.

Viņa ieslīga vīra rokās, un asaras sāka nevaldāmi ritēt tai pār vaigiem.

—         Neraudi, dārgā, — Roberts viņu mierināja. — Mēs taču esam pie tevis!

— Kā klājas manai mātei? — viņa nedroši jautāja.

—         Nesen viņa izteica dažus nesakarīgus vārdus — tas ir viss, — Vernera kundze atbildēja. — Ārsti nolēma ievietot viņu kādā slimnīcā novērošanai. Ievainojums jau galīgi sadzijis.

—         Ak, Dievs, cik ilgi tas vēl turpināsies? Man vairs nav nekādu cerību… Bet kādēļ Zuzanna nav atnākusi jums līdzi?

Vernera kundze elsodama ieslēpa seju rokās.

— Viņa jau ir šeit — pavisam tuvu!

Gabriclai šķita, ka viņa nav pareizi sapratusi.

— Zuzanna cietumā? Žēlīgais Dievs! Par ko?

Roberts viņai visu izstāstīja.

—  Un kāpēc Zuzanna klusē?

— Arī mēs nevaram to saprast.

Inspektors, kas visu laiku bija stāvējis pie loga, pienāca tuvāk.

—         Noteiktais laiks pagājis. Nu jums jāatvadās. Bet jūs vēl varat runāt ar savu meitu.

Vernera kundze pietrūkās kājās.

—        Es drīkstu redzēt Zuzannu? Mans nabaga, nabaga bērns! Lūdzu vediet mani pie viņas! Nāc, Robert!

Roberts vismīļāk būtu palicis tepat.

— Ak, Gabriela, kad gan mēs atkal drīkstēsim būt vienmēr kopā?

Gabriela ciešāk piekļāvās vīram.

—         Ceri, — viņa sacīja. — Paļaujies uz manu nevainību, Dievs mūs neatstās.

Viņa atkal palika viena. Ak, cik mokoša reizēm bija šī vientulība! Viņai likās, it kā tā būtu atstāta viena tuksnešainā, neapdzīvotā salā, no kuras tā nekad vairs netiks projām.

—        Izmeklēšanas tiesnesis un doktors Normana kungs vēlas ar jums runāt, Vernera kundze, — aiz viņas atskanēja inspektora laipnā balss.

Mirkli vēlāk viņa jau stāvēja istabā, kur vairākkārt bija tikusies ar savu aizstāvi.

Tiesnesis sēdēja pie lielā rakstāmgalda. Doktors Normans stāvēja, atspiedies pret palodzi. Viņš godbijīgi pasveicināja CJabriclu, kamēr izmeklēšanas tiesnesis tikai nevērīgi pamāja lai ar galvu, uzaicinādams atsēsties sev pretim galda otrā pusē.

—         Vai pazīstai Brandcnfclsu ģimenes rotas, Vernera kundze? — viņš bez kāda ievada jautāja.

— Jā, esmu tās neskaitāmas reizes redzējusi.

—         Vai jūs varētu uzskaitīt visas? Palūkojieties, vai no šīs kastes satura kā trūkst?

—        Kastes vākā atrodas pilns satura saraksts, māte pati to sastādīja, — Gabriela atbildēja. — Ja atļaujat, es to izņemšu.

Tiesnesis izbrīnā vēroja, kā zem Gabrielas pirksta spiediena paveras kāda platīto kastes vākā, kurā kļuva redzams diezgan dziļš, slepens nodalījums. Tajā atradās daži nodzeltējuši papīri.

Tiesnesis izņēma kādu lielu, vairākkārt salocītu loksni.

—         Kas tad tas? — viņš pārsteigts iesaucās. — Tas taču pils plāns! Redziet, advokāta kungs, šeit ir apzīmētas divas slepenas istabas, kas tieši savienotas ar grāfienes istabu.

Doktors Normans vērīgi aplūkoja plānu, kas bija identisks tam, ko policija bija atradusi Zuzannas istabā.

—          Dīvaini, ļoti dīvaini, — tiesnesis nomurmināja. — Un šis te laikam ir kastes satura saraksts? — viņš turpināja, izņemdams no slepenā nodalījuma vēl otru, mazāku loksni. — Saraksts sastādīts pirms astoņiem gadiem. Vai kopš tā laika jūsu māte būtu atdāvinājusi vai pārdevusi kādus no šiem priekšmetiem?

—         Cik zinu, tas nav noticis, — jaunā sieviete mierīgi atbildēja. — Šīs rotas parasti mēdz pāriet galvenā mantinieka īpašumā, un nevienam nav tiesību tās atsavināt.

— Šajā gadījumā galvenā mantiniece būtu jūs?

— Pēc mātes nāves — protams.

—        Bet ja grāfiene būtu atņēmusi jums mantošanas tiesības, Vernera kundze?

— Par to man nekas nav zināms, un cs ari neticu, ka tas būtu noticis.

—          Kā jūs varat būt tik pārliecināta par to? — tiesnesis jautāja, nenovērsdams no viņas acis.

Gabricla nojauta, ka viņa nolūks ir padarīt viņas jau tā smago stāvokli vēl ļaunāku.

—         Es neko nezinu, cs tikai tā domāju. Tajā īsajā brītiņā, kamēr es biju kopā ar māti, mēs nerunājām par tādām lietām. Bet tā kā viņa arvien vēl mīlēja mani, tad man arī nav iemesla ticēt, ka viņa būtu izslēgusi mani no mantošanas tiesībām.

—  Liekas, šo jautājumu jūs jau esat pārdomājusi — vai nav liesa?

—         Esmu domājusi vienīgi par manu nabaga slimo māti. Es tikai atbildēju uz jūsu jautājumu.

—         Nu, gluži tik vienalga tas taču tomēr nav — vai kļūt par vienu no bagātākajām mantiniecēm visā apvidū, vai arī palikt pavisam bez līdzekļiem?

—           Ko man palīdzētu bagātība? Bez mātes svētības cs tikpat nespētu to baudīt.

—  Un ja grāfiene nomirtu?

Gabricla šausmās pietrūkās kājās.

— Mans Dievs, kādēļ jūs mani mokāt? — viņa raudādama iesaucās.

Normans tikai ar pūlēm valdīja sašutumu. Gabrielas ciešanas viņu

dziļi sāpināja, bet viņš pat nedrīkstēja iebilst ne vārda tās labā. Turpretim tiesnesim likās, ka tas viss ir tikai veikla izlikšanās.

—        Starp citu, pēc gada jūs kļūsit pilngadīga un iegūsit tiesības pati pārvaldīt savu mantojumu, — viņš nesaudzīgi turpināja.

—         Ko gan man palīdzētu šis mantojums — cietumā? — Gabricla rūgti piezīmēja.

— Tātad jums šķiet, ka pēc gada jūs vēl būsit šeit?

—        Ja vien nenotiks kāds brīnums, kas pierādītu manu nevainību, — kur gan citur cs lai būtu?

—          Nu, arī cietumā laiks paiet, savu sodu izcietusi, jūs tomēr vēl varētu izmantot bagātību.

—         Tātad par tik zemisku nelieti jūs mani uzskatāt? — Gabricla iesaucās, nespēdama vairs novaldīt sašutumu.

Tiesnesis neatbildēja.

—         Un nu pārbaudīsim kastes saturu pēc šī saraksta, — viņš mierīgi turpināja un sāka lasīt, salīdzinādams sarakstā minētos priekšmetus ar patiesībā esošajiem: — Rožainu pērļu kaklarota — nav, tātad nozagta. Briljantu rokassprādze čūskas veidā, galva ar smaragda acīm — arī nav.

Trūka ļoti daudz vērtīgu priekšmetu.

Tiesnesis paņēma no galda un atraisīja mazu vīstoklīli, kas saturēja pie līkas atrastās rotas. To izskats pilnīgi saskanēja ar sarakstā minētajām lietām. Tomēr dažu priekšmetu vēl trūka: pērļu kaklarota, briljantu rokassprādze un vairāki gredzeni nebija atrodami.

Beidzot tiesnesis izņēma no kabatas raibu zīda lakatiņu ar tajā iespraustu briljanta adatu. Izrādījās, ka arī tā ir minēta sarakstā.

—         Jūs pirmīt apgalvojāt, ka nekas no rotām nav ticis atdāvināts. Kādā ceļā tad šī adata būtu nokļuvusi vecās Vernera kundzes īpašumā?

— Šī adata bija pie viņas? Un ko viņa pali saka par to?

—          Viņa to izskaidro diezgan dīvaini: viņas suns esot atradis šo lakatiņu un ar visu adatu pienesis viņai…

—         Un šis lakatiņš pieder Ilkai! — Normans viņu pārtrauca, izvilkdams no kabatas otru, pilnīgi lādu pašu lakatiņu.

Tiesnesis pietrūkās kājās un salīdzināja abus lakatiņus.

—          Jums taisnība,— viņš piekrita. — Tātad aizdomas pret veco Vernera kundzi atkrīt.

—         Ilka pazaudējusi šo lakatiņu, un suns to atradis. Izskaidrojums ļoti vienkāršs, izmeklēšanas tiesneša kungs.

— Jā… protams.

—         Atliek vēl tikai jautājums: vai nozudušais Feits šis lietas nozadzis, vai arī barons Rotenauss tās iedāvinājis savai mīļākajai?

—         To viņš noteikti noliedz, advokāta kungs. Un kamdēļ gan mēs lai neticētu viņam? — tiesnesis dedzīgi sacīja.

—  Liegšanās taču vēl neko nepierāda.

—        Barona liecības līdz šim vienmēr izrādījušās patiesas, ko pierāda arī Zuzannas Verneras istabā atrastais pergamenta vīstoklis.

—         Derētu viņus konfrontēt, ari Ilka jānopratina. Starp citu, Vernera kundze pašreiz ir pie savas meitas. Es lieku priekšā nekavējoties ataicināt viņu un vēlreiz noklausīties tās paskaidrojumus.

—  Labi, advokāta kungs.

Tiesnesis deva rīkojumu, un brīdi vēlāk Vernera kundze jau stāvēja istabā.

—          Vai jūs arvien vēl uzturat spēkā savus paskaidrojumus par briljanta adatas atrašanu? — tiesnesis jautāja viņai.

— Jā,— viņa cieši atbildēja.

—  Pastāstiet mums vēlreiz visu, kas jums zināms.

Anna bez vilcināšanās paklausīja.

—  Pateicos, nu mēs zinām, kur šī adata gadījusies.

Vernera kundze uzmeta tiesnesim jautājošu skatienu. Vai tiešām viņš jau zināja par Johana Lingcs apmeklējumu?

—          Vai pazīstat šo rotu kasti, Vernera kundze? — tiesnesis jautāja.

—           Protams, pat ļoti labi, — viņa atbildēja. — Grāfiene man daudzkārt tika to rādījusi. Viņai vispār nebija noslēpumu no manis,

—  viņa lepni piebilda.

—  Vai atceraties, kur pēdējo reizi redzējāt šo kasti?

—         Protams, tā stāvēja grāfienes istabā uz apaļā galda todien, kad… kad viņa tika atrasta.

Doktors Normans kā elektrizēts pievērsās Annai.

—  Vai jūs to noteikti zināt?

—  Varu to apzvērēt.

Tiesnesis juta, ka viņa ciešā pārliecība sāk šķobīties.

—  Kas vēl atradās kastē? — viņš jautāja.

Anna mirkli apdomājās.

— Pašas grāfienessastādīts vērtslietu saraksts, rotas un testaments,

—  viņa atbildēja.

—        Testaments? — tiesnesis un Normans reizē iesaucās. — Kur tad tas palicis?

—  Vai tad slepenajā nodalījumā tā nebija?

Normans pievērsās tiesnesim:

—  Acīmredzot testaments izzagts reizē ar iztrūkstošajām rotām.

—         Varbūt grāfiene pati to jau iepriekš izņēmusi. Var gadīties, ka turpmāk mēs to vēl atradīsim pilī.

—         Es prasu noslēgt un pārmeklēt Lindenhozas muižu, izmeklēšanas tiesneša kungs.

Tiesnesis paziņoja, ka nopratināšana pabeigta. Anna sirsnīgi atvadījās no Gabrielas, ko inspektors aizveda atpakaļ tās istabā.

Doktors Normans brīdi nenovērsa acis no durvīm, pa kurām tā bija izgājusi. Šajā acumirklī viņš bija aizmirsis visu un zināja vienīgi to, ka no visas sirds mīl šo nelaimīgo sievieti un ka ir mierā darīt visu, lai pierādītu tās nevainību.

No šīm pārdomām viņu iztraucēja tiesnesis, kas visu laiku nebija novērsis acis no tā.

—  Reti skaista sieviete, — viņš it kā nejauši ieminējās.

—        Jā, — Normans nevērīgi atbildēja, tūliņ sapratis tiesneša aizdomas. — Kā redzams no Vernera kundzes liecības, tad vērtslietu kaste līdz pat pēdējam brīdim atradusies grāfienes istabā un nebūt nav tikusi nodota barona Rotenausa uzglabāšanā, kā viņš pats to apgalvo.

—     Šeit saduras divas pretrunīgas liecības, — tiesnesis apdomīgi iezīmēja.

—        Annas Vernera kundzes liecība ir neapšaubāma, bet par Rotenausu to vis nevar teikt. Bez tam Ilka pašreiz atrodas pie barona. Kur viņa bijusi līdz šim? Kur ir vecais Feits? Tic ir svarīgi jautājumi, kas katrā ziņa jānoskaidro.

— Tumša lieta, — tiesnesis īgni piezīmēja un, īsi atvadījies, izgāja.

Normans ielūkojās pulkstenī un tikai tagad atcerējās, ka mājās viņu

gaida kāda jauna kliente.

Ejot gar Gabrielas istabas durvīm, viņam likās, it kā aiz tām būtu izdzirdis klusu raudāšanu.

—         Kaut cs varētu nožāvēt lavas asaras, tu nelaimīgā, mīļotā sieviete! — viņš sevī domāja, steigdamies mājup. — Es atdotu savu dzīvību, ja ar to varētu pierādīt tavu nevainību un atriebties tiem, kas grib tevi pazudināt! Ar prieku cs kaut šodien ietu nāvē, lai tevi atbrīvotu!

40

Brīnišķās satikšanās

Grāfiene Zigrīda Holmsvīka bija cicši nolēmusi atgriezties dzimtenē. Viņa gribēja pārdot savu mazo muižu, lai tādā veidā sarautu ari pēdējās saites, kas to vēl vienoja ar šo apvidu, kur tā bija tik daudz pārcietusi.

Viņa nejauši bija iepazinusies ar doktoru Normanu, un šis cilvēks ar sapņainajām acīm, kurā tā nojauta sev radniecīgu dvēseli, uzreiz bija ieguvis viņas uzticību. Viņa jau bija to lūgusi parūpēties par piemērota pircēja atrašanu.

Advokāts neatrada par iespējamu noraidīt šo lūgumu, kaut las viņu ļoti traucēja. Viņu mazliet pārsteidza grāfienes neparastā prasība, ka, atskaitot pašu pircēju, neviens nedrīkst zināt par viņas muižas pārdošanu. Šodien Normans bija uzaicinājis viņu ierasties dažu jautājumu pārrunāšanai, un Zigrīda arī bija atnākusi kājām vecā Torenscna pavadībā. Kučierim viņa bija pavēlējusi gaidīt kādā viesnīcā.

Grāfiene jau tuvojās vecajam namam Kanāla ielā, kad pēkšņi ieraudzīja pretim nākam to meiteni, kuru tā reiz bija redzējusi uz. tilta, īsu mirkli viņa sajuta pret to naidu un greizsirdību, bet tad viņas cēlā daba ieguva virsroku pār visām zemajām jūtām. Šo meiteni viņš mīlēja! Bet vai tā arī prata cienīt savu laimi?

Zigrīdu pēkšņi sagrāba neprātīga vēlēšanās iepazīties ar viņ Judīte, kas tagad steidzās pie mīļotā, bija jau pagājusi grāfien garām, to nepazinusi.

Zigrīda pagriezās un steidzās pakaļ Judītei, kuras soļi kļuva arvie gausāki, arvien smagāki. Neciešamu sāpju mocīta, viņa aizvilkās līd kanāla margām. Nākamajā acumirklī Zigrīda jau stāvēja tai līdzās.

—   Vai esat slima? — viņa līdzjūtīgi jautāja, biklu skatu vērdama jaunās meitenes sāpju pārvērstajā sejā.

Judīte gurdi pacēla galvu un, pazinusi grāfieni, spēji satrūkās.

—  Nezinu, — viņa mulsi atbildēja, spiezdama rokas pie krūtīm, bet viņas acis lūdzās: „Palīdzi man!"

Ne vārda neteikusi, Zigrīda aplika roku viņai ap vidu un aizveda to pie tuvējā sola. Veikli viņa atraisīja tās apģērba cicši savilktās saites, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Judīte nepretodamās ļāva visam notikt.

Viņa jutās pārāk nespēcīga, lai ko iebilstu.

Nu viņa atviegloti uzelpoja un ielūkojās Zigrīdas bālajā, uztrauktajā sejā. Pēkšņi viņa strauji apvija rokām tās kaklu, it kā meklēdama aizsardzību pie šīs lepnās, cēlās sievietes krūtīm. Viņas ķermenis raustījās nevaldāmās cisās.

Zigrīda saprata visu. Jā, Ulrihs mīlēja šo meiteni, un šī mīla tai solīja vienīgi nelaimi, bet tomēr viņa apskauda to.

Beidzot Judīte daudzmaz nomierinājās. Viņa atlaida Zigrīdas kaklu, nesaprazdama, ko nu iesākt.

Pulkstenis tuvējā tornī nosita trīs. Zigrīdai jau vajadzēja būt pie advokāta, un bez sevišķi svarīga iemesla tā nevarēja likt viņam velti gaidīt.

—  Nu man jāiet, — viņa ar patiesu nožēlu sacīja. — Vai jūtaties pietiekami stipra, lai varētu viena pati nokļūt mājās?

—   Jūs esat tik laba, — Judīte klusi nomurmināja. — Es nekad neaizmirsīšu, ko jūs esat manā labā darījusi. Jūs novēlat man manu īso laimi… un kad manis vairs nebūs — nepārmetiet viņam nekā. Viņš meklēs jūs. — Viņa strauji pieliecās un, noskūpstījusi Zigrīdai roku, aizsteidzās.

Grāfiene lēnām piecēlās. Vai tas bija sapnis? Viņa mīļākā vēl nupat bija sēdējusi tai līdzās… un kādus tumšus vārdus tā bija izteikusi? Tas izklausījās gandrīz kā novēlējums. Nu viņa bija jau nozudusi, un Zigrīda nezināja pat tās vārdu. Ši žīdu meitene gāja pretim savam liktenim, viņas vienīgajai, augstākajai laimei bija lemts kļūt par tās pazudinājumu…

Zigrīda piezvanīja pie doktora Normana durvīm. Laipnā saimnicicvcda viņu darbistabā un lūdza apsēsties. Advokāta kungs vēl Bcesot pārnācis, bet kuru katru mirkli tam vajagot būt mājās.

Grāfiene nosēdās ērtajā ādas krēslā un pārlaida acis papīriem piekrautajam rakstāmgaldam. Pašā galda malā gulēja maza, sarkanos vākos iesieta grāmatiņa. Neko nedomādama, Zigrīda paņēma to un saka šķirstīt. Tic bija tik dziļi izjusti, tik spēcīgi un kvēli uzrakstīti dzejoļi, ka viņa neviļus aizrāvās un iegrima to lasīšanā.

Vai tās nebija viņas pašas ciešanas, kas izskanēja šajās sirdi aizkustinošajās rindās par mīlu bez cerībām?

Kurai bija veltīta šī kaisle?..

Zigrīda pēkšņi pietvīka. Ko viņa bija izdarījusi? Ielauzusies cita dvēselē, noklausījusies tā sirds slepenākās domas un jūtas!

Steigā noslēpusi grāmatu zem papīriem, viņa apsēdās cietajā dīvānā, it kā bīdamās tikt notverta nozieguma vietā.

Bija arī pēdējais laiks, jo nākamajā acumirklī Dr. Normans ienāca istabā un pasveicināja grāfieni ar viņam piemītošo kautrību.

Atpogājusi mēteli un novilkusi cimdus, Zigrīda nosēdās pretim Normanam un gribēja tam ko jautāt, bet pēkšņi pamanīja bezgalīga pārsteiguma izteiksmi tā skatienā.

— Kas jums nolika? — viņa izbrīnā jautāja.

—         Atvainojiet, grāfien, kas tas par zīmoggredzenu jūsu kreisās rokas pirkstā?

Viņa smaidīdama nomauca to no pirksta un pasniedza advokātam.

—          Tā ir piemiņa no tēva. Redzat šo kalnraču cirvi? Tas ir mūsu ģerbonis, jau kopš gadsimtiem mūsu ģimenei pieder lielas kalnraktuves.

Dr. Normans uzreiz pazina to pašu ģerboni, kādu bija redzējis detektīva atrastajā saktā.

—  Vai jums ir vēl citas šādas rotas?

—        Jā. Diemžēl man pazudusi kāda sakta ar ģerboni un kroni virs tā. Man šķiet, cs pat zinu, kur tā palikusi.

Un viņa pastāstīja Normanam par savu dēkaino satikšanos ar ārprātīgo sievieti, kas to uz ccļa aplaupījusi.

Advokāts ar redzamu interesi noklausījās viņas stāstā. Tad viņš piegāja pie rakstāmgalda un izņēma no lā atvilktnes kādu priekšmetu.

—          Mana sakta? — Zigrīda pārsteigta iesaucās. — Kā gan tā nokļuvusi šeit?

Normans tikai paskaidroja, ka kāds cilvēks to atradis netālu no Spoku torņa uz ceļa. Zigrīda sirsnīgi pateicās par tik negaidītā veidā atgūto piemiņu.

—         Vai manai muižai jau gadījies kāds pircējs? — viņa jautāja. -« Es gribētu pēc iespējas drīzāk nokārtot šo lietu, lai varētu aizbraukt

—         Līdz šim pieteicies tikai viens pircējs, bet to cs jums neieteiktu, kaut viņš ir maksātspējīgs.

—  Kāpēc tad nc?

—         Tas ir kāds žīdu augļotājs, kas nodarbojas ar visādiem tumšiem veikaliem. Viņš grib iegūt kādu prāvāku lauku īpašumu, lai apmestos tur uz pastāvīgu dzīvi kopā ar savu slimīgo meitu… Nu, kas tur ir? — Normans pievērsās saimniecei, kas parādījās durvīs.

—  Grāfs Rcišcnova kungs, — viņa čukstot atbildēja.

Zigrīda pietrūkās kājās.

—           Izlaidiet mani, cs negribu, ka viņš mani šeit redz! — viņa uztraukta čukstēja. — Sakiet, kur es varētu iziet?

Normans izbrīnā uzlūkoja viņu.

—  Lūdzu, nāciet.

Viņš ieveda Zigrīdu kādā mājīgi iekārtotā telpā.

—  Jūs taču nenodosit mani? — viņa lūdzoši jautāja.

—        Jūsu vēlēšanās man ir pavēle, grāfien. Grāfs Reišcnovs nedabūs zināt par jūsu apmeklējumu.

Viņš izgāja. Zigrīda atkrita kādā krēslā un gurdi aizvēra acis.

Ulrihs Reišcnovs pacietīgi gaidīja. Viņam likās, it kā tas būtu dzirdējis sievietes balsi, un tas viņu mazliet pārsteidza.

Beidzot ienāca Normans. Viņš izskatījās stipri samulsis.

—  Piedodiet, ka liku jums tik ilgi gaidīt, grāfa kungs.

—  Jums laikam bija kāds apmeklētājs?

—         Apmeklētājs? Nē,— advokāts stostījās, izvairīdamies no grāfa skatiena.

—         Nu, tādā gadījumā esmu maldījies, — Ulrihs mierīgi sacīja.— Es gribēju lūgt jūsu padomu kādā neparastā lietā…

Viņš aprāvās un, viegli smaidīdams, uzlūkoja uz rakstāmgalda gulošo dāmas cimdu. Arī Normans jau bija pamanījis un pietvīcis iebāza to svārku kabatā. Gaisā izplūda maiga vijolīšu smarža, kas Ulriham šķita dīvaini pazīstama.

—          Kādu padomu jūs vēlētos? — Normans jautāja, cenzdamies izkliedēt nepatīkamo situāciju.

Ulrihs iesmējās.

—          Jā, tas ir dīvains gadījums: cs pēkšņi saņēmu naudu un pats nezinu, no kā.

—  Nu, tad taču jums jāpriecājas, — advokāts mēģināja jokot.

—     Lūdzu, izlasiet šo vēstuli un tad spriediet. — Grāfs Reišcnovs nsniedza viņam kādu papīra lapu.

Pasla zīmogs bija gandrīz nesalasāms, un rokraksts neapšaubāmi n.irrozīts. Aploksnē atradās simts naudas zīmju, katra tūkstoš marku Vērtībā.

—         Nezinu, kā to lai izskaidroju, — Reišenovs turpināja. — Šo vēstuli dārznieks šorīt atnesa man kopā ar citām, ko tas bija izņēmis no pastkastes.

Normans pacēla aploksni un brīdi vērīgi aplūkoja to pret gaismu.

—           Vēstule sūtīta no Rozcnburgas, un tā nodota pastā vakar pēcpusdienā, — viņš beidzot sacīja. — Apsveicu jūs, grāfa kungs, ar lik patīkamu pārsteigumu. Šo naudu droši vien sūta jums kāds vecs parādnieks?

—         Nē, man neviens nav parādā, un nu es nezinu, vai man maz ir tiesības šo naudu paturēt?

—  Vai jums varbūt draudēja kādas nepatikšanas?

— Jā, pat ļoti lielas, jo esmu nokļuvis vecā Šmeijcs Finkcla nagos.

—  Kā, šī nekrietnā augļotāja?

Ulriha skaistā seja bija kļuvusi ļoti nopietna. Viņš īsos vārdos izstāstīja advokātam par savām attiecībām ar-veco grabažnieku.

—        Tādā gadījumā šī nauda, kas jums nozīmē atbrīvošanos no visām saistībām, var būt vienīgi kāda drauga dāvana un jūs nekādā gadījumā nedrīkstat to noraidīt, — Normans beidzot sacīja.

—  Bet tā taču ir vesela bagātība.

— Acīmredzot dāvinātājam šī summa tomēr nav šķitusi pārāk liela.

—        Tātad jums liekas, ka es drīkstu izlietot šo naudu mana parāda nomaksai?

—        Jā, ko gan citu jūs varētu ar to iesākt? Jūs taču nezināt pat to, kas naudu sūtījis?

—         Nē. Mans glābējs katrā ziņā ir kāds cēls cilvēks, kam es varu pateikties par visu manu turpmāko dzīvi, jo pretējā gadījumā man būtu atlikusi tikai viena izeja…

Otrā istabā ar skaļu troksni apkrita kāds krēsls.

—        Kas tur ir? — Reišcnovs izbijies jautāja. — Vai kāds ir dzirdējis mūsu sarunu?

—        Nē, tā droši vien ir mana saimniece, — Normans atbildēja, kaut arī viņu troksnis bija nobiedējis.

Šajā acumirklī pie durvīm atskanēja nepacietīga zvanīšana, un brītiņu vēlāk uz sliekšņa parādījās galīgi apjukusi saimniece.

—         Mans Dievs, tur atkal atnācis grāfs Reišcnovs, un es taču viņu vēl nemaz neesmu izlaidusi! — vecā sieviete nobijusies iesaucās. 1

—  Kādas blēņas! Es iziešu pats.

Normans izsteidzās ārā. Tur stāvēja Roberts Verners.

— Ā, es jau tūlīt domāju, ka tas esat jūs! — advokāts iesaucās, ļ

—        Vai grāfs Reišcnovs ir šeit? — Roberts klusi jautāja. — Vai varu ar viņu runāt?

—  Lūdzu, nāciet.

Viņš ieveda Robertu istabā, kur grāfs ar to sirsnīgi apsveicinājās, pats nesaprazdams, kādēļ šis jauneklis viņam tik simpātisks.

Roberts bija redzami uztraukts.

—         Nāciet man tūlīt līdzi, grāfa kungs, — viņš sacīja. — Nupat mani atkal noturēja pārjums, bet tas bija labi. Netālu no jūsu dzīvokļa cs redzēju, ka kāds vīrietis uzmācās jaunai meitenei, kas bija tik ļoti nobijusies, ka pakrita turpat uz ielas. Es aiztriecu to tēviņu un ienesu jauno dāmu jūsu namā. Jūsu kalpotājs nodomāja, ka tas esat jūs. Piedodiet, bet cs nevarēju citādāk.

Reišcnovs pietrūkās kājās.

—         Judīte! — viņš iesaucās. — O, pateicos jums! Vai viņa slima? Runājiet taču!

Viņš satvēra Robertu aiz rokas, un viņam ienāca prātā, ka kuru katru mirkli var ierasties Šmeije Finkcls. Viņš bija pavēlējis dārzniekam ielaist veco žīdu. Ja nu tas ieraudzītu Judīti!

Normans bija smalkjūtīgi izgājis otrā istabā, kur sēdēja Zigrīda. Judītes vārdu viņi abi bija dzirdējuši.

—         Pasteigsimies, Vernera kungs. Lūdzu, nāciet man līdzi! Varbūt man būs vajadzīga jūsu palīdzība. Kur palika advokāts?

Viņš ātri atvēra durvis, un Zigrīdai tikko atlika laiks nostāties kāda skapja ēnā. Normans, kā sargādams, aizstājās tai priekšā.

Grāfs samulsis aizvēra durvis. Viņš nebija māsīcu pazinis, bet Roberts uzreiz bija to saskatījis, un grāfienes atrašanās šajā namā to ļoti pārsteidza.

Advokāts pavisam apjucis iznāca no blakusistabas.

—         Mans Dievs, ko gan jūs nu domāsit par mani, Norman! — grāfs iesaucās. — Bet es esmu tik ļoti uztraukts… Man tūliņ jāiet un Vernera kungam arī. Uz redzēšanos.

Viņš izsteidzās no Istabas. Roberts tikai ar pūlēm varēja viņu panākt.

Kad saimniece brīdi vēlāk iegāja darbistabā, tur neviena nebija. Bet otrā istabā bija dzirdamas kādas sievietes elsas un doktora Normana mierinošā balss.

i Vecā sieviete nopūzdamās pakratīja galvu. Viņa nespēja saprast šo Jiuīnlaiku pasauli. Viņas jaunības dienās viss bija daudz jaukāk un labāk.

41

Noziegums atriebjas

Faustīnas namā valdīja nospiesta jutoņa.

Grāfienes Bcrgcras labie ieskati par namamāti tomēr bija mazliet satricināti. Viņa labprāt būtu atstājusi šo namu, ja vien to atļautu dēla veselības stāvoklis. Valdemārs gulēja gultā pilnīgi nejūtīgs pret visu. Uz mātes jautājumiem viņš atbildēja tikai ar gurdu smaidu un nekad nejautāja par Faustīnu. Kopēji bija loti mierā ar savu pacietīgo pacientu un saskaņā ar ārsta rīkojumu ne uz mirkli neatstāja to vienu.

Faustīna nerādījās. Viņa bija ieslēgusies savā istabā un, kā likās, neinteresējās par to. Liktenis bija pārvilcis krustu visām viņas cerībām. Nevainīgā bērna tēls, ko tā bija netīšām noslepkavojusi, ne dienu, ne nakti nedeva viņai mieru. Un aiz šī tēla draudīgi rēgojās ešafots…

Bēdas un sirdsapziņas pārmetumi bija padarījuši viņu par gadiem vecāku. Viņas seja bija novājējusi, acis iekritušas un zaudējušas mirdzumu.

Ārā plosījās vētra, un lietus gāza kā ar spaiņiem. Faustīna vairs nevarēja izciest savas istabas vientulību. Kā trenkāta viņa izskrēja no nama un lietū un vētrā skriešus devās cauri dārzam uz lielceļa. Te viņas kāja atsitās pret ko mīkstu, un viņa gandrīz paklupa.

Tā bija liela gumijas bumba, ar ko Ērihs vēl nesen bija rotaļājies.

It kā kāds to būtu notriecis no kājām, Faustīna nokrita piemirkušajā zemē un, abām rokām satvērusi bumbu, cieši piespieda to sev klāt. Dobjš, aizsmacis vaids izlauzās viņai pār lūpām.

— Ērih! — viņa kliedza tik skaļi, ka aizmigušie putni izbiedēti pacēlās gaisā. — Ērih, mans bērns, nāc atpakaļ pie manis! Mans bērns, mans bērns!

Arī namā bija izdzirduši kliedzienu. Vecie kalpotāji izskrēja dārzā, viņiem sekoja grāfiene un viens no kopējiem.

Viņi atrada baronesi sēdam uz samirkušās zemes un maigi sarunājamies ar gumijas bumbu, ko tā ne mirkli neizlaida no rokām. Tikai ar lielām pūlēm izdevās piecelt viņu no zemes un ienest atpakaļ namā.

Verandā stāvēja ārsts, kas iztālēm bija novērojis visu šo gadījumu Viņš tūlīt redzēja, ka šoreiz baronese neizliekas un neliekuļo, be tiešām cieš neaprakstāmas mokas.

Labā grāfiene bija ļoti uztraukta. Viņa sirsnīgi nožēloja nelaimīgo sievieti un ar prieku būtu tai palīdzējusi.

Savā istabā Faustīna drīz atguva samaņu un tūlīt aizraidīja no sevi, visus, atstādama istabā vienīgi veco Babeti. Iztaujājot veco sievieti, viņa dabūja zināt visu, kas noticis, un viņu sagrāba šausmas. Vai tas jau bija ārprāta sākums? Vai liktenis jau tik drīz atriebjas viņai? Tomēr viņa arvien vēl nedomāja gļēvi padoties, bet nolēma cīnīt' līdz pēdējam.

Caurām naktīm viņa bez miega bija vārtījusies gultā. Par laimi, viņai bija miegazāles, kas palīdzēja tai kaut uz brīdi aizmirst šausmīgo īstenību.

Izraidījusi arī Babeti, viņa iedzēra zāles un drīz vien iegrima dziļā, smagā miegā.

Pa to laiku ārsts sarunājās ar grāfieni. Viņš bija atvedis tai sveicienus no vīra, ko ziņa par dēla slimību bija ļoti satriekusi.

—          Man tomēr būs jābrauc uz Solingcnu, — grāfiene sacīja. — Ccru, ka dēla stāvoklis jau ir tiktāl uzlabojies, ka varu bez bažām atstāt to uz dažām dienām?

—          Katrā ziņā, grāfienes kundze. Vispār esmu pārliecināts, ka slimnieks jau pēc dažām dienām būs tiktāl atspirdzis, ka to varēs pārvest mājās.

—         Paldies Dievam! Man bija tik ļoti nepatīkami apgrūtināt nelaimīgo baronesi, kas vienā dienā zaudējusi brāli un dēlu.

—          Par kādu brāli jūs runājat, grāfienes kundze? — ārsts izbrīnā jautāja.

—  Nu, par baronu, kas taču nomira reizē ar bērnu.

— Tas bija šis dāmas vīrs.

—  Nevar būt! Viņa taču pali man to stādīja priekšā kā savu brāli.

—         Tas ir ļoti interesanti. Vai nepastāstīsit man tuvāk par šo gadījumu, grāfienes kundze?

Grāfiene pastāstīja viņam, ko bija redzējusi un dzirdējusi naktī pirms mīklainā nelaimes gadījuma.

Ārsta aizdomas arvien vairāk apstiprinājās.

—  Un kur palika nelaimīgā istabene? — grāfiene jautāja.

—         Viņa tika apcietināta, bet drīz atkal atbrīvota. Un iedomājieties — bērns ir dzīvs, viņam bija uznākuši tikai stinguma krampji. Bet baronese vēl nedrīkst to zināt, un tāpēc cs jūs lūdzu nestāstīt viņai par io. Un nu man jāiet. Ja vēlaties, grāfienes kundz.e, es varu savos ratos «izvest jūs uz Solingenas pili, — ārsts piedāvāja.

—        Ar prieku pieņemu jūsu piedāvājumu, doktora kungs. Ceru, ka mans dēls atrodas labās rokās.

Brīdi vēlāk ārsts un grāfiene atstāja mazo villu.

Drīz pēc tam pie vārtiem apstājās vienkāršs lauku pajūgs, no kura izkāpa divi braucēji. Babete atvēra tiem durvis un pārsteigta ieraudzīja Francisku un kādu policistu.

—        Jūsu kundze nedrīkst neko zināt par mūsu ierašanos, — ierēdnis iečukstēja vecajai sievietei. — Aizvediet mūs bērnistabā.

Babete trīcēdama paklausīja un, paņēmusi aizsegtu gaismekli, devās augšup pa kāpnēm. Policists un Franciska, kas vēl nebija izrunājusi ne vārdu, sekoja viņai.

Policists un Franciska divi vien iegāja Ēriha istabā.

—         Pagaidām paņemiet tikai visnepieciešamāko, — ierēdnis klusi sacīja. — Vēlāk mēs atbrauksim šurp vēlreiz.

Istabene izņēma no skapja dažus Ēriha apģērba un veļas gabalus. Tad tā atkal izgāja kopā ar policistu, kas pavēlēja Babetei paliki virtuvē un gaidīt, kamēr viņš atgriezīsies.

Tad tas pavadīja Francisku līdz ratiem, kur sēdēja vēl otrs policists.

No jauna atgriezies namā, policists paskaidroja abiem vecajiem kalpotājiem, ka viņš palikšot šeit pa nakti, un piekodināja tiem izturēties klusi un mierīgi, lai kas arī noliktu.

Tad viņš iegāja slimnieka istabā un, uzrādījis apliecību, pieteica arī kopējiem izturēties mierīgi un tikai uz viņa aicinājumu steigties pie tā. Šeit viņš uzzināja par grāfienes Bcrgeras aizbraukšanu.

Vecās dāmas istabai bija trīs izejas: vienas durvis veda koridorā, otras — slimnieka istabā, bet trešās — ēdamistabā, kas atradās līdzās Faustīnas istabai.

Ierēdnis palika grāfienes istabā. Visā namā valdīja dziļa tumsa. Vienīgi līdzās Valdemāra gultai bija maza spuldzīte. Kopēji sēdēja ēnā, viņi bija tik uztraukti, ka miegs tiem nenāca ne prātā.

Policists bija ērti novietojies lielā atzveltnes krēslā un turēja gatavībā aizdegtu slepenu laternu.

Pusnakts jau bija pāri, kad viņš pēkšņi izdzirda klusu troksni, it kā kāds uzmanīgi vērtu durvis.

Viņš vērīgi klausījās. Otrā istabā bija dzirdami basu kāju soļi, kas apdomīgi tuvojās durvīm. Tad tās klusi atvērās, un uz sliekšņa parādījās kāds balts stāvs. Tā bija Faustīna.

Policists aizturēja elpu. Ko baronese gribēja darīt?

Brīdi klausījusies, Faustīna piegāja pie slimnieka istabas durvīm un, noliekusies pie atslēgas cauruma, ielūkojās tajā. Vēl mirkli vilcinājusies, viņa tikpat uzmanīgi atvēra arī šis durvis.

Policists bija piecēlies un nedzirdamiem soliem sekoja viņai. Sargi nekustēdamies sēdēja atgaismas ēnā un izlikās snaužam.

Faustina lēnām tuvojās gultai. Viņas kuplie mati krita pār tās balto naktstērpu, bet ogļmelnās acis bālajā sejā kvēloja. Nu viņa stāvēja līdzās gultai, nenovērsdama skatu no Valdemāra sejas. Tad tā nometās ceļos un piespieda pieri viņa rokai, kas nokarājās pār gultas malu. Valdemārs nepakustējās.

Faustīna no jauna piecēlās un vērīgi palūkojās visapkārt. Uzgaida stāvēja divas pa pusei piepildītas alus glāzes, no kurām sargi vienmēr mēdza dzert. Faustīna piegāja pie galda un iepilināja kādu šķidrumu abās glāzēs. Tad tā izslīdēja grāfienes tumšajā istabā un palika tur pie durvīm klausoties.

Brītiņu vēlāk arī policists dzirdēja, ka slimnieka istabā kāds piecēlās un piegāja pie galda. Vēl dažas minūtes nogaidījusi, Faustīna atkal atvēra durvis. Bet tajā pašā acumirkli kāda spēcīga roka satvēra baroneses elkoni, kamēr otra roka cicši aizspieda tai muti.

Tas notika tik pēkšņi, ka Faustīna pat nemēģināja pretoties. Uz policista saucienu atsteidzās arī abi sargi.

— Gaismu! — viņš pavēlēja. — Un turiet viņu cicši!

Ieraugot trīs vīriešus, Faustīna sāka aiz dusmām griezt zobus. Neraugoties uz viņas pretošanos, policists sasēja tai rokas uz muguras.

—  Lomcs kundze, cs jūs apcietinu! — viņš paziņoja.

—          Ko nozīmē šis uzbrukums manā namā? — Faustīna trakās dusmās kliedza. — Es prasīšu gandarījumu par šo apvainojumu!

— Ko jūs nupat iepilinājāt glāzēs? Kas tā bija par indi?

Baroneses seja kļuva pelēka. Viņa bija pazudusi.

—        Tā nav inde — tikai miegazāles, — viņa iesaucās. — Nomaucicl spiedoga gredzenu no manas kreisās rokas pirksta — tajā ir caurums.

Ierēdnis nomauca gredzenu, tomēr neiedrošinājās to atvērt, bīdamies no kādas apdullinošas indes.

—  Kādēļ jūs gribējāt aizmidzināt kopējus?

Faustīna klusēja. Viņa taču nevarēja atzīties, ka gribējusi tikai netraucēti izrunāties ar Valdemāru, tikpat neviens viņai nebūtu noticējis.

— Jums tūlīt jāapģērbjas un jānāk man līdzi, — policists turpināja.

— Tagad, nakts vidū?

Viņa ar šausmām domāja par cietumu, kurp to vedīs, un par vienīgo līdzekli izbēgt šim kaunam — par nāvi.

— Laidiet mani, es iešu apģērbties,— viņa gurdā balsi sacīja.

Ierēdnis mirkli apdomājās. Viņš negribēja atstāt baronesi vienu,

bīdamies, ka tā varētu sev ko izdarīt.

Te notika kas negaidīts.

Faustīna iekliedzās un kā triekas ķerta nokrita uz grīdas, nenovērsdama šausmās ieplestās acis no kāda loga. Sekojot viņas skatienam, policists pārsteigts ieraudzīja aiz loga kāda vīrieša seju, kas bija cieši piespiesta rūtij. Tad aiz tās parādījās vēl otra klaidoņa seja, kuru ieraugot, Faustīna izbailēs atkal iekliedzās.

—          Šie tēviņi droši vien nodomājuši šeit ielauzties, — policists iečukstēja kopējiem. — Palūkojieties, vai viņu tur ir daudz.

Viens no kopējiem — milzīga auguma vīrs — izskrēja otrā istabā un, atrāvis logu, izlēca pa to dārzā. Nākamā acumirklī atskanēja mežonīgs kliedziens, tad šāviens un steidzīgi soļi, kas drīz apklusa tālumā.

Policists satrūkās. Kaut tikai kopējam nebūtu nolikusi kāda nelaime!

Viņš uzlūkoja Faustīnu, kas bija zaudējusi samaņu.

—        Es ieslēgšu viņu otrā istabā, — ierēdnis nomurmināja. — Sasietām rokām viņa taču tikpat nevar aizbēgt.

Ienesis baronesi ēdamistabā, viņš noguldīj'a to dīvānā un, rūpīgi noslēdzis visas durvis, pats caur verandu izgāja dārzā..

Kolīdz viņš bija izgājis, no istabas tumšā kakta iznāca kāds stāvs un lēnām tuvojās Faustīnai. Tā bija plecīga auguma sieviete sirmiem matiem un atbaidošu seju. Izvilkusi no kabatas pudeli ar degvīnu, viņa ieberzēja ar to baronesei pieri un deniņus.

Faustīna mulsi atvēra acis.

—         Hermanija, tu? Dieva dēļ, kā tu gadījies šeit? — viņa izbailēs iekliedzās.

— Klusu! Kur nauda?

—        Guļamistabā, tualetes skapītī. — Viņa zināja, ka pretošanās šeit nelīdzēs. — Tur, pa labi, ir slepenas durvis. Piespied tikai sienu tajā vielā.

Vecene nozuda. Faustīna pacēla galvu. Viņa dzirdēja soļus. Tas bija policists. Veikli kā kaķe viņa noslīdēja no dīvāna un nozuda aiz slepenajām durvīm.

Gandrīz tajā pašā mirklī atgriezās arī policists. Istaba bija tukša. Viņš pārmeklēja visus kakliņus, visus skapjus — baronese bija pazudusi.

Ierēdnis pasauca kopēju, kas visu laiku bija sēdējis pie slimnieka gultas. Tas ienāca, trīcēdams pie visām miesām.

—         Kur mans biedrs? — viņš jautāja, noklausījies policista stāstā par apcietinātās mīklaino nozušanu.

—        Tur jau viņš nāk. Viņš aiztrieca tos neliešus, kas bēgot izšāva uz viņu, bet lode neķēra to. Viņam pat izdevās atņemt vienam no četriem klaidoņiem revolveri.

Atgriezās kopējs ar iegūto ieroci rokā.

—        Šī batida bija nodomājusi ielauzties namā. Mēs esam ielenkti no visām pusēm, un mums nu jārūpējas dabūt palīgus… Jā, bet kur tad baronese?

—         Prom, nozudusi! — policists pukojās. Velns zina, kā viņa to izdarījusi! Mums jāpārmeklē viss nams.

—         Tā jau sen ir pāri kalniem, — kopējs atbildēja. — Šāda sieviete ir spējīga uz visu.

Šajā acumirklī policists atrada zem tapetēm noslēptās durvis. Visi trīs vīrieši iesteidzās guļamistabā. Acīmredzot te kāds vislielākajā steigā bija savācis kopā visu bēgšanai nepieciešamo. Galda atvilktnes bija izbīdītas, skapji izvandīti. Istabas vidū gulēja virve, ar ko policists bijasējis Faustīnu. Tā bija pārgriezta ar nazi. Logs, pa kuru bēgle bija izlēkusi, vēl stāvēja vaļā.

—         Viņa aizbēgusi, un kāds tai palīdzējis! — policists iesaucās. — Redziet, zem loga zemē iespiedušās kāju pēdas! Bet viņai taču bija daudz mazākas kājas… Kāds viņu aizvedis?

42

Piekrāptais blēdis

Ilka ļaunā priekā uzlūkoja bālo sievieti, kas prasīja, lai barons atdod tai nolaupīto godu.

—         Nezinu, kā jūs domājat to sasniegt, — viņa nevērīgi sacīja. — Ja jums ir kādi pierādījumi — nāciet klajā ar tiem!

Elzbcte neizsakāmi cieta. Vai tiešām viņa būtu velti nākusi šo smago ccļu pie sava pavedēja?

—  Kur ir barons? — viņa jautāja.

—         Tepat līdzās. Viņš katrā ziņā ļoti priecāsies par jūsu apmeklējumu!

Ii.lzbclc klusēdama pagāja garām Ilkai un iegāja istabā, kuru apjūsmoja sārta spuldzes gaisma. Tur gulēja šis cilvēks, kas pirms trim ('.uliem bija tik nežēlīgi izpostījis viņas jaunību, saminis kājām viņas dārgāko mantu — godu!

Rotcnauss bija aizmidzis. Elzbctc vērīgi ielūkojās tam sejā. Un šo vīrieti viņa reiz bija varējusi mīlēt? Izbrīnā viņa jautāja sev, kā gan tas bijis iespējams. Nu viņa sajuta pret to vienīgi dziļu runāšanu.

Viņš izskatījās novārdzis un novecojis. Tātad dzīve pati jau atriebās viņam!

Elzbctc klusi sauca viņu vārdā:

— Kurt fon Rotcnaus! Kurt!

Barons gurdi pavēra acis un nesaprašanā uzlūkoja jauno sievieti. Vai tas bija sapņu tēls? Viņš pastiepa roku, lai pārliecinātos, ka nesapņo, bet Elzbctc steigā atrāvās atpakaļ. Nekad vairs šī roka nepieskarsics viņai!

—         Elzbctc… viņš vārgā balsī izdvesa. Elzbctc Borna? Ko tu meklē pie slimā kropļa gultas, Elzbct?

—        Es meklēju savu godu, ko tu esi man nolaupījis, — viņa skarbi un nesaudzīgi atbildēja.

— Mīļais bērns, tu taču zini, ka šādas lietas vairs nav atgūstamas.

Viņa iesmējās tik rūgti un reizē zobgalīgi, ka Rotcnauss satrūkās.

—         Nav atgūstamas? (), tu, nodevīgo pavedēj, palūkojies, ko tu esi izdarījis ar mani! Ar nicināšanu tu atstūmi mani, kad es ccļos lūdzos, lai tu atzīsti mani par savu sievu! Kā pēdējo vazaņķi tu izmeti mani aiz durvīm pēc tam, kad biju atdevusi tev visu, kas manī bija svēts un labs. Ar savu mīlu tu apgānīji mani, lai tad pamestu mani kaunā un negodā!

—        Mīļā, ko tu uztraucies? Tu taču redzi: es esmu nevarīgs un slims. Ko gan es spētu darīt lavā labā? Vai tu varbūt gribi, lai barons Rotcnauss, nākamais Brandcnfclsas grāfs, apprec kritušo būdnieka meitu Elzbcti Bornu? Smieklīgi!

—         Tu smejies, bet man asiņo sirds. Vai tu neskaitāma? reizes nesolījies mani precēt?

—        Tādas lietas nekad netiek runātas nopietni — to iegaumē turpmākiem gadījumiem. Tu aizvien vēl esi skaista, un tev nebūs grūti atrast kādu mīļāko. Un kas zina, cik pēcnācēju man jau nav bijis!

Elzbctci acis iekvēlojās dusmās.

—         Tu vēl iedrošinies mani apvainot, tu — nožēlojamais? — viņa sašutusi sauca.

Rotenausa seja pietvīka trakās dusmās.

—          Ārā! — viņš iekliedzās. — Ārā, nekaunīgā vazaņķe! Es neko i nezinu par tevi un par tavu bērnu! Ja tu būtu bijusi prātīga, cs varbūt būtu tevi pabalstījis. Bet nu vari justies laimīga, ka nelieku kalpotā® jiem izsviest tevi no šī nama!

Neviena nepamanīta, Ilka bija ienākusi istabā. Viņa bija dzirdējusi | visu.

Elzbcte izslējās.

—         Esi nolādēts, Kurt fon Rotenaus! Ilgi tu vairs negrēkosi. Tev vairs nebūs neviena mierīga brītiņa. Vēl tavā pēdējā stundā — un tā vairs nav tālu — tevi vajās visu to nelaimīgo sieviešu tēli, ko tu esi pavedinājis un pazudinājis!

Viņa apklusa un, neuzmetusi Rotcnausam vairs ne skatu, izgāja no istabas.

, Barona seja bija kļuvusi pelnu pelēka. Trīcošu roku viņš spieda zvana podziņu, kamēr durvis parādījās Brauns.

—        Kur tu kavējies? — Rotenauss uzkliedza tam. — Svied viņu ārā! Ridi tai suņus pakaļ! Vai dzirdi?

—          Godātais kungs grib rīdīt nabaga sievietei suņus virsū? — 5 Brauns izbrīnā jautāja, tad nekaunīgi piebilda: — Suņi neko nedarīs Elzbctei Bornai — viņi taču pazīst to.

Rotenauss trakoja aiz dusmām. Vai tad visi bija sazvērējušies pret viņu?

— Pātagu! — viņš kliedza. — Manu jājamo pātagu, nelieti!

Viņš ievaidēdamies atkrita spilvenos. Brauns ar ļaunu prieku no-ī lūkojās viņā. Ilka bija nobijusies, viņa nekad vēl nebija redzējusi baronu tik dusmīgu. Viņa mēmi pamāja sulainim un kopā ar to izgāja no slimnieka istabas.

— Vai baronam bieži uznāk šādas dusmu lēkmes? — viņa jautāja.

—         (),jā — pat vēl ļaunākas, — Brauns atbildēja, kāri uzlūkodams 1 skaisto sievieti.

Ilka bija pārāk gudra, lai nesaprastu šī skatiena nozīmi. Tātad atkal viens vīrietis, kas viņu iekārojis! Atkal jauna viņas skaistuma uzvara! Viņai taču vajadzēja tikai Rotenausa vārdu, stāvokli un bagātību. Bet viņa mīla… nē, mīlu viņa atradīs citur!

Ilka apburoši pasmaidīja un nekautrēdamās atlažčlās dīvānā. -9

—         Es palikšu šeit, Lindenhozā, — viņa sacīja. — Tuvākajās dienās ii pieņemšu sev kompanjoni, lai nevienam nebūtu iemesla mani aprunāt. Un jūs taču apsargāsit mani? — Viņa uzmeta sulainim tik vilinošu skatienu, ka tas noreiba.

—           Katrā ziņā, godātā jaunkundze! — viņš čukstēja. — Es esmu ļļtlsu kalps, jūsu vergs!

Ilka juta, ka šis vīrietis tai patīk arvien labāk. Un Ilka nebija salta — viņa gribēja baudīt visu, ko vien dzīve spēj sniegt, i Viņa gurdi piecēlās un nevērīgi jautāja: [ — Vai jums ir kāda istaba, kur cs varētu palikt?

Brauns notrīcēja priekā.

—  Protams. Vai drīkstu jūs pavadīt?

Ilka pamāja ar galvu. Viņš paņēma no galda sudraba svečturi un gāja pa priekšu.

Koridora galā Brauns atslēdza divas istabas. Gaiss šeit bija smacīgs, sastāvējics. Nolicis sveci uz galda, sulainis piegāja pie loga un atvēra to, ielaizdams telpā spirgto, svaigo nakts gaisu.

Ilka pavērās visapkārt. Šeit valdīja izšķērdīga greznība. Visur mīksti sēdekļi, smagi zīda aizkari, biezas grīdsegas, dārgas mēbeles un brīnišķas gleznas, kas visas rādīja dažādas mīlas scēnas. Viss šeit izstaroja apslēptu kvēli. Kas gan šeit bija dzīvojis, mīlējis?

Ilka iegāja guļamistabā, kuras sienas bija noklātas ar mazliet izbalējušu zīdu. Gulta ar baltajiem spilveniem bija īsts mākslas darbs.

Brauns sekoja viņai, nenovērsdams no tās acis. Pagriezusi atpakaļ galvu, Ilka viegli nodrebēja. Šis cilvēks nebūt ncatgādināja.vcrgu, bet drīzāk gan pavēlnieku, kam tiesības prasīt.

Bet Ilka tomēr jutās stiprāka, viņa apzinājās savu varu.

—  Lūdzu, iededziet gaismu, — viņa mierīgi sacīja.

Brauns klusēdams aizdedza četras resnas dzeltena vaska sveces, kas bija iespraustas uz tualetes galda noliktajā baznīcas svečturī. •

—  Pateicos.

Sulainis izgāja. Bet Ilka zināja, ka aiz durvīm tas paliks stāvam. Viņa pārmeklēja milzīgo drēbju skapi, kas bija piepildīts brīnišķiem, dārgiem tērpiem, un izvēlējās sev krāšņu balta zīda naktstērpu ar platām piedurknēm. Viņa nedomāja par to, kam šis tērps kādreiz piederējis.

Nostājusies liela spoguļa priekšā, viņa atlaida savus kuplos matus, kas kā zelta straume izlija pār viņas balti tērpto stāvu, sniegdamies gandrīz līdz zemei.

Tad viņa iegāja otrā istabā. Tur Brauna nebija. Ilka klusi pavēra koridora durvis, un viņš tūliņ parādījās uz sliekšņa.

—         Ko pavēlēsit? — viņš jautāja, gandrīz satrūkdamies no šī starojošā skaistuma.

Ilka atmeta galvu un iesmējās tā, ka kļuva redzami viņas pērļu balti zobi sārto lūpu starpā.

—         Vai gribat padarīt mani ārprātīgu? Brauns čukstēja, nervozi saspiezdams viņas maigo, rožaino roku.

Ilkai sāpēja, bet viņa smējās vēl vairāk pārgalvīgi, bezbēdīgi.

— Tu nelga…— viņa tikai izdvesa, uzlikdama roku uz tā elkoņa.

Brauns gandrīz, streipuļoja.

—         Ilka! viņš kaisli čukstēja, satverdams to savās stiprajās rokā un paceldams no zemes.

Ilka bija uzvarējusi.

43

līkas pateicība

—          Un es tev saku, ka arī es esmu pie tevis apzagts! — Fcits jau trešo reizi īgni pārmeta „Zilā mērkaķa" saimniekam.

—         Nu, kas tad tev paņemts — nauda vai kas cits? — krodzinieks ziņkārīgi jautāja.

—         Nauda ne. Tā ir tāda lieta, kas citam tikpat neder. Kopš kura laika pie tevis nāk tādi salašņas?

—        Salašņas? Tic jau bija tikai Kapu Edis un Šņabja Mālē, kas savu tiesu arī dabūja, tā ka nu vairs savas ribas nevar saskaitīt.

—          Kapu Edis? Vai tas bija tas garais tēviņš? Viņš laikam nupat tikai iznācis no cietuma?

—         Nē, viņš jau labu laiciņu dzīvojis „zaļajā muižā". Šņabja Māle to pieņēmusi — viņai jau vienmēr kādu vajag.

Fcits domīgi lūkojās savā degvīna glāzē. Viņš bija diezgan pieklājīgi apģērbies, un ari naudas tam pagaidām netrūka: pie Mālcs atrastajā makā bija izrādījusies prāva summa.

—        Es gribu palikt kādas naktis šeit, August. Tev taču vēl būs priekš manis brīva gulta?

—         Protams. Vai tad tu vairs nedzīvo Brandenfelsā? Vakar lasīju avīzē, ka viņi meklējot tevi.

—          Lai meklē! — Fcits iesmējās, tīšām izlikdamies nedzirdējis pirmo jautājumu.

Arī saimnieks vairs neieminējās par to.

—         Tu vari dabūt augšstāva istabu zini, to ar divkāršajām durvīm, — viņš sacīja.

Feits apmierināts pamāja argalvu. Šo istabu viņš jau vairākkārt bija apdzīvojis, kad ziemā zeme tam zem kājām bija kļuvusi par karstu.

—          Liekas, kāds nāk, — viņš iečukstēja krodziniekam. — Ielaid mani nodalījumā aiz starpsienas un atnes man ko uzkost — esmu

izsalcis.

Saimnieks ielaida viņu mazajā telpā, ko tikai plāna dēļu siena šķīra no lielās istabas. Šeit varēja dzirdēt un pa šķirbu redzēt visu, kas noliek krogus zālē.

Elsdama un pūzdama dzertuvē ienāca Šņabja Mālc. Neseno kāvienu viņa, liekas, jau bija aizmirsusi. Netīro skrandu vietā tā šoreiz bija ģērbusies labās, acīmredzot zagtās drēbēs, kas tai bija pārāk platas un garas.

Aizstreipuļojusi līdz cietajam ādas dīvānam, viņa izstiepās visā augumā, un drīz vien skaļa krākšana liecināja, ka Mālc jau aizmigusi.

Feitam pēkšņi ienāca prātā pārliecināties, vai nozagtais testaments nav pie viņas. Pamājis saimniekam klusēt, viņš uzmanīgi tuvojās dīvānam. Tomēr Mālc izdzirda viņa soļus un, strauji pictrūkusics kājās, ļaunām dzeltenām acīm uzlūkoja Fcitu. Viņa gribēja mesties tam virsū, bet krodzinieks atgrūda viņu atpakaļ.

—         Tu laikam atkal gribi gulēt notekā? — viņš rājās. — Kaušanās un tamlīdzīgas lietas man nepatīk. Saprati?

Uzmetusi viņam niknu skatu, Mālc nosēdās pie galdiņa.

—        Atnes man ko ēst! — viņa uzkliedza, naidīgi nolūkodamās pakaļ Feitam, kas atkal nozuda aiz letes.

Brīdi vēlāk dzertuvē ienāca vēl kāds viesis — Kapu Edis.

Kad nebija paredzama neviena ienesīga ielaušanās zādzība, viņš mēdza nodarboties ar līķu aplaupīšanu kapsētās, par ko liecināja arī viņa palama.

Viņš pamirkšķināja Mālci ar acīm un nosēdās pie tās galdiņa.

—  Kurvienacis? — Edis jautāja saimniekam.

—  Aizgāja nez' kur, — tas vienaldzīgi atbildēja.

—          Mēs šodien paliekam tepat, Mālc iesaucās, savas maksātspējas pierādīšanai nomezdama uz galda smagu naudas maku.

—          Viss aizņemts, — Augusts mierīgi atbildēja. No šiem viesiem viņš gribēja pēc iespējas ātrāk tikt vaļā.

—         Tam es netieu! — Mālc aizkaitināta iekliedzās. — Bēniņi taču ir brīvi?

—         Nekā nebūs! Policija jau tā vazājas katru dienu, un tur augšā nav, kur paslēpties, — krodzinieks nelaipni atrūca.

Māle turpināja lādēties, bet tas viņai neko nelīdzēja.

Tad viņa sāka sačukstēties ar savu biedru. Acīmredzot tie apspriedās par kādu jaunu ielaušanos.

Māle, kas dzērumā bija aizmirsusi uzmanību, beidzot sāka runāt pilnā balsī:

—         Nams atrodas pavisam nomaļā vietā… Tikai trīs veci cilvēki un divas jaunas skuķes. Grāfiene ir ļoti bagāta. Tai reiz jāiepazīstas ar Māli. Es viņu bez žēlastības… — Viņa izteiksmīgi pamāja ar roku, un riebīgs smīns atplaiksnīja viņas jau tā atbaidošajā sejā.

Fcits kļuva uzmanīgs. Par ko viņi tur runāja?

— Divi vien mēs tomēr neliksim ar viņiem galā, — Edis šaubījās.

—         Blēņas! Mēs divi esam tikpat kā četri citi, — Māle lielījās. — Viņa gan labi šauj, bet es zinu, kā mēs lo izdarīsim: vispirms pielaidīsim uguni!

Viņa apklusa, bet tad domīgi turpināja:

—         Tikai nezinu, kā lai tiekam galā ar suņiem — tic tagad brīvi skraida apkārt.

—  Noindēt! — Edis īsi ieminējās.

— Es jau mēģināju, bet viņi neko neēd, ja svešs tiem ko nomet.

Balsis atkal kļuva tik klusas, ka Fcits vairs neko nesaprata. Viņam

tikai likās, it kā tas būtu dzirdējis minam Lindcnhozas vārdu.

Māle un tās jaunākais pielūdzējs drīz piecēlās un, samaksājuši rēķinu, aizgāja.

Fcitam nu vairs nebija miera. Māle bija spējīga uz visu. Varbūt viņa zināja, ka Ilka tagad dzīvo Lindenhozā un gribēja aiz atriebības nodedzināt šo muižu.

Kad Fcits brīdi vēlāk izgāja no dzertuves, noziedzīgais pārītis nekur vairs nebija redzams. Viņš zināja, cik bīstami tam ir rādīties Brandenfelsā, tomēr rūpes meitas dēļ lika viņam aizmirst visas briesmas.

Bija jau vēls vakars, kad viņš beidzot sasniedza ciemu. Viņa būdas logā spīdēja gaisma. Tātad Ilka bija mājās, nevis Lindenhozā. Feits atviegloti uzelpoja.

Uzmanīgi pielīdis pie loga, viņš ielūkojās būdā. Tikai ar pūlēm viņš apslāpēja izbrīna kliedzienu — tik ļoti viņu pārsteidza tas, ko viņš ieraudzīja: Ilka sēdēja, maigi apskāvusics ar kādu jaunu vīrieti, kurā Fcits no pirmā acu uzmetiena pazina Rotcnausa sulaini!

Jauks pārsteigums. Ka Ilka pievīla baronu — tam nebija nozīmes, bet ka tieši ar šo cilvēku, kuram viņš nedrīkstēja rādīties!…

Viņš dzirdēja Braunu runājam, bet nevarēja saprast ne vārda. Beidzot tas piecēlās un maigi atvadījās no Ilkas, kuru tas, likās, nemaz vairs negribēja izlaist no rokām.

Cik līksmi viņa smējās! Vai viņa zobojās par savu mīļāko? Viņa vārda tiešā nozīmē izstūma to pa durvīm, jo citādi viņš droši vien vēl nebūtu gājis. Fcits cicši piespiedās būdas sienai. Brauns pagāja viņam garām, to nepamanījis.

Ilka nolaida loga aizkaru un aizbultēja durvis.

Brīdi vēlāk Fcits skaļi pieklauvēja pie loga un gaidīja, vai meita atsauksies vai ne. Būdā bija tumšs un kluss. Acīmredzot viņa negribēja dzirdēt.

Viņš pieklauvēja vēlreiz, stiprāk un redzēja, ka Ilka atbīdīja aizkarus no loga.

—  Ilka, — viņš čukstēja, — tas esmu es, tavs tēvs!

Neraugoties uz tumsu, viņa bija to pazinusi. Viņa atvēra durvis un

ievilka tēvu būdā.

—        Tu, tēvs? No kurienes tik vēlu? — viņa izbrīnā jautāja, aizdegdama uguni un vērīgi lūkodamās klaidoņa sejā.

—        Nesāc tu man niekoties ar to cilvēku, Ilka, — Fcits atbildes vietā sacīja. — Tas varētu tev kaitēt.

—          Tas? Ak nē, tēvs, — ļauj man tikai vaļu. Viņš man patīk. Rotcnauss ir slims un vārgs, un es paturēšu arī Braunu, viņš ir padevies man ar miesu un dvēseli.

—         Varbūt esi viņam solījusi, ka apprecēsi to pēc Rotcnausa nāves, ko? — viņš ironiski jautāja.

—  Cik gudrs tu esi — tādi solījumi taču nekad netiek pildīti!

—          Protams, ne, bet tu netiksi vairs no viņa vaļā. Nu, kā klājas Rotenausam?

—        Ak, tas jau kļūst garlaicīgi. Viņš vienmēr ir slims, guļ karsonī un murgo visādas nejēdzīgas lietas. Reizēm man pat sametas bailes. Šorīt tur bija atnākuši daži kungi no tiesas, bet Rotcnauss bija tik vārgs, ka ar tiem nevarēja runāt. Es visu laiku bīstos, ka viņš varētu nomirt.

—         Man ir svarīgas ziņas tev, Ilka. — Viņš atstāstīja to sarunu, ko bija* noklausījies dzertuvē, un nobeidza ar nopietnu brīdinājumu uzmanīties. ^

—         Rozenburgā tie salašņas nerādīsies, — Ilka nicīgi piezīmēja. — Tur ir pārāk daudz ļaužu, un arī mūsu suņi nelaistu nevienu tuvumā. Es labprāt gribētu reiz redzēt to sievieti.

—  Un ja nu viņi nāk šurp? — Feits noraizējies ieminējās.

Viņa iesmējās.

—  Mums taču nekā nav, un viņi meklē vienīgi laupījumu, tēvs.

—  Vai policija vēl nav tev uzmākusies?

Ilkas sejā atspoguļojās ļauns prieks.

—         Tas, kurš mēģināja to darīt, jau dabūja mācību. Es vispār nemaz vairs neesmu viņu redzējusi.

—  Vai tev vajag naudu, mcitiņ? — Feits maigi jautāja.

—  Tu esi ļoti augstsirdīgs, tēv. Vai esi taisījis labus veikalus?

Viņš lepni pamāja ar galvu un izvilka no kabatas Mālci atņemto

sudraba naudasmaku.

Ilka ieplestām acīm lūkojās lajā.

—  Rādi šurp! — viņa iesaucās. — Kur tu to ņēmi?

Fcitu pārsteidza meitas neparastā ziņkāre, un viņš sīki izstāstīja tai par savu atradumu, kā viņš pats izteicās.

Ilka nenovērsa acis no viņa.

—  Vai tā ir patiesība? — viņa lēnām jautāja, pētīdama tā seju.

Feits to apliecināja, kaut meitas jautājums tam šķita visai neparasts,

citkārt viņa nekad nemēdza interesēties par šādām lietām

Viņa izbēra naudu uz galda un saskaitīja to. Tad iebāza maku kabatā un noteikti paziņoja:

—         To cs paturu sev. Vai tu to atradi tādu, vai arī esi jau paguvis kādu daļu iztērēt?— Nevienu feniņu. Bet nu izskaidro taču, ko tas nozīmē? Es neko nesaprotu.

Ilka pasmaidīja.

—          Es taču drīkstu cerēt, ka tu pats neesi aplaupījis šīs naudas īpašnieci?

Fcita izbrīns auga arvien lielāks.

—  Tici man, es viņu pat nepazīstu. Un tu?

—         Viņa dabūs savu naudu atpakaļ par to tu vari būt drošs, tēv, — viņa nopietni atbildēja.

—  Vai esi prātu zaudējusi, meitēn? Ko tas viss nozīmē?

— Tu taču negribēsi apzagt sievieti, kas izglābusi mani no nāves?

—  Kā to lai saprot? Kas izglāba tevi no nāves? — viņš iesaucās.

—  Nu tad klausies.

Dažas minūtes vēlāk Feits jau zināja visu. Klausoties stāstā par Ilkas pašnāvības mēģinājumu, viņš nobāla. Šo bērnu tas tikko nebija pazaudējis! Viņam likās, it kā tas stāvētu bezdibens malā un lūkotos dziļumā. Feits skaļi ievaidējās.

—         Ilka, paliec pie manis! — viņš lūdzās. — Vai gribi nokaut savu tēvu? Kas gan būtu mana dzīve bez tevis?

Viņš sāka skaļi elsot, iedomājoties, ka viņa meita būtu varējusi nomirt tik šausmīgā nāvē.

Tēva mīlestība dziļi aizkustināja liku. Viņi taču piederēja viens otram. Lai kā — tas tomēr bija viņas tēvs.

—  Kas bija tā augstsirdīgā dāma? — viņš pēkšņi jautāja.

—  Kāda zviedru grāfiene, viņa dzīvo netālu no šejienes.

—  Vientuļā muižā, kopā ar trim veciem ļaudīm?

— Jā, bet kā tu to zini? Tu taču nebūsi tur bijis?

—         Nē, nē, bet tā ir viņa, par kuru Māle un Edis runāja! — Fcits iesaucās, pictrūkdamics kājās. — Viņi grib uzbruki tavai grāfienei un to aplaupīt — varbūt pat noslepkavot!

—         Dieva dēļ, kolu saki! Tad nāc taču drīzāk! Mums viņa jābrīdina, ja vien nav jau par vēlu!

Ilku bija pārņēmis neaprakstāms satraukums. Viss labais vēl viņā nebija miris, tas tikai gulēja aprakts zem bezgalīgas godkāres un patmīlības kārtas. Viņa jau sen gribēja izdarīt augstsirdīgajai grāfienei kādu lielāku pakalpojumu, un te nu bija vislabākā izdevība pierādīt tai savu pateicību.

Fcits nevarēja vien beigt brīnīties.

— Tagad, nakts vidū, tu gribi iet? — viņš neticīgi jautāja.

Viņa piecirta kāju.

—          Ja negribi nākt līdzi — labi, es eju viena! — viņa nepacietīgi iesaucās, siedama galvā lakatu. Tad tā izsteidzās no būdas. Fcits tikko jaudāja tai sekot.

—         Uzgaidi taču, — viņš elsa. — Es neļaušu tev vienai iet naktī un miglā!

Viņi klusēdami steidzās uz priekšu. Priedes mežā drūmi šalca, it kā par kaul ko sūdzēdamās. Ilkai bija jāapstājas, lai atvilktu elpu.

—          Kaut tikai viņi nebūtu jau tur, tic blēži! — viņa čukstēja. Grāfiene guļ augšistabā gluži viena.

—  Bet suņi, Ilka?

—  Nu, jā… Bet palūkojies, tēv! Kas tad tas?

Viņa cieši saspieda tēva roku un norādīja uz izcirtumu, kur blāzmoja dīvains sārts atspīdums.

—         Deg! — viņa iekliedzās. Grāfienes muiža deg! Mēs nākam par vēlu!

Nedaudz lēcieniem viņi sasniedza mežmalu.

Viņu priekšā ceļu krustojumā stāvēja mazā muižiņa, ko spilgti apgaismoja kāda šķūņa degošais jumts. Suņi žēli gaudoja. Bija redzami daži cilvēki, kas neprātīgā uztraukumā skraidīja šurp un turp.

Grāfienes Holmsvīkas muiža atradās atstatu no lielceļa, pašā meža vidū. Līdz tuvākajam ciemam bija vismaz stundas ceturksnis ko iet, bet līdz Brandenfelsai un Rozcnburgai — pusstundu ilgs gājiens.

Kamēr ziņa par ugunsgrēku nokļūtu turp, muiža jau sen būtu pārvērtusies pelnu kaudzē.

Ilka pārlēca pāri grāvim un ieskrēja pa vārtiem pagalmā. Feits sekoja tai.

Vējš nesa uguni uz kungu nama pusi, un bridi vēlāk arī tas jau stāvēja liesmās.

Abi vecie sulaiņi un Karina pusapģērbušies skraidīja pa pagalmu, kad tur iesteidzās Ilka ar tēvu.

Jaunā meitene uzreiz tika pazīta. Karīna pieskrēja tai klāt un draudīgi pacēla pret to dūri. Viņai likās, ka uguni pielaidusi Ilka.

Neviens nemēģināja dzēst liesmas.

Bet kur tad bija grāfiene?

Ilka ar varu izrāvās no Karinas rokām un skaļi sauca grāfieni. Kungu nams jau dega kā lāpa.

Izbaiļu pilnām acīm Ilka lūkojās liesmās, kas bez žēlastības turpināja savu iznīcīgo darbu.

Vai tur, dārza pusē, divi tumši stāvi nezagās uz pagalma ieeju, ko uguns vēl nebija skārusi?

Tie taču bija abi dedzinātāji!

Ilka pēkšņi pacēla galvu. Vai tur kāds nupat nebija saucis viņu vārdā?

Lielais Dievs! Tur, augšstāva logā, stāvēja Zigrīda — naktstērpā, klaidā izlaistiem matiem. Liesmām nojumta drīz vajadzēja aizsniegt arī šo logu. Galveno ieeju aizsprostoja necaurredzama dūmu siena.

Uz ceļa atskanēja ratu rīboņa, tuvējā ciema iedzīvotāji bija atstcigušies ar šļūteni dzēst uguni. Pusceļā tie bija satikuši Ingcborgu, kas pirmā bija aizskrējusi meklēt palīgus.

—        Palūkojies, Ilka, — Feits pēkšņi iesaucās, — tur augšā ir vēl divi cilvēki — tur, tajā istabā!

Ilka pavērās tēva norādītajā logā. Tad tā skaļi iekliedzās un nākamā acumirklī nozuda namā.

—         Mans bērns, mana meita! — Feits izmisis iekliedzās un gribēja steigties tai pakaļ, bet stipras rokas viņu saturēja — tur nekas vairs nebija glābjams!

Dzēsēji vērsa šļūtenes strūklu pret abiem logiem. Pēkšņi nojumta izšāvās vesela liesmu jūra. Ar apdullinošu troksni sagruva sijas, logi ar visiem rāmjiem šķindēdami nogāzās pagalmā.

Feits plosījās kā ārprātīgs un sauca liku.

Pēkšņi visi ar ncaprakslāmām šausmām ieraudzīja vienā no spilgti apgaismotajām istabām vairākus cilvēkus. Te logā parādījās kāds stāvs ar lielu nastu rokās.

Tajā pašā acumirklī, kad iebruka istabas griesti, Ilka, turēdama rokās samaņu zaudējušo Zigrīdu, nblēca pagalmā.

44

Mežsarga meitiņa

Bija uzkritis pirmais sniegs. Pēc neparasti siltā rudens pēkšņi bija iestājies stiprs aukstums, un koki vienā naktī bija ieguvuši brīnišķus, žilbinoši baltus tērpus, kas ziemas saulē mirdzēja un laistījās kā tūkstošiem briljantu nosēti.

Tālu no visas pasaules, dziļi mežā ieslēpusics, atradās vientuļa mežsarga mājiņa. Pagalmā uz. izmīto akmens kāpņu apakšējā pakāpiena stāvēja mīlīga, gaišmataina meitene. Saltais, spirgtais gaiss bija nokrāsojis viņas vaigus koši sārtus.

Mežsarga meitiņa baroja iemīļotos baložus un vistu saimi, atmezdama pa saujai graudu ari pļāpīgajiem zvirbuļiem. Šķīvis jau bija tukšs, un spārnoto viesu bars pamazām izklīda, bet jaunā meitene arvien vēl stāvēja turpat, ilgu pilnu skatu vērodama lielceļu, it kā cerēdama ieraudzīt tur kādu nācēju.

Beidzot viņa nopūzdamās pagriezās un iegāja atpakaļ namā. Zemajā istabā plata, zaļa podiņu krāsns izplatīja patīkamu siltumu.

Margrieta nosēdās kurvjkrēslā pie loga un gribēja ņemt rokās atlikto rokdarbu, bet bija jau krēsla, un viņa vairs nevarēja darbu saredzēt.

Vai tikai krēslas dēļ? Ak, nē — viņas gaišpelēkās stirnas acis bija asaru pilnas. Noliekusi galvu uz platās palodzes, viņa sāka rūgti raudāt.

Cik ļoti viņai pietrūka pāragri nomirušās mātes! Viņai nebija neviena cilvēka, kam tā varētu izkratīt savu sirdi.

Tēvs jau bija ļoti labs, bet asaras tas nevarēja ciest. Viņš dēvēja meitu par savu mazo smieklu dūjiņu, par savu dziedātājputniņu.

Ak, Margrieta gandrīz jau bija aizmirsusi smieklus un dziesmas! Viņas maigā balss un sirsnīgie smiekli vairs nepiepildīja skaņām kluso mežsarga mājiņu.

Kamdēļ Fēlikss jau kopš divām nedēļām nerakstīja vairs ne rindiņu? Kamdēļ viņš nemaz vairs nerādījās mežsarga mājā, kaut citkārt mēdza pavadīt šeit gandrīz katru brīvo dienu? Viņš vairs nemīlēja viņu, viņš bija to aizmirsis! Ak, vasara, jaukā vasara bija pagājusi! Kur bija palikuši tie svētlaimes brīžr, ko viņi bija kopā pavadījuši ārā, mežā? Garajās, siltajās jūlija naktīs viņi bija divatā sēdējuši lapenē, cicši apskāvušies. Sapņaini klusēdami, viņi bija klausījušies dabas mēmajās balsīs, savu siržu balsīs… Un nu tas viss, viss bija pagājis! j

Puķes jau sen bija noziedējušas, kokiem lapas nobirušas, un zemi klāja baltais sniega palags.

Margrietai kļuva salti siltajā istabā.

Fēlikss vairs nenāca. Mīlas un laimes sapnis bija izsapņots. Ledaini vēji šalca ap mežsarga mājiņu, tie bija nonāvējuši arī viņas mīlu.

— O, ziema, ļaunā ziema!

Cik tumšs jau bija. Istabā vairs nevarēja neko saredzēt. Vienmuļi tikšķēja vecais sienas pulkstenis, un melnais runcis labpatikā mala pie krāsns, no kuras istabā ieplūda ceptu ābolu smarža.

Arī tēvs vēl nenāca.

Pēkšņi viņa izdzirda ārā sausu klepu un līdzās gausiem soļiem kruķa skarbos piesitienus.

Margrieta zināja, kas tur nāk.

Tā bija Zāļu Gustc. Jaunā meitene steigā izslaucīja asaras no acīm. Šī sieviete nedrīkstēja redzēt, ka viņa raudājusi! No tās viņa uzzināja visu — par mīļotā neuzticību, par viņa nodevību.

Durvis atvērās, un tajās parādījās maza auguma sieviete ar grozu rokā.

—         Ko tad tu viena dari šajā tumsā? — viņa jautāja smalkā, ķērcošā balsī.

—  Labvakar, Guste, — Margrieta nevērīgi sacīja.

—          Vai tad tev vairs nav lāsītes kafijas vecajai Gustci? Nāku no tālienes ar jaunām ziņām. Jā, jā, pasaulē iet arvien raibāk. — Un, atbildes nesagaidījusi, viņa turpināja pļāpāt. — Nu, uzdedz taču uguni, bērniņ. Ko, jau atkal raudājusi? Nabaga sirsniņa! Lai taču viņš skrej! Ir taču papilnam citu — skaistu, bagātu kungu, kas izskata acis pēc princeses mežsarga mājiņā, hi, hi, hi! Es jau zinu gan! — Viņa zīmīgi pasmējās.

—         Ciet klusu, Guste, — jaunā meitene rājās. — Kas tev daļas par manām asarām? Un par taviem skaistajiem kungiem cs neko negribu dzirdēt!

— Ir jau labi, bērns. Vecā Gustc tev vēl tikai labu.

—   Man nevajag neviena līdzjūtības. Nāc virtuvē — tur kafijas

diezgan.

— Tev laba sirds, Grictiņ, — vecene glaimoja. — Jā, jā, vccāGuste tālu nākusi — no Rozcnburgas caur Brandcnfclsu līdz Vulzcrsrodai… bet ko gan cilvēks visu nedara!

Grictiņa stāvēja pie pavarda. Virtuvē viss mirdzēja un laistījās. Neraugoties uz jaunību, viņa bija lieliska saimniecības vadītāja tēva prāvajā mājturībā.

Kalpones un puiši uzturējās saimes istabā. Kalpones plucināja spalvas, bet abi puiši laboja zirglietas.

Smagiem soļiem, cepuri pakausī atbīdījis un ncizlaizdams pīpi no zobiem, virtuvē ienāca Johans, zirgu puisis, bet, ieraudzījis Zāļu Gusti, atkal steigā izgāja, nomurminājis dažus nesaprotamus vārdus.

—   Karsta kā elle, melna kā velns un salda kā mīla, — vecene piezīmēja, saņemdama no Margrietas kafijas tasi. — Tikai nezin kāpēc velns mīlu vienmēr zīmē sarkanmatainu.

—   Nepļāpā, Guste, '— meitene viņu skarbi pārtrauca. — Labāk parādi, ko esi man atnesusi.

Zāļu Guste, kas nodarbojās arī ar dažādu uzdevumu pildīšanu un sīktirdzniccību, sāka rakņāties grozā.

—    Te būs adatas un priekšauta drāna, — viņa sacīja, — Arī mežģīnes atradu īsti piemērotas. Bet ko tas viss līdz — lavas kāzas jau es tikpat nesagaidīšu. Žēl gan. Margrieta Rumbe un Fēlikss Rcmcrs — kas tas būtu par staltu pāri! Cik tas muļķīgi no viņa puses — atstāt šādu jauku, debešķīgu meiteni kādas tur sarkanmatainas, viltīgas kaķes dēļ! Bet neraudi, Grictiņ, tu dabūsi daudz labāku vīru… Vai Dieviņ, laidiet taču mani vaļā! — viņa pēkšņi iekliedzās, mēģinādama izraisīties no kādas spēcīgas vīrieša rokas, kas negaidot bija satvērusi to aiz apkakles.

Margrieta bija bāla kā mironis un bikli atkāpās negaidītā apmeklētāja priekšā.

—  Savaldi savu nelietīgo mēli, viltīgā čūska! Kādus melus tu jau esi paguvusi šeit iesēt?

Fēlikss draudoši norādīja uz durvīm. Viņa acis kvēloja dusmās un sašutumā. Guste steigā sakārtoja grozu un, uzmetusi jauneklim ļaunu skatu, bez sveiciena izslīdēja no virtuves. Viņa bija tā nobijusies, ka aizmirsa pat lietot kruķi.

Abi jaunieši brīdi klusēdami stāvēja viens otram pretī. Grictiņa vismīļāk būtu kritusi mīļotajam ap kaklu un pārklājusi tā seju skūpstiem. Bet to viņa nedrīkstēja: viņš taču bija to pievīlis un nodevis!

—          Vai tev nav neviena apsveikuma vārda man, Grietiņ? — viņš beidzot jautāja klusā, trīcošā balsī.

Viņa stāvēja, abām rokām atspiedusies pret galdu un lūkojās tam garām.

—  Nē! — viņa skarbi atbildēja.

—        Grietiņ, vai tas var būt? Tu tici šīs nekrietnās sievietes ļaunajiem meliem?

Viņa sāka skaļi elsot.

—         Kā lai neticu? — viņa izmisumā iesaucās. — Kādēļ tu nenāci, kādēļ nerakstīji? Atbildi!

Fēlikss novērsa skatu grīdā.

—          Es nedabūju atvaļinājumu, — viņš stostījās, — un rakstīt es negribēju.

—         Tā! — viņa rūgti iesmējās. — Tev neatlika laika apmeklēt savu līgavu?

—         Tici man, Grietiņ: neviens netika laists atvaļinājumā. Bet kopš vakardienas es esmu… atlaists, — viņš klusi nobeidza.

Viņa satrūkās.

— Tu esi atlaists — tu, tik uzcītīgs, tik labi ieredzēts ierēdnis?

—         Man gadījās nelaime, — viņš mulsi paskaidroja. — Es gribēju apcietināt kādu sievieti, kaut man nebija vajadzīgās pavēles. Viņas līgavainis — kāds lepns, bagāts kungs — mani apsūdzēja, un nu es esmu palicis bez darba.

Grietiņa neviļus sajuta dziļu žēlumu pret nelaimīgo jaunekli, kura neuzticība tai bija sagādājusi tik bezgalīgas ciešanas.

Fēlikss drūmi lūkojās pavarda liesmās un skumji turpināja:

—         Pat roku tu man nesniedz? Vai tiešām tik ļoti nicini mani? Ko esmu tev nodarījis?

—         Ko tu esi man nodarījis? Un tu vēl vari jautāt? Tev neatlika pat tik daudz laika, lai man atrakstītu kaut dažus vārdiņus. Tad cj taču, cj pie savas sarkanmatainās līkas! — viņa sāpēs iekliedzās, sākdama nevaldāmi raudāt.

Fēlikss stāvēja kā zibens ķerts. Viņš nevarēja noliegt, ka lika bija atstājusi uz viņu neizprotamu, apburošu iespaidu, bet vai viņas dēļ tas kaut uz mirkli būtu varējis aizmirst savu brīnišķo, mīļoto Grictiņu?

—         Pirms nolādi, uzklausi mani! — viņš iesaucās. — Šī sarkanmatainā Ilka jau tieši bija tā sieviete, kuru es gribēju apcietināt!

Margrieta uzlūkoja to plaši ieplestām acīm.

—           Kā, lātad viņas dēļ tu esi pazaudējis vietu? — viņa neticīgi jautāja. — Tu viņu nemīli? Bet tu taču pastaigājies kopā ar viņu pa cicmu un pat vēlā vakarā esi gājis uz satikšanos ar to!

—         Cik sīki tu esi informēta, — viņš rūgti atbildēja. — Tikai tu esi sajaukusi manus dienesta pienākumus ar mīlas dēkām, par kurām tev stāstījušas visādas mēlneses.

Margrieta cīnījās ar sevi. Cik labprāt viņa būtu noticējusi tā vārdiem! Lēnām viņa pacēla uz to savas skaistās stirnas acis un klusi jaulāja:

—  Fēliks, vai tiešām tu vēl mīli mani, esi bijis man uzticīgs?

Viņš ātri piegāja lai klāt un dedzīgi apskāva to.

—         Tu vairs netici man, Grictiņ? Es nekad neesmu beidzis tevi mīlēt! Un vēl šīs sarkanmatainās, vieglprātīgās Ilkas dēļ! Grictiņ, esi alkal mana senā, uzticīgā līgaviņa! Vai tad tu maz vari bez manis dzīvot?

Margrieta maigi piekļāvās viņam.

—        Nē, nē — es būtu nomirusi aiz ilgām pēc tevis! — viņa čukstēja. — Un tas viss taču ir nepatiesība? Tu vienmēr vēl mīli mani?

—         Vienmēr un mūžīgi — tikai tevi! Bet saki, kas gan notiks ar tavu greizsirdību vēlāk, kad būsi kļuvusi mana sieva?

Viņa tumši pietvīka.

—         Ak, cik ļoti es nomocīju sevi ar savām muļķīgajām aizdomām! Es visu laiku redzēju tevi tās sievietes skāvienos… Saki, vai viņa ir skaista?

—         Skaista? Nezinu, katrā ziņā diezgan glīta… Bet es pazīstu tikai vienu skaistu meiteni — un tā esi tu! — Viņš noskūpstīja Margrietu, un tā atkal jutās laimīga.

—         Nāc, iesim istabā. Nezinu, kur tēvs šodien tik ilgi kavējas. Viņš kopā ar palīgu aizgāja gūstīt meža zagļus, kas pēdējā laikā kļuvuši pārāk nekaunīgi.

—         Vai tava tēva palīgs arvien vēl ir tas pats garais Ādams? Nepatīkams cilvēks!

— Tēvs viņu ļoti ciena. Viņš ir centīgs un ļoti uzticams.

— Jā gan — tevis dēļ, Grictiņ!

Viņa līksmi iesmējās.

—  Liekas, mans dārgumiņš ir greizsirdīgs? viņa ķircinājis.

—         Greizsirdīgs — uz to? O, nē, viņš nicīgi atbildēja. — Esmu pilnīgi pārliecināts par savas Grictiņas uzticību. Bet man netīk, ka citi vīrieši uzlūko tevi iekārē.

—         To Ādams nekad nedara. Viņa godīgās acis vienmēr lūkojas manī tik labsirdīgi un padevīgi.

—  Jo labāk. Bet nu iesim istabā.

Viņš satvēra jauno meiteni savās stiprajās rokās un, ienesis dzīvojamā istabā, nosēdināja to tēva ērtajā atzveltnes krēslā.

Šajā acumirklī pagalmā atskanēja suņu riešana.

— Tēvs! — Grictiņa iesaucās, pietrūkdamās kājās.

Viņa satvēra Fēliksu aiz rokas un izvilka to sev līdzi ārā.

Durvīs viņiem jau nācā pretim mežsargs. Tas bija liela auguma

plecīgs vīrs, zem kura kuplajām uzacīm mirdzēja divas jauneklīgi spirgtas, zilas acis.

Draudzīgi paspiedis jauneklim roku, viņš pievērsās meitai.

—         Grietiņ, tur Ādams ar Sparu nes kādu nelaimīgu sievieti, kas pagaidām paliks pie mums. Vēlāk pastāstīšu visu — te jums būs laba izdevība pierādīt savas spējas, Rcmcra kungs!

Fēlikss un Grictiņa izbrīnā uzlūkoja vcco vīru. Bet viņu pārsteigums vēl vairāk pieauga, kad tie ieraudzīja abus vīriešus, kas nesa kādu šķietami nedzīvu sievieti.

—  Viesistabā! — mežsargs īsi pavēlēja. — Gulta taču sakārtota?

—  Protams, tēvs. — Margrieta ar Fēliksu sekoja tēvam.

—         Kas ir šī sieviete? — Margrieta klusi jautāja. — Viņa taču vēl ir dzīva?

Vīrieši nolika nesamo spodrajā gultā un izgāja.

Tikai plāns, balts tērps sedza nelaimīgās pa pusei sastingušo ķermeni. Viņas mazās kājas bija kailas un ledaini saltas.

—         Jā. Bet vispirms parūpējies par siltu veļu un karstu tēju. Lai Berta tev palīdz viņu kopt. Nāciet, jaunais draugs, izdzersim pa glāzītei punša, un tad es pastāstīšu jums abiem visu.

Abi vīrieši izgāja no istabas, bet Margrieta ar Bertu sāka rūpēties par nelaimīgo. Ar lielām pūlēm abām meitenēm izdevās uzģērbt svešajai sievietei siltu veļu un ieliet tai mutē tasi karstas tējas. Beidzot viņa atvēra ogļmcļnās acis un izbrīnā pavērās apkārt.

Faustīna fon Lome nezināja, kur tā atrodas. Tomēr viņa juta, ka šeit tai vairs nedraud nekādas briesmas. Atviegloti uzelpojusi, viņa no jauna aizvēra acis un iegrima dziļā, mierīgā miegā.

45

Jauna mīkla

Baroneses fon Lomcs mazais namiņš gulēja dziļā sniegā. Kopš namamātes mīklainās pazušanas tur valdīja vēl lielāks klusums nekā citkārt.

Plašā, gaišā slūra istaba, ko senāk bija apdzīvojusi Faustīna, nu bija pārvērsta bērnistabā. Gultā gulēja mazs, bāls puisēns — Ērihs.

Jā, viņš bija palicis dzīvs, lai gan tikai pateicoties Franciskas pašaizliedzīgajai kopšanai izdevās izraut viņu nāvei no rokām.

Franciskas nevainība bija drīz noskaidrojusies. Dienā pirms nelaimes gadījuma bērns jau bija juties slims, un nebija nekāda pamata domāt, ka stinguma krampjiem par cēloni būtu bijis kāds noziegums.

Nelaimīgā barona līķis bija apbedīts. Ārsti bija atzinuši, ka tas miris ar sirdstrieku, tādēļ aizdomām pret Faustīnu nebija vairs nekāda pamata. Viņas dīvainā izturēšanās un mīklainā nozušana drīzāk lika domāt, ka šeit darīšana ar pēkšņu prāta aptumšošanos.

Vai viņa pati bija aizbēgusi, vai arī to bija ar varu aizveduši līdzi nezināmie uzbrucēji — tas palika nenoskaidrots. Namu un baroneses plašos naudas līdzekļus pagaidām pārvaldīja tiesa.

Valdemārs Bergcrs bija slimnieku ratos pārvests atpakaļ tēva pilī. Viņš ne reizi neieminējās par Faustīnu, un arī grāfiene izvairījās par to runāt.

Sevī noslēdzies, Valdemārs domāja vienīgi par Zuzannu, par kuras likteni tam nebija nekādu ziņu.

Baroneses Lomcs nama priekšā apstājās vienkāršs pajūgs, un no tā izkāpa Dr. Hese. Uz kolēģa lūgumu viņš bija uzņēmies mazā Ēriha ārstēšanu. Arī tiesas ārsts laiku pa laikam ieradās pārbaudīt mazā slimnieka stāvokli.

— Kā klājas mūsu pacientam? — Dr. Hese jautāja Franciskai.

—         Ak, viņš aizvien jautā pēc Zuzannas, — viņa sūdzējās. — Man šķiet, viņš atspirgtu daudz ātrāk, ja viņa atnāktu.

— Zuzanna? ārsts izbrīnā jautāja. — Kas tā par Zuzannu?

—        Kāda skaista gaišmataina meitene, ar kuru Ērihs reiz sarunājies pār dārza žogu.

—         Varbūt tā ir Zuzanna Vernera? — Dr. Hcscs balss ietrīcējās, pieminot šo vārdu.

Franciska to skaidri zināja, tomēr negribēja atzīties.

—        Zinu tikai viņas priekšvārdu, kaut esmu to vairākkārt redzējusi, — viņa sacīja un sīki aprakstīja Zuzannas ārieni.

—        Tā ir viņa, Zuzanna Vernera, ārsts apstiprināja. — Diemžēl mums nav iespējams atvest viņu šurp, jo viņa šobrīd atrodas izmeklēšanas cietumā.

—         Cietumā? Par ko? — Franciska iesaucās, izbailēs nomezdama zemē glāzi.

Dr. Hese to izbrīnā uzlūkoja.

—          Vai jūs tik ļoti interesējaties par meiteni, ko esat tikai dažas reizes redzējusi?

Franciska noliecās savākt glāzes drumstalas, lai ārsts neredzētu tās seju.

—        Tas tāpēc, ka Erihs viņu tik ļoti iemīlējis, — viņa nomurmināja. — Bet sakiet, par ko gan viņa nokļuvusi cietumā?

—         Nezinu, vai esat ko dzirdējusi par Brandcnfclsas slepkavības lietu, — ārsts piezīmēja. — Ari šī apcietināšana ir sakarā ar to.

Franciska satrūkās.

—  Esmu lasījusi par to avīzēs, — viņa atbildēja.

—         Tad taču būsit arī dzirdējusi par kādu baronu Rotenausu, kas pilī cietis nelaimes gadījumā?

Viņa tikai pamāja ar galvu. Kā gan lai viņa to nezinātu!

—        Nu, noslēpumaino pergamenta vīstokli, kas baronam tonakt bija nozudis, policija atradusi pie Vernera jaunkundzes, un tāpēc tā arī apcietināta.

Franciska cieši sažņaudza pirkstiem krēsla atzveltni. Tātad viņa bija vainīga Zuzannas nelaimē?

—  Vīstoklis! — viņa izdvesa. — Un par to viņa apcietināta?

Ārsts izbrīnā vēroja viņas uztraukumu, kuram tas neatrada izskaidrojumu.

—         Viņa tiek apvainota arī par to, ka tā esot nogrūdusi baronu no kāpnēm.

—         Nav tiesa! Viņš pats nokrita! — Franciska dedzīgi iesaucās, bet tūliņ atkal apklusa.

—        Kojūs teicāt, Vintcrajaunkundz? — Dr. Hcse uztraukumā cicši satvēra tās roku.

Tikai tagad Franciska saprata savu kļūdu. Vai tiešām viņa varētu pakalpot Zuzannai, ja izstāstītu visu?

Ārsts nojauta, kāda cīņa norisinās jaunās meitenes dvēselē.

—        Uzticieties man, — viņš saudzīgi sacīja. Es redzu, ka jūs zināt daudz vairāk, nekā gribat izteikt. Mans nolūks nav jums kaitēt, Vintcrajaunkundz, — es tikai gribu palīdzēt.

Franciska mirkli apdomājās.

—         Es labprāt pateiktu visu, ko zinu, — viņa beidzot sacīja, — bet es bīstos, ka mani atklājumi varētu nelaimīgajai meitenei vienīgi kaitēt. Kaut es varētu runāt ar Zuzannu, viena es neiedrošinos neko iesākt.

— Tātad jūs viņu tomēr pazīstat?

— Jā, bet viņa mani ne, kaut ir mani redzējusi un ar mani runājusi.

—        Jau atkal jauna mīkla? — Dr. Hese sapīcis iesaucās. — Saprotiet taču, ka jūsu tiepīgā klusēšana nekādā ziņā nevar viņai palīdzēt!

Franciskai uzkrita ārsta dedzīgais tonis. Vai viņai maz bija tiesības runāt par Zuzannas mīlu pret grāfu Bergeru? Viņa sajuta pret ārstu uzticību, bet nezināja, vai arī Zuzanna domā tāpat.

—         Vai esat ar mieru dot savu godavārdu, ka bez manas vai Zuzannas piekrišanas neteiksit nevienam nc vārda par to, ko jums pastāstīšu? — viņa beidzot jautāja. — Bet vispirms — kā klājas grāfienei?

—         Viņa nodota novērošanai kādā privātā slimnīcā. Bet kāpēc jūs to jautājat?

—         Tādēļ, ka grāfiene pati vislabāk varēs pateikt, kas gribēja viņu nonāvēt, kas viņu pēc tam izglāba un paslēpa.

—        Es saprotu jūs arvien mazāk. Kāpēc tad jūs, kas izliekatics zinām tik daudz, negribat atklāt patiesību?

—        Es nepazīstu slepkavu, bet zinu vienīgi glābēju. Un kas gan ticētu man, nabaga nepazīstamai meitenei? Jums es gribu visu atklāt, bet vienīgi tad, ja apsolāties to neizpaust tālāk, jo tas varētu Zuzannai tikai kaitēt.

Dr. Hese bija spiests piekāpties.

—         Kad būs pienācis īstais brīdis, cs pati sākšu runāt, — Franciska apgalvoja. — Un jūs būsit pirmais, kas dabūs visu zināt. Varbūt cs varēšu dot jums izdevību atbrīvot Zuzannu, un caur tojūs izpelnīsities viņas mūžīgo pateicību. Ja barons apgalvos, ka Zuzanna'viņu nogrūdusi no kāpnēm, cs darīšu visu, kas stāv manos spēkos, lai novērstu no viņas vismaz šo nepamatoto apsūdzību.

— Jūs runājat tā, it kā pati būtu bijusi tur klāt, Vintcra jaunkundz.

—         Nejautājiet, doktora kungs, — viņa lūdza. — Ticiet man: tas nenotiek manā labā, ja cs pagaidām vēl cicšu klusu!

Ārsts nopūzdamies novērsās.-Šajā acumirklī aiz durvīm atskanēja kluss troksnis.

—         Kas tur ir? — Franciska nobijusies iesaucās. — Vai jūs neko nedzirdējāt?

—         Jā, cs tūliņ palūkošos. — Viņš pavēra durvis. Aiz tām neviena nebija.

Pēkšņi Franciska iesaucās:

—         Redziet, tur kāds aizskrien caur dārzu! Kāds svešs vīrietis! Nu viņš pārlec pār žogu!

Dr. Hese izskrēja verandā. Tiešām, kāds aizdomīga izskata vīrietis pašreiz nozuda mežā.

—         Mans Dievs, tic droši vien ir tic paši noziedznieki! — Franciska vaimanāja.

Ari ārsts bija noraizējies.

—         Es tūliņ nosūtīšu kučieri uz pilsētu ar ziņojumu policijai. Kamēr tā ieradīsies, es palikšu šeit, — viņš mierinoši sacīja.

—          Kas tur uzrakstīts, doktora kungs? — jaunā meitene pēkšņi iekliedzās, trīcošu roku norādīdama uz durvīm, uz kurām neveiklā rokrakstā bija lasāmi daži vārdi:

,.Gan tnēs tevi tomēr atradīsim, Žanete Divāla!

Tulūzas biedri."

Ārsts un Franciska mēmi saskatījās. Ko nozīmēja šie noslēpumainie vārdi? Kas bija Žanete Divāla? Kas bija Tulūzas biedri?

46

Nomaldināts no ceļa

Pēc satikšanās ar jauno grāfieni Judīte turpināja ceļu. Kas ar viņu tagad notiks? Vai viņa maz drīkstēja vairs pacelt acis no zemes? Vai viņas negods jau tagad nebija lasāms tās bālajā sejā un biklajā, sāpju pilnajā skatienā?

Viņā modās jauna dzīvība, kas prasīja savas tiesības. Kādēļ viņa jau uzreiz nebija ielēkusi tumšajos viļņos, kamēr vēl ļaudis nerādīja uz viņu pirkstiem? Un viņš? Kā gan lai viņa tam to pasaka? Viņu mīla taču bija netaisnīga, grēks… un tomēr tā bija tik skaista, laba!

Un tēvs? Tas viņu nositīs, kad dabūs zināt patiesību!

Bet vēl viņai atlika īss laimes brīdis, un to viņa gribēja izmantot pilnībā, bez apdomāšanās, bez rūpēm par rītdienu!…

Judīte jau bija sasniegusi pazīstamo villu un gribēja atvērt tās mazos vārtiņus, kad kāds rupji satvēra to aiz rokas.

—         Vai nu reiz esmu tevi pieķēris, vazaņķe? — Lēbela Feilšcntāla balss ķērca viņai pie pašas auss. — Tu gribēji slepeni iezagties pie sava mīļākā! Tūliņ nāc man līdzi, vai arī cs izstāstišu visiem, kas tu esi!

Bet pēkšņi viņš atstrcipuļoja atpakaļ, jo spēcīgs dūres trieciens bija ķēris tā seju.

—         Laid mierā meiteni, nekaunīgais nelieti! — Roberts Verners no jauna pacēla roku sitienam.

Bcl Lčbcls jau bija gabalā. Notālēm viņš vēl kliedza:

—        Novēlu labu izpriecu lepnajam kungam, kas nekautrējas pavest zIdu meiteni! — Zobgalīgi smiedamies, viņš nozuda.

Roberts atbalstīja trīcošo, gandrīz samaņu zaudējušo Judīti.

—  Vai grāfs dzīvo šeit? — viņš klusi jautāja.

Judīte to tūlīt pazina un pateicīgi spieda tam roku.

— Jā, — viņa elsodama atbildēja.

— Es jūs pavadīšu, — viņš līdzjūtīgi sacīja.

Bet šajā acumirklī spēki atstāja Judīti. Roberts saudzīgi saņēma to rokās un uznesa pa nedaudzajiem pakāpieniem. Uz viņa zvanu iznāca vecais dārznieks, kas bez mazākā izbrīna atvēra durvis un iededza istabās gaismu. Roberts saprata, ka sulainis noturējis viņu par grāfu, un nolēma izmantot šo apstākli.

Noguldījis jauno meiteni Ulriha gultā, Roberts pievērsās kalpotājam. Viņš labprāt būtu apjautājies, kur atrodas grāfs, bcl tas nebija iespējams. Tomēr dārznieks pats izglāba viņu no nepatīkamās situācijas.

—         Kamēr grāfa kungs bija pie advokāta, šeit neviens nav bijis, — viņš ziņoja.

Roberts pamāja ar galvu. Tātad Ulrihs bija aizgājis pie doktora Normana.

—  Es vēl mazliet iziešu, bet drīz būšu atpakaļ, — viņš sacīja.

Dārznieks nodomāja, ka grāfs grib ataicināt ārstu. Roberts steidzās

uz Normana dzīvokli, kur tam palaimējās salikt Ulrihu.

—         Jūs esat izdarījis man lielu pakalpojumu, un to cs nekad neaizmirsīšu! — grāfs aizkustināts sacīja, cicši spiezdams viņam roku. Viņš nedomāja par to, ka Roberts tam ir pilnīgi svešs cilvēks, taisni otrādi — viņš sajuta atvieglojumu par to, ka var runāt ar viņu par Judīti. — Nedomājiet par mani ļauni tāpēc, ka slepeni mīlu žīdu meiteni. Šī ir mana pirmā un vienīgā mīla, un e.s biju par vāju, lai spētu no tās atsacīties. Lai Dievs man to piedod!

Roberts viņu pilnīgi saprata.

Drīz viņi sasniedza grāfa villu.

—           Kaut tikai vecais vēl nebūtu atnācis! Ulrihs noraizējies čukstēja. — Lūdzu, ienāciet man līdzi, Vernera kungs, — es nojaušu, ka jūsu palīdzība man vēl būs nepieciešama. Uzgaidiet mirkli, kamēr es aizsūtīšu kalpotāju.

Atstājis Robertu vienu, viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm un piezvanīja. Vecais dārznieks atvēra durvis.

—         Zīds jau atnācis, un cs viņu ielaidu, kā jau grāfa kungs man bija pavēlējis.

—  Kur jaunkundze? — Ulrihs steigā jautāja.

—  Neesmu guļamistabā bijis, grāfa kungs.

—  Labi. Jūs varat iet.

Kad dārznieks bija aizgājis, viņš ielaida Robertu namā un ieveda

to kādā telpā, kas atradās starp darbistabu un guļamistabu.

—          Lūdzu, uzgaidiet šeit, — viņš klusi sacīja un atstāja Robertu vienu.

Darbistabā viņu gaidīja vecais Šmcijc. Acīmredzot tas neko nenojauta, jo viņa izturēšanās pret grāfu bija tikpat suniski pazemīga kā vienmēr.

Ulrihs atviegloti uzelpoja. Nevērīgi atbildējis uz veča godbijīgo sveicienu, viņš izņēma kabatas portfeli un, noskaitījis žūksnīti naudas zīmju, nevērīgi nometa tās vecajam žīdam uz galda.

—  Ņemiet — un pazūdiet! — viņš īsi noteica.

Zīds gandrīz neticīgi paņēma naudu un rūpīgi pārskaitīja to.

—         Viss kārtībā, grāfa kungs. Kas attiecas uz muižu, par kuru vakar runājām, cs labprāt to nopirktu, ja grāfa kungam kādreiz atkal vajadzēs naudu. Esmu ar mieru labi samaksāt.

Reišcnovs neklausījās. Mehāniski viņš paņēma žīda pasniegto vekseli un saplēsis iemeta to kamīnā.

— Kas vēl? — viņš īgni jautāja, redzēdams, ka Finkcls netaisās iet.

—         Es tikai gribēju pateikt grāfa kungam, ka vienmēr esmu gatavs pakalpot, ja viņam atkal kādreiz vajadzētu naudu, — Šmcijc sacīja un, padevīgi atsveicinājies, izgāja.

—         Es tikai gribētu zināt, kas tā bija? — viņš sevī domāja, soļodams mājup. — Es taču skaidri dzirdēju sievietes balsi: viņa klusu iekliedzās aiz šausmām un aizbultēja durvis, kad cs gribēju ielūkoties

guļamistabā… Nu, bet kas man daļas gar augstu kungu izpriecām!

* * *

Ulrihs tūlīt devās guļamistabā, kur atrada Judīti vislielākajā uztraukumā.

—          Vai viņš tiešām aizgājis, mīļais? — viņa jautāja, aiz bailēm trīcēdama. — Mans Dievs, kas gan notiktu, ja viņš redzētu mani šeit!

—         Kā gan tās būtu varējis nolikt? — Ulrihs mierinoši sacīja. — Vai tad tu nepaliki šajā istabā?

—        Es visu laiku biju šeit. Bet viņš laikam gribēja arī te iekļūt, jo cs tik tikko paguvu aizbultēt durvis, kad viņš jau mēģināja tās atvērt.

—  Kāda nekaunība! Bet nu mēs esam drošībā, mīļotā.

—         Bet viņš pāries mājās un neatradīs mani, un Lēbels Fcilšcntāls mani uzreiz nodos! — viņa izmisusi iesaucās.

—        Tā tas vairs nevar turpināties, Judīt, — Ulrihs sāpīgā balsī sacīja. Šeit tu nevari palikt. Bet cs nogādāšu tevi kādā drošā vietā, kur neviens tevi neatradīs. Zināms, tik bieži mēs tad nevarēsim būt kopā, bet tev tad vairs nebūs jābīstas no visādām nejaušībām.

—  Kā gan cs varēšu dzīvot bez tevis? Un tēvs mani tomēr atradīs!

—         Ļauj man visu nokārtot, mīlulīt. Šodien cs vismīļāk vēl paturētu tevi šejt.

—         Klusu! Tur kāds nāk! — viņa pārbijusics čukstēja. — Aizslēdz durvis — drīzāk!

Ulrihs izdzirda steidzīgus soļus. Darbistabā Rībcks, vecais dārznieks, sarunājās ar kādu dāmu.

— Mana māte! — Ulrihs sacīja, cicši saspiezdams Judītes roku.

—        Ļauj man iet, dārgais, — viņa klusi lūdzās. — Tava māte nedrīkst zināt, ka tu neesi viens. Vai dzirdi — viņa jautā pēc tevis! Ej drīzāk!

—        Jā, grāfienes kundze, grāfa kungs ir mājās, — Rībcks ar nolūku skaļi sacīja.

Grāfiene pašreiz jau iegāja tajā istabā, kur sēdēja Roberts. Viņam neatlika laika izvairīties no satikšanās, un viņš droši gāja tai pretim.

—          Brauc man tūlīt līdzi, Ulrih! — vecā dāma sacīja, sniegdama viņam roku. — Tēvs ir slimāks kā jebkad, un es esmu ļoti noraizējusies viņa dēļ. Pēdējā laikā tu tik reti esi redzams… Kādēļ tu tik dīvaini uzlūko mani?

Roberta situācija nebija apskaužama. Viņš nezināja, ko lai iesāk. Grāfiene turpināja:

—         Kāpēc tu neatbildi, mans dēls? Ulrih, es redzu — tevi nomāc kādas rūpes! Vai tev atkal bijuši zaudējumi? Es gribu tev palīdzēt, kamēr vien vēl spēju. — Viņa saņēma tā rokas savējās un cicši ielūkojās viņam acīs. — Ulrih, tu arvien vēl nerunā? Vai tad tu mani nemaz vairs hcmīli? — Asaras sakāpa viņai acīs.

Roberts pats nesaprata, kas viņā norisinās. Kas tas bija par brīnišķu, noslēpumainu spēku, kas neatvairāmi vilka viņu pie šīs svešās sievietes, kas vienā acumirklī tam šķita kļuvusi tuvāka nekā māte.

Grāfiene redzēja viņa dziļo saviļņojumu, bet izskaidroja to pavisam citādāk.

—          Manu miļo zēn! — viņa sacīja maigā balsī, kas aizkustināja Robertu līdz sirds dziļumiem.

Viņš pēkšņi nokrita ceļos un ieslēpa seju tās apģērba krokās. Strauji satvēris smalko roku, kas glāstīja viņa matus, viņš bikli un godbijīgi to noskūpstīja, un karsta asara noritēja uz tās. Grāfiene izbijusies atrāva roku.

— Tu raudi? Mans nabaga bērns, kas tev kaiš?

Tc Roberts pietrūkās kājās un, uzmetis viņai dīvainu, neizprotamu skatienu, izskrēja no istabas.

Grāfiene palika kā pārakmcņojusics stāvam. Tik savāds viņas dēls nekad vēl nebija bijis. Lēnām viņa piegāja pie loga. Gar to šobrīd pagāja garām kāds liela auguma vīrietis, kas tumsā izskatījās gandrīz kā Ulrihs…

Šajā acumirklī atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

—          Tu teici, tēvs esot ļoti slims, — viņš uztrauktā balsī sacīja, izvairīdamies uzlūkot māti. — Brauksim tūlīt pie viņa!

—         Jā, Ulrih, nāc — cs esmu ļoti noraizējusies, — viņa atviegloti atbildēja, klusībā brīnīdamās par šo pārvērtību.

Viņa cerēja, ka Ulrihs pats paskaidros, kas īsti noticis, bet tas visu ceļu sēdēja viņai līdzās kluss un domīgs. Viņu tomēr ļoti pārsteidza tas, ka pat māte bija noturējusi Robertu par savu dēlu.

Vai tāda nejauša sagadīšanās maz bija iespējama? Viņš tumši nojauta kādu liktenīgu sakaru, kas saistīja to ar Robertu.

Klusēdams viņš satvēra mātes roku un to cicši saspieda. Lai kas ari

notiktu — māte vienmēr atradīs viņā drošu atbalstu!

* * *

Grāfs Reišcnovs ar māti pašreiz tuvojās tēva pilij, kad pie mazās priekšpilsētas villas vārtiem kāds vīrs nepacietīgi raustīja zvana rokturi.

Brīdi vēlāk Rībcks lādēdamies parādījās aiz vārtiem.

—  Kas noticis? — viņš īgni jautāja. — Ko jūs atkal gribat?

Šmcijc Finkcls dūrēm dauzīja vārtus.

—          Atslēdziet! — viņš aizelsies kliedza. — Tūlīt vediet mani pie grāfa, vai arī cs atsaukšu policiju!

— Jūs esat traks? — Rībcks lamājās. — Taisieties, ka tiekat prom!

—         Man jātiek namā, citādi cs sacelšu tādu troksni, ka visa pilsēta saskries! — Šmcije plosījās.

Dārznieks saprata, ka lieta grozās ap Judīti, un gribēja katrā ziņā novērst skandālu.

Te iznāca ari viņa sieva.

—         Kas tur kliedz kā negudrs? — viņa jautāja virām, no tā sejas izteiksmes uzreiz saprazdama, ka vajag būt notikušam kam sevišķam.

—         Šis cilvēks ar varu grib ielauzties namā, — Ribeks paskaidroja sievai, tad no jauna pievērsās žīdam: — Jūs taču pirmīt jau bijāt pie grāfa. Vai esat tur ko piemirsis?

—         Piemirsis? — Šmeije brēca. — Jā, es esmu piemirsis sargāt savu namu un godu!

—         Šis cilvēks taču ir traks! — dārznieka sieva iesaucās. — Ko tad viņš īsti grib?

—         Kur grāfs? Tūlīt pasauciet viņu! Es gribu redzēt, vai viņš iedrošināsies izraidīt veco žīdu, kuru tas apzadzis! — augļotājs kā neprātā kliedza.

Tuvējos namos jau sāka atvērties logi. Rībcks jutās pavisam nelaimīgs.

—         Turi muti un nāc iekšā! — viņš šņāca, atslēgdams vārtus. — Ja jūs tūliņ neapklusīsiet, tad cs pasaukšu policiju. Redzēsim gan, ko teiks par šo lietū grāfs, kad tas pārnāks!

—  Kā, vai tad grāfa šeit nav? Kur viņš ir?

—         Viņš tūlīt pēc jūsu aiziešanas aizbrauca kopā ar grāfieni pie vccā grāfa… Bet nu sakiet īsi un skaidri: ko jūs gribat?

Viņš saņēma žīdu aiz rokas un ieveda to namā. Šmeije samulsa. Kā, grāfs jau tik sen bija prom? Vai tiešām viņš būtu izdarījis lielu muļķību, noticēdams Lēbclam? Bet Judītes taču nebija mājās! Kur gan viņa varēja būt? Un sievietes balss, ko viņš pirmīt bija dzirdējis grāfa guļamistabā? Vai tā tomēr bija Judītes balss?

Dārznieks pamāja sievai ar galvu uz pagalma izeju, kur atradās viņa mājiņa, un vccā sieviete tūlīt aizgāja.

—  Kur palika jūsu sieva? — Šmeije aizdomīgi jautāja.

—        Kas jums daļas par manu sievu? — Rībcks tam rupji uzkliedza. — Jau tā esmu bijis pārāk iecietīgs pret jums. Vai nu reiz runāsit?

Vecais žīds sāka plēst matus.

—        Mana meita! Kur mana meita? Viņa ir šeit, grāfs nolaupījis man manu vienīgo bērnu! Lai Dievs soda viņus abus!

—          Vai jūs patiesi esat traks? — Rībcks uzkliedza tam. — Savu meitu jūs meklējat šeit? Kas to lai zina, kur viņa ir! Neiedrošinieties vairs runāt nc vārda, citādi uzreiz aizlidosit pāri žogam!

—         Bet viņa bija šeit! Jūs tikai gribat mani piekrāpt! Jūs, kristīgie suņi! Lēbels viņu šeit redzējis!

Dārznieka sieva atkal parādījās durvīs. Viņa bija dzirdējusi žīda pēdējos vārdus.

—  Kas par Lēbelu? — viņa izbrīnā jautāja.

—         Kāds tur Lēbels esot teicis, ka šī vecā žīda meita esot pie mūsu kunga! — Rībeks sašutis iesaucās, icgrūzdams Šmeijcm pamatīgu dunku ribās.

—           Kāpēc tu nesvied to nekaunīgo tēviņu ārā? Mūsu grāfs lai ielaistos ar kādu tur žīdieti? Kāda nejēdzība! Bet nu pietiek. Man vēl jānoplūc tā zoss, ko pirmīt man atnesa.

Viņa pagriezās uz iešanu, bet tad, it kā ko atcerējusies, pēkšņi palika stāvam.

—          Kā tad izskatās jūsu meita? — viņa jautāja. — Vai viņai nav melns tērps un granātu auskari ausis?

—        Granāti? žīds nicīgi iesaucās. — Nē, tie ir rubīni — īsti rubīni, par kuriem cs samaksāju dārgu naudu… Bet kur jūs redzējāt manu meitu?

Dārzniece sāka skaļi smieties.

—         Nu, ja tā ir jūsu meita, tad viņa tiešām bija šeit! Bet neuztraucieties — neviens šeit viņu nav aizticis! Viņa piedāvāja man zosi, un es to arī nopirku.

Šmcijc izskatījās diezgan nožēlojams. Viņš zināja, ka Judīte nodarbojas ar putnkopību un bieži mēdz pārdot vistas un zosis.

Rībeks bija ļoti mierā ar sievu.

—        Tātad tā bija viņa? — nu arī viņš iesaucās. — Nu, tad klausieties! Kad tā meitene gribēja ienākt dārzā, pie viņas piegāja kāds garš un tievs žīdu puisis ar riebīgu purnu un tādām acīm kā riteņi. Tas neķītri uzmācās meitenei, tāpēc viņa sāka skaļi saukt palīgā. Tajā acumirklī mūsu grāfs, kam gadījās iet gar vārtiem, ar vienu sitienu notrieca nelieti zemē, un meitene varēja mierīgi ienākt dārzā. Un tā nu ir jūsu pateicība par grāfa kunga laipnību? Ārā — tūlīt ārā!

Bet Šmcijc arvien vēl stāvēja kā sastindzis. Pēkšņi viņš iesita ar roku sev pa pieri.

—         Tātad šis suns, šis Lēbels Feilšentāls viņu apmelojis? — viņš iesaucās. — Un kur viņa palika?

—          Kad sieva to bija mazliet nomierinājusi, viņa atkal aizgāja, laikam taču mājās, — dārznieks mierīgi meloja.

—           Viņa nav pārnākusi mājās! Ak Dievs, kur gan viņa varēja palikt?

—          Nu tad pajautājiet tam nelietim, kas citus apmelo, bet pats uzmācas meitenei! — dārznieks zobojās.

Smcijc Finkcls vārījās dusmās. Jā, šiem ļaudīm bija taisnība: Lēbels bija uzkūdījis viņu grāfam, lai novērstu aizdomas no sevis!

Neteicis vairs ne vārda, vecais augļotājs skriešus devās prom. Lēbclam vajadzēja izjust viņa dusmas.

Rībcks mēmi saskatījās ar sievu.

—        Paldies Dievam, nu viņš ir nost no mūsu kakla! Tam žīdu puisim nemaz nekaitēs, ja viņu iekaustīs. Bet grāfs jābrīdina. Un ko mēs nu lai iesākam ar jauno meiteni?

Dārzniece mirkli apdomājās.

—         Lai viņa pagaidām paliek pie mums, jo citādi kāds tai varētu uzglūnēt, — viņa beidzot nolēma, jo ari viņa bija paguvusi iemīļot skaisto, laipno meiteni ar skumjajām acīm.

47

Lindenhozā

Lindenhozas pagalmā ieripoja rati, no kuriem izkāpa trīs eleganti ģērbušies kungi: prokurors, tiesas ārsts un grāfs Ulrihs Reišcnovs.

Brauns stāvēja pie darbistabas loga. Turpat līdzās gulēja barons Rotenauss, pie kura šobrīd bija ieradies ārsts.

Sulainis tūlīt steidzās ziņot kungam par negaidīto apmeklētāju ierašanos.

—         Mans Dievs, — Rotenauss īgni iesaucās, — es taču vēl esmu tik vārgs. Doktora kungs, lūdzu parūpējieties, lai liek mani mierā.

Ārsts izgāja otrā istabā, kur Brauns pašreiz ieveda ierēdņus.

—          Man jārunā ar baronu ļoti svarīgā lietā, doktora kungs, — prokurors sacīja.

—         Barons ir ļoti slims, un man jālūdz, lai jūs pēc iespējas saudzējat viņu, — ārsts atbildēja.

Visi iegāja slimnieka istabā. Rotenauss tiešām izskatījās tik vājš, ka prokurors uzreiz nolēma atsacīties no tā apcietināšanas.

—         Ļoti nožēloju, ka esmu spiests jūs apgrūtināt, barona kungs. Vispirms man jāpaziņo, ka nozudušais pergamenta vīstoklis atrasts. Lūdzu aplūkojiet, vai šis ir tas pats?

Rotenauss mazliet pacēla galvu, bet tā uzreiz atkal gurdi atslīga spilvenos.

—         Tātad tomēr? — viņš redzami apmierināts iesaucās, trīcošie pirkstiem atritinādams vīstokli. — Jā, tas ir tas pats. Vai esat atradu, arī to meiteni?

—        Jā gan, barona kungs, — prokurors lēnām atbildēja. — Šis plāns tika atrasts Zuzannas Verncras istabā.

Rotcnauss uzmeta tam neticīgu skatienu.

—         Tas nav iespējams! — viņš dedzīgi iesaucās. — Varu apzvērē ka tā sieviete nebija Vernera jaunkundze. Kaut pilī bija tumšs, viņu cs uzreiz būtu pazinis.

—  Bet vīstoklis taču atrasts pie viņas!

—         Nevar būt, prokurora kungs. Ko gan Vernera jaunkundze būtu meklējusi pilī, un kāds tai varētu būt iemesls izturēties tik naidīgi pret mani?

—         Jūs visai dedzīgi aizstāvat šo meiteni, barona kungs, — prokurors zīmīgi pasmaidīja.

Rotcnauss nobāla.

—         Es jūs lūdzu: nepārprotiet mani! Manās acīs šī nevainīgā meitene ir tikpat kā bērns — ne vairāk. Es negribu, ka manis dēļ viņai būtu netaisni jācieš. — Lai cik nožēlojams arī bija viņa raksturs, šai meitenei viņš negribēja kaitēt.

Prokurors bija mazliet pārsteigts.

—          Vernera jaunkundze atsakās sniegt jebkādus paskaidrojumus par šo vīstokli, tomēr viņa nenoliedz, ka tovakar bijusi pilī.

Rotcnauss pēkšņi saprata visu: Zuzanna bija noslēpusi grāfieni. Bet tā sieviete, kuru viņš bija salicis pils koridorā, tomēr bija kāda cita. Acīmredzot viņas nolūks bijis aizkavēt Rolcnausu atklāt šo noslēpumu.

—          Vernera jaunkundzi cs pilī neesmu saticis. Tā bija kāda cita, daudz lielāka auguma sieviete, — viņš noteikti apgalvoja.

Prokuroram arvien vairāk zuda pārliecība par Rotcnausa līdzdalību noziegumā.

—         Jūs apgalvojat, ka rotu kasti grāfiene pati nodevusi jums glabāšanā? — viņš jautāja.

—  Protams, — barons bez vilcināšanās atbildēja.

—  Kad tas notika?

—  Skaidri neatceros, mana atmiņa kritienā tomēr mazliet cietusi.

—         Bet Anna Vernera kundze vēl nozieguma dienā redzējusi kasti grāfienes istabā uz galda!

Rotenauss tomēr neapmulsa.

—         Viņa kairā ziņā maldās. Es palieku pie saviem izteikumiem, — viņš cieši noteica. — Un kādā gan cilā ceļā cs būtu šīs vērtslietas ieguvis? — viņš mierīgi piebilda.

—          Tas jau ir pats svarīgākais jautājums, barona kungs, kas jums jāpierāda.

—         Kamēr grāfiene pati nav spējīga to apliecināt, prokurora kungs, man grūti nāktos to pierādīt, — Rotenauss nekaunīgi atbildēja, paļaudamies uz vecās grāfienes gara aptumšošanos.

—         Mēs ceram, ka nelaimīgā dāma ar laiku atgūs runasspējas, — prokurĀrs piezīmēja. — Viņa jau izteikusi dažus vārdus.

Barons neviļus sarāvās.

—          Un ko viņa tcica? — viņš jautāja, pūlēdamies piešķirt balsij līdzjūtības izteiksmi.

—        Par to cs tieši gribēju ar jums runāt, barona kungs. Kas ir Urzula Prahta, par kuru grāfiene runājusi?

—         Urzula Prahta… — Rotenauss mehāniski atkārtoja. — Urzula Prahta? — Viņš griezīgi iesmējās, un stiprs drudzis sāka to kratīt. — Ko viņa grib? Ņemiet viņu prom — drīzāk! Viņa nožņaugs mani! — Viņš satvēra rokām kaklu, it kā neredzami pirksti to jau žņaugtu.

Prokurors nesaprašanā uzlūkoja ārstu.

—  Kas tad nu atkal? Vai viņš ir slims?

Ārsts paraustīja plecus.

—        Karsonī barons pastāvīgi murgo par kādu sievieti, kas to vajājot, — viņš paskaidroja.

—         Kas tad īsti ir šī Urzula Prahta? Verneri viņu nepazīst, barons satrūkstas, dzirdot viņas vārdu — galu galā būs jājautā galvenajai apsūdzētajai.

Rotenauss arvien vēl murgoja. Prokurors nopūzdamies pagriezās uz iešanu. Viņš atkal bija cietis neveiksmi.

Tiesas kungi devās atpakaļ uz pilsētu. Ikviens no tiem bija klusībā sastādījis savu spriedumu par Rotenausu. Prokurors bija ļoti noraizējies, uz viņu gūlās vislielākā atbildība, bcl lietas apstākļi arvien vairāk sarežģījās.

* * *

Lindcnhozas pārvaldniekam bija vienam pašam jāpārzina plašā muiža. Arī ziemā darbu nelrūka. Turklāt kalpotāji pēdējā laikā bija pavisam izlaidušies, un saimes istabās nekad netrūka vielas visnejēdzīgākajām tenkām.

Bija launaga laiks. Kamēr pārējie kalpotāji ļaužu virtuvē dzēra kafiju, abi jaunpieņemtie parka strādnieki bija palikuši ārā.

Viņi sēdēja vecā akmens solā zem verandas jumta paspārnes. Pērnās lapas gandrīz visas jau bija sagrābtas un sakrautas vezumā.

—          No ļaudīm neko lielu nevar izvilkt, Hcmpcl, — mazākais no strādniekiem sacīja savam biedram.

—         Es jau esmu sācis lakstoties ap resno kūts kalponi, — Hcmpels smējās. — Viņa nav pārāk atturīga, un ar kādas lētas rotas palīdzību cs ceru vēl vairāk iegūt tās uzticību.

—  Un ko tad viņa pastāstīja?

Abi detektīvi, kas bija pieņēmuši strādnieku vietas Lindenhozā, ciešāk pievirzījās viens otram.

—         Minna stāsta, ka barons esot liels sieviešu cienītājs. Viņa pat nezina, cik upuru tam jau esot bijis, bet no viņas vārdiem cs sapratu, ka viena no šīm nelaimīgajām — kāda vājprātīgā — vēl šodien tiekot slēpta pilī. Un ari pagrabā esot kāda dziļa bedre…

—          Kurā viņš jau esot iemetis dažu labu, ko? — Vihcrts skaļi iesmējās.

—         Protams, šie nostāsti ir stipri pārspīlēti, bet kur dūmi, tur arī uguns.

—         Tādā gadījumā mēs to arī atradīsim. Nams ir ļoti plašs, derētu to kādreiz slepeni pārmeklēt. Tūkstoš marku lielā atlīdzība par Brandcnfclsas noziedznieka atrašanu taču nav nieka lieta!

—         Un to jūs gribat nopelnīt šeit? Tikdaudz taču mēs visi zinām, ka barons Rotenauss nav vainīgs.

— Jā gan, bet man ir citas aizdomas…

—         Vihert, palūkojieties, kas tas — pēdējā augšstāva logā pa labi, gandrīz pie paša torņa? — Hcmpels uztraukts satvēra biedra roku.

—        Mans Dievs, jā — tur tiešām pakustējās loga aizkars! — pēdējais satrūcies čukstēja. — Un man šķita, ka tur neviens vairs nedzīvo!

Abi detektīvi nenovērsa acis no loga. Dzeltenie aizkari atkal sakustējās, un starp tiem kļuva redzama kāda roka… Nē, kāda ķetna.

—          Kas tas varētu būt? — Hcmpels čukstēja. — Taču kāds cilvēks?

Aizkari pavērās vēl plašāk, un uz īsu brīdi logā parādījās dzeltena galva ar dīvaini kvēlojošām acīm.

Slepenpolicisti mēmi saskatījās.

—        Tas taču bija kāds dzīvnieks milzīgi liels kaķis… Vai redzējāt, Vihert?

Tas pamāja ar galvu.

Mums jāizdibina, kas tur īsti notiek.

Vēl brīdi viņi stāvēja un lūkojās logā, tomēr tur nekas vairs nebija saskatāms.

48

Nodomātais uzbrukums

Grāfienes Holmsvikas mazā muiža bija gandrīz visa nodegusi. Visapkārt bija redzamas kūpošu pelnu un gruvešu kaudzes. Vispārējā uztraukumā neviens nebija ievērojis, ka notikuma vietā ieradies arī meklētais Feits ar savu meitu.

Varonība, ar kādu lika bija izglābusi jauno grāfieni, izsauca vispārēju apbrīnošanu. Arī bīstamais lēciens no augšstāva loga bija beidzies laimīgi. Ilka tikai mazliet bija sagrūdusi kāju, bet grāfiene bija palikusi neievainota.

Skatītāji, kas aizturētu elpu bija vērojuši abu meiteņu lēcienu, tūlīt steidzās tām klāt. Redzēdams, ka viņa dievinātā meita palikusi dzīva, Feits aiz prieka sāka lēkāt kā negudrs. Un cik lepns viņš jutās! Viņa Ilka taču bija izglābusi kāda cita dzīvību, pašaizliedzīgi likdama ķīlā pati savējo! Vai tagad vēl atradīsies kāds, kas iedrošināsies to nicināt vai pat zoboties par to? Vai pasaulē vispār bija vēl otra meitene, kas varētu sacensties ar viņu skaistumā, augstsirdībā un varonībā?

Zigrīdai steigā tika iekārtota pagaidu guļasvieta zem kāda kupla skābarža, kur tā drīz atguva samaņu. Mirkli nolūkojusies varenajās liesmās, kas nesaudzīgi iznīcināja visu savā ccļā, viņa vispirms apjautājās par kalpotājiem. Paldies Dievam, tie visi bija dzīvi un veseli!

Karīna bija nometusies ceļos līdzās kundzes gultai. Zigrīda maigi glāstīja uzticamās saimnieces sastrādātās rokas. Tad viņa piecēlās sēdus, cenzdamās saskatīt pūlī savu drošsirdīgo glābēju, kuru tā vēl pēdējā apziņas mirklī bija pazinusi.

Bet kur tad Ilka bija palikusi?

Viņa stāvēja koka ēnā, kautrīgi slēpdamās aiz citiem. Viņa tikai gribēja redzēt, vai viņas darbs izdevies, untad klusi nozust.

Tomēr Zigrīdas asais skats jau bija to pamanījis, un viņa mēmi sniedza tai pretim abas rokas. Ar klusu sajūsmas kliedzienu Ilka pieskrēja pie grāfienes un ieslīga tās skāvienos.

—         Pateicos jums! — Zigrīda aizkustināta sacīja. — Ja jūs nebūtu mani izglābusi, cs būtu palikusi liesmās, vai arī kritusi no slepkavu naža. Kā lai pateicos jums?

Ilka pakratīja galvu.

—          Es tikai atmaksāju to, ko jūs man dāvinājāt, — viņa vienkārši sacīja. — Un jūsu dzīvība taču ir daudz vērtīgāka par manējo.

—  O, nē! Jūs esat tik laba un varonīga!

—         Es laba? — Ilka sāka skaļi elsot. — Ja jūs zinātu, kases esmu, jūs atstumtu mani no sevis… Bet nē — jūs nc! Jūs esat labāka par visiem citiem! Tas, ka jūs nosaucāt mani par labu — tā man ir augstākā alga! Dzīvojiet laimīga, jo esat to pelnījusi, un dažreiz atcerieties arī nabaga liku!

Viņa vēlreiz paspieda grāfienei rokas un tad kā zibens nozuda naktī.

Zigrīda skumji nolūkojās lai pakaļ.

—         Brīnišķīga mt ilene! viņa sevī domāja. — Kas zina, kas slēpjas viņas dvēselē!

—  Kur mēs nu paliksim, kundze? — Karīna jautāja.

Zigrīda paraustīja plecus.

—          Viss nodedzis. Vai tas nav kā mājiens, ka man šeit vairs nav vietas?

Viens no dzēsējiem ziņoja, ka izdevies pasargāt no liesmām kādu mazu dārza mājiņu. Tāpat bija laimējies izglābt zirgus un suņus, par ko grāfiene sevišķi priecājās.

—         Man pat nav ar ko atalgot dzēsējus, — viņa sacīja. — Viss, kas man šeit piederēja, aizgājis bojā liesmās.

—           Tas bija tikai cilvēka pienākums, grāfienes kundze, — ugunsdzēsēju vadītājs sirsnīgi atbildēja. — Mēs vienmēr esam gatavi palīdzēt kaimiņiem.

Zigrīda pateicībā spieda viņa cicto roku.

—        Ganes tomēr pratīšu jums visiem vēl pierādīt savu pateicību, — viņa aizkustināta piezīmēja.

Šajā acumirklī ļaudis izvilka no drupu apakšas kādu līdz nepazīšanai pārogļojušos līķi.

Zigrīda notrīcēja šausmās un riebumā.

—         Tas ir viens no dedzinātājiem, — viņa klusi sacīja. — Tur bija viens vīrietis un viena sieviete. Viņi gribēja mani noslepkavot. Bēgot no viņiem, cs ieskrēju degošā istabā, no kurienes tā meitene mani izglāba pēdējā brīdī. Bet kur palicis otrs dedzinātājs?

— Tas vēl nav atrasts. Jādomā, ari viņš atradis nāvi liesmās.

— Ak Dievs, kāds šausmīgs sods! — Zigrīda iesaucās.

Kalpotāju pavadībā viņa devās uz mazo dārza namiņu. Viņa gribēja

no rīta pārcelties uz dzīvi pie saviem attāliem radiniekiem pilsētā, lai tad visā drīzumā atgrieztos Zviedrijā.

Pats liktenis to tā bija gribējis.

* * *

Ilka soļoja līdzās tēvam caur tumšo mežu. Viņa jutās tik nogurusi, ka vismīļāk būtu apgūlusies zem pirmā koka. Bet nakts bija auksta, un ledains vējš šalca koku kailajos zaros.

Ilkai bija izdevies nemanot nolikt Zigrīdai līdzās tās sudraba somiņu ar naudu. Nu viņa jutās viegla un mierīga.

—        Vai tu paliksi ciemā, tēvs? — viņa jautāja, kad tālumā jau pacēlās Spoku torņa tumšais siluets.

—         Es aiziešu pie Anselma Bcrnta. Gan tas pagādās man naktsmājas.

—         Es iešu tev līdzi, jo negribu šonakt palikt viena mūsu būdā, — Ilka sacīja.

—         Gan jau atradīsies vieta arī tev. — Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tieši pie Anselma tas pirmo reizi bija redzējis Šņabja Māli. Ko tas nu teiks?

Feits uzticēja savas rūpes meitai.

—          Nestāsti viņam neko par to nožēlojamo sievieti, — līķa deva padomu. — Gan jau viņš pats dabūs zināt par tās nāvi, un mēs tad varēsim pateikt, ka neesam neko zinājuši.

Feitam bija jāatzīst, ka tā būs vislabāk. Nu viņa domas atkal pievērsās nozudušajam testamentam. Vai tas bija sadedzis kopā ar Māli? Viņš vispār vēl nebija pārliecinājies, kurš no abiem testamentiem tam palicis, un apņēmās jau rīt to noskaidrot.

—         Es laikam nemaz vairs ncatgriezīšos mūsu vecajā būdā, — lika sacīja. — Esmu jau pieņēmusi sev kompanjoni un tādēļ droši varu palikt dzīvot Rotcnausa namā, neviens nevarēs par mani zoboties.

— Tātad viņš jau ir apsolījis tevi precēt? — Feits pārsteigts jautāja.

—          Apsolījis? — Viņa īsi iesmējās. — Rotenauss ir tik vārgs, ka nespēj pateikt ne jā, nc nē. Tomēr mans tuvums viņam sagādā redzamu prieku, un gan jau cs mācēšu izmantot savu varu. Man nebūs grūti paātrināt viņa galu, viņa turpināja. — Ārsts viņam parakstīja miegazāles, ko cs laiku pa laikam iedodu tam. Viņš ir tik slims, ka tam gribot negribot jāuzticas man, un par tālāko gan jau cs pati parūpēšos. — Viņas lūpās atplaiksnija velnišķs smaids.

Feits satrūcies klusēja. To viņš nebija gaidījis. Ilka gribēja aukstasinīgi nonāvēt baronu! Viņš vairs nesaprata savu meitu. Nupat tā ar vislielāko pašaizliedzību bija izglābusi kādu dzīvību, bet tagad mierīgi sprieda par kādas citas iznīcināšanu!

Priekšā jau pacēlās cicma zemās ēkas. Tālumā bija saskatāma Brandcnlelsas pils.

—        Tur cs gribu dzīvot! — Ilka cieši sacīja. — Es nenorimšu, kamēr nebūšu sasniegusi savu mērķi. Vai esi ko dzirdējis par Verneriem?

—  Zuzanna apcietināta Rotcnausa lietā.

—  Tā viņai vajag — lai neceļ degunu tik augstu. Un Gabricla?

Feits sarauca pieri. Šie jautājumi tam bija nepatīkami.

—  Vai es zinu! — viņš atcirta. — Neesmu par to neko dzirdējis!

Ilka uzmeta tēvam ātru skatu. Viņa taču cerēja, ka viņš nav bijis

uzbrucējs. Bet kādēļ tas bija tik atturīgs?

—          Mums jāuzmanās — tagad visur klejo slepenpolicisti, — viņa klusi sacīja. — Iesim labāk pa lauku taciņu, tur mūs neviens nepamanīs.

Viņi atradās jau netālu no pils, kad Ilka pēkšņi satvēra tēvu aiz piedurknes.

—  Palūkojies, tēv! Tur kaut kas kust!

Fcits pavērās turp. Gar parka žogu uzmanīgi līda kāds tumšs stāvs.

—        Tur ir vēl arī citi, — viņš iečukstēja meitai. — Kas tic varētu būt? Varbūt policisti?

Pie parka žoga nu jau bija redzami četri stāvi. Likās, tie visi vērīgi lūkojās vārtsarga namiņa virzienā.

—          Tie nav policisti, tēvs, tie ir klaidoņi, — Ilka čuksfēja, acīm urbdamās tumsā.

—  Arī man tā šķiet. Ko gan viņi varētu tur meklēt?

Četri vīrieši cits aiz cita pārgāja pār ceļu un iznāca uz taciņas, arī viņi devās uz Anselma būdas pusi.

Feits palika kā pārakmeņojies stāvam.

—  Ko tas nozīmē? — viņš čukstēja.

—  Gan jau dzirdēsim.

Nepazīstamie nu jau bija sasnieguši būdu un drīz nozuda tajā.

—          Nāc, — Feits sacīja. — Mums jāzina, kas tur notiek. Būdas dibensienā ir lūka, kas aizsista plāniem dēļiem. Caur to mēs varēsim visu noklausīties.

Viņi uzmanīgi apgāja apkārt mājiņai un pielīda pie lūkas, caur kuras plāno dēļu šķirbām spiedās ārā gaisma.

Ansclms stāvēja istabas vidū, samiegojies berzēja acis un neslēpa pārsteigumu par vēlīno apmeklējumu.

—          Sen neredzēti viesi — ko, Ansclm? — kāds milzīga auguma tēviņš ar uztūkušu seju un zilgansarkanu degunu smējās.

—        No kurienes tad tu, CJarais Jēkab? Vai no tērauda aizkariem? — Bernts jautāja, vērodams milzi.

—          Klusāk, cilvēk! Te jau visas malas mudžot no zilsvārčiem un slepenajiem. Gan jau tic vēl īstā laikā dabūs zināt, ka esmu izlaidies no būrīša.

Bernts acīmredzot pazina visus.

—         Nu, vispirms iedzersim uz tām bailēm, — viņš sacīja, izņemdams no skapja degvīna pudeli. — Kopš Māle ir prom, man vienmēr turas kas krājumā. Velns zina, kur tā trakā palikusi! Bet gan jau viņa atkal pārnāks, kad tai vairs nebūs ko grauzt.

—         Es redzēju Māli kopā ar Kapu Edi. Tiem laikam bija labi ķēries, jo viņi mētājās ar naudu kā ar spaļiem, — viens no klaidoņiem stāstīja.

Garais Jēkabs viņu nepacietīgi pārtrauca:

—        Redzi, Bcrnt, mums ir padomā kāds lielisks ķēriens. Tu vari nākt talkā, jo tev kā pauniniekam viegli visur iekļūt… Tu taču vēl staigā zilajā kreklā?

—          Un kā vēl! — Ansclms iesmējās. — Vienīgi no tā taču cs pārlieku!

—         Zinām jau!… Tātad — tā ir maza villa lielceļa malā, kur dzīvo tikai sievietes un kāds vecs vīrs. Baronese ir ļoti bagāta. Vari piedāvāt tur bērnu paijiņas, jo namā ir arī kāds slims bērns.

Bernts mirkli apdomājās, tad sacīja:

—         To namu cs zinu. Liekas, tur jau ir kas noticis, jo policija to pastāvīgi uzmana. Tomēr esmu mierā visu izpētīt.

—         Labi. Sīkāk šo lietu pārrunāsim „Zilajā mērkaķī", kur cs tagad dzīvoju, — Garais Jēkabs piebilda.

Saruna būdā kļuva tik klusa, ka aiz sienas nekas nebija sadzirdams.

Pēc brīža Sirmis — vēl gluži jauns, bīstama izskata vīrietis, kas stipri šķielēja, — pēkšņi iejautājās:

—  Vai tu pazīsti baronu Rotenausu, Anselm?

— Jā, bet viņš šobrīd ir slims un neiziet no istabas.

—  Esmu par to dzirdējis. Vai muižā daudz ļaužu?

—  Vesels bars, tur neko nevar uzsākt!

—         Nu tad es aizrakstīšu viņam, gribu sagādāt tam mazu prieku, — Sirmis smējās.

—  Jā? Ko tu esi nodomājis?

Sirmis izņēma no kabatas kādu vairākkārt salocitu papīra loksni.

—         Glīta lieta, — viņš lielījās. — Ar šo papīrīti varu zvejot no viņa velns zina cik daudz naudas!

—        Grāfienes Brandenfelsas testaments! — Bcrnts pārsteigts iesaucās. — Cilvēk, kur tu to dabūji?

Sirmis pavīpsnāja.

—         Tā mana darīšana, — viņš noslēpumaini atbildēja. — Žēl, ka nevaru pats izrunāties ar baronu. Bet cs rakstīšu viņam un pieprasīšu par šo papīru piecus tūkstošus marku. Ja viņš negribēs maksāt — nodošu testamentu tiesai.

— Tad jau tevi pašu noturēs par slepkavu!

—  Nu, tik traks cs taču neesmu! Es tikai pabiedēšu baronu.

—          Rotenauss, mans mīļais, ir viltīgs kā lapsa. To tu tik viegli vis nepiešmauksi!

—         Nebīsties, gan jau tikšu ar viņu galā! — Sirmis lielīgi noteica. — Strādājot advokāta Normana birojā, esmu daudzko iemācījies. Žēl, ka viņš tik drīz mani padzina!

Ieraugot testamentu, Feits tikai ar pūlēm apvaldīja pārsteiguma kliedzienu.

—          Šo puisi mēs dabūsim rokā, — viņš iečukstēja meitai, kas piekrītoši pamāja ar galvu.

—         Šī lieta man nemaz nepatīk, Sirmi, — milzis piezīmēja. — Tu tikai velti iekritīsi.

Ansclms arī pievienojās viņa domām. Viņš zināja, kam testaments iepriekš bija piederējis, un klusībā jau uztraucās par Fcita ilgo nerādīšanos.

—          Dod man kādu no saviem zilajiem krekliem, Bcrnt, — Garais Jēkabs lūdza. — Cietuma drēbēs cs taču nevaru rādīties ļaudīs. Parūka man jau apgādāta, seju nokrāsošu ar valriekstu eļļu, un klibot arī cs protu — lai tad kāds nu pazīst Garo Jēkabu!

Viņš iegāja mazajā dibenistabā un brīdi vēlāk atgriezās pilnīgi nepazīstams. Visi smējās par viņa pārvērtību. No vienas kabatas rēgojās dažādi atslēdznieka darbarīki. Šo amatu viņš reiz bija izmācījies, bet tad drīz nokļuvis uz slidena ccļa.

—          Dažās dienās lieta būs nobriedusi, — viņš mierīgi sacīja. — Tātad rīt „Zilajā mērkaķī", Bcrnt.

Ansclms apsolījās ierasties, un Garais Jēkabs ar diviem biedriem aizgāja. Sirmis gribēja pārgulēt nakti pie Anselma.

Pavadījis viesus, Bcrnts atgriezās būdā. Izbijušais advokāta rakstvedis viņam nebija pa prātam. Viņš gudroja, kā varētu atņemt tam testamentu. Viņš bija pārāk gļēvs, lai rīkotos ar varu, un tāpēc vienmēr centās panākt savu ar viltību.

—          Jums būs jāguļ dibenistabiņā, citu telpu man nav. Pie manis nevienam neienāks prātā meklēt ko aizdomīgu, viņš laipni sacīja.

—         Man jāguļ šajā suņu būdā? — Sirmis norūca, ar riebumu ielūkodamies tumšajā, piesmakušajā istabiņā.

Ansclms uzmeta tam ļaunu skatienu.

—          Man nekā labāka nav, — viņš īgni atbildēja. — Ja mana būda jums par vienkāršu — varat gulēt ārā.

Sirmim nebija izvēles.

—         Nu tad būs vien jālien šajā zālē, — viņš mēģināja jokot. Bet vai cs iznākšu no tās dzīvs?

—         Kas gan jūs lai aiztiktu? Šeit jūs neviens nemeklēs, un tās dažas peles nekož.

Jaunais noziedznieks nopurinājās.

—           Vispirms vēl vienu malku, lai nepietrūktu drosmes, — viņš lūdza, un Bernts bez iebildumiem pasniedza tam pudeli.

Sirmis bez kautrēšanās izsūca to līdz dibenam.

—          Nu tad labu nakti, — viņš sacīja un mirkli vēlāk vaidēdams apgūlās uz vecā salmu maisa.

Viņa skaļā krākšana drīz vien liecināja, ka alkohols jau sācis darboties.

Fcits nolēma, ka pienācis laiks rīkoties.

Apgājis apkārt būdai, viņš trīs reizes īsi pieklauvēja pie loga.

—         Kas tur nu atkal? — Ansclms īgni atsaucās, bet, pazinis Fcitu un liku, tūlīt ielaida tos.

—         Beidzot tu nu esi atnācis! Bernts čukstēja. — Bet klusāk — tur otrā istabā kāds guļ!

Fcits drūmi pamāja ar galvu.

—          To puisi es tieši meklēju, — viņš sacīja. — Viņš atdos man testamentu, vai arī…

—  Tikai bez trokšņa, Fcit. Tas jau guļ kā nosprādzis!

—         Ļauj tēvam pašam tikt ar viņu galā, — Ilka mierinoši sacīja. — Mēs abi neko neredzam un nedzirdam.

Ansclms klusēja.Viņš zināja, ka visi vārdi šeit būtu lieki.

Fcits izņēma no kabatas garu dunci un, bridi klausījies pie durvīm, nozuda tumšajā istabā.

Ansclms bija bāls kā mironis. Viņš trīcēja pie visām miesām un vērīgi klausījās katrā skaņā, kas nāca no dibenistabas.

Turpretim Ilka palika pavisam mierīga. Viņa ar nicināšanu nolūkojās būdas saimniekā.

Beidzot Feits atkal iznāca. Mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, viņš nosēdās piegaida. Bcrnts uzmeta tam nedrošu, jautājošu skatienu.

—        Viss kārtībā, — Feits aukstasinīgi sacīja. — Nebīsties, tavs nams ir tīrs.

Viņš mierīgi piecēlās un plaši atvēra virtuves durvis. Ansclms ar šausmām ielūkojās tumšajā telpā, bet tad pārsteigts pietrūkās kājās: netīrais salmu maiss stāvēja savā parastajā vietā, bet uz tā neviena nebija!

—  Vai viņš ir prom… aizbēdzis? — Ansclms vilcinādamies jautāja.

Feits zīmīgi pasmaidīja.

— Jā, viņš ir prom… Un ja tev kāds jautā — tu neko nezini!

— Tātad tomēr?.. — Bcrnts nomurmināja.

Feits uzsita tam uz pleca.

—          Un nu nedomā vairs par to. Tā bija mana personīgā liela, un mēs paliekam draugi tāpat kā līdz šim!

Ansclms ielika savu roku biedra izstieptajā plaukstā. Galu galā tā taču nebija viņa darīšana, kas īsti noticis ar bijušo rakstvedi.

—         Vai tev šeit nav nekas stiprāks? — Feits jautāja, palūkodamies apkārt.

—         Ir gan pat kaut kas smalks! — Ansclms apmierināts iesmējās un ienesa no virtuves divas apputējušas veca portvīna pudeles.

—  Acīmredzot pauninieka darbs ir ļoti ienesīgs, — Feits jokoja.

Bcrnts jutās glaimots.

— Nūjā, cs mazliet atviegloju kādas vecmeitas pagrabu Rozcnbur-

gā-

Feits izdzēra pielieto glāzi.

—           Viņai laba garša, tai vecajai, — viņš atzinīgi piezīmēja. — Klausies, vai tur nevar ko izdarīt, vecais draugs?

—         Par to csjau sen domāju. Ja gribi — samctīsimics kopā. Kā būtu, ja Ilka mēģinātu iekļūt viņas dienestā?

—         Nē, lika nepiedalīsies, — Feits nolēma. — To lietu mēs paveiksim ari bez viņas.

Ilkai tas bija gluži pa prātam. Viņa nemīlēja tīši doties briesmās, ja vien tēvs varēja iztikt bez viņas palīdzības.

—  Kā sauc to veco grabažu? — Feits jautāja.

—         Amanda Kusmaula, sešdesmit astoņus gadus veca, neprecējusies, pasakaini bagāta, — Bcrnts smaidīdams nobēra.

Nu, Amanda, lai tad dzīvo tavi mantinieki! Fcits smiedamies iesaucās, un visi trīs saskandināja glāzes, kurās vīns dzirkstīja kāasinis.

49

Prieki un bēdas

—         Cik ilgi cs jau esmu šeit? — Gabricla nopūtās, skumju aizplīvurotām acīm lūkodamās ziemas pelēkajās debesīs. — Cik ilgi viņi vēl turēs mani ieslodzītu šajos drūmajos mūros? Ak, cik mokoši gausi velkas stundas! Kaut varētu iemigt, vismaz uz dažām stundām iegrimt aizmirstībā!

Viņa atgāja no loga un gurdi atslīga gultā.

—         Ak, Robert, Robert! Cik briesmīga ir šī vientulība! Es vēlētos, kaut nāve mani atpestītu!

Ieslēpusi seju spilvenos, viņa nedzirdēja, kā atvērās kameras durvis. Pēkšņi tā izdzirda maigu, rūpju pilnu balsi:

— Gabricla, mīļā, vienīgā!

Laimē iekliegušies, viņa apsviedās apkārt.

—         Robert! — viņa iesaucās. — Robert, beidzot tu esi atnācis! Ak, nu es atkal varu cerēt!

Viņa cieši piekļāvās vīra krūtīm. Vienīgi tur tā jutās laimīga, no visām briesmām pasargāta.

— Nabaga mīļā Gabricla! — Viņš maigi glāstīja tās krāšņos matus.

—  Bet ar ko tad tu šeit nodarbojies? — viņš pēkšņi jautāja, norādīdams uz iesākto šuvekli, kas gulēja uz palodzes.

Maigs sārtums icŠalca Gabriclas bālajā sejā, padarīdams to vēl piemīlīgāku. Izņēmusi no groza dažus veļas gabalus, viņa izklāja tos Roberta priekšā uz galda, tie bija pavisam mazi krekliņi un svārciņi. Roberts pārsteigts vēroja drīz šos nieciņus, drīz atkal sievas seju, kurā atspoguļojās kluss prieks.

—  Vai tiešām šis darbs tevi izklaidē, mīlulīt? — viņš maigi sacīja.

— Bet vai tu pie tā nepārpūlē acis?

Gabricla vēl ciešāk piekļāvās viņam.

—          Tas man ir vismīļākais darbs manā vientulībā, — viņa klusi sacīja. — Strādādama cs jau redzu savā priekšā mazo radībiņu, kuras maigos loccklīšus reiz apsegs šie apģērba gabaliņi…

Viņa apklusa, un lielas asaras sāka ritēt pār viņas vaigiem. Roberts cicši saspieda tās roku savējā.

—  Gabricla, — viņš satrūcies iesaucās. — Gabricla, vai tu runā par… mūsu bērnu?

Šis negaidītais atklājums viņu dziļi satricināja un aizkustināja. Bērns — viņa bērns… Un cietumā vajadzēja atskanēt tā pirmajam kliedzienam? Viņš nezināja, vai priecāties par šo ziņu vai skumt.

— Robert, vai tu esi laimīgs? — Gabricla jautāja, paceldama galvu.

— Mīļā, mana vienīgā Gabriela — vai esmu laimīgs? — viņš trīcošā balsī iesaucās. — Ak Dievs, mūsu bērns… tavs bērns… Es nemaz nespēju to aptvert!

—   Un kaut šim nabaga radījumam būs lemts piedzimt cietumā, mīlas tam nekad netrūks! — viņa elsoja. — Beidzot taču reiz pienāks diena, kad es atstāšu šo namu, kas, neraugoties uz visām ciešanām un bēdām, tomēr būs devis man visaugstāko laimi manā dzīvē — manu bērnu!

Roberts izbrīnā uzlūkoja sievu. Cik stipra ticība, cik liela paļāvība, kāds nesalaužams gribasspēks mājoja šajā trauslajā sievietē! Viņš pats pie labākās gribas nespēja pilnībā dalīties viņas laimē, jo skaidri apzinājās, kāds smags pārbaudījums Gabriclai būs tas, kas citkārt mēdz būt sievietes augstākā laime. Ak, kaut viņa jau pirms tam varētu atgūt brīvību! Kaut drīzāk noskaidrotos viņas nevainība!

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un istabā ienāca inspektors.

—   Diemžēl esmu spiests atkal nolaupīt jums jūsu viru, Vernera kundze, — viņš atvainojās. — Bet man jāievēro priekšniecības pavēles, jo citādi var gadīties, ka man jāaiziet no šejienes, un tad manā vietā atnāktu kāds cits ierēdnis.

—  Dieva dēļ, tikai ne to, inspektora kungs! — Gabriela izbailēs iekliedzās. — Neviens cits nebūtu tik laipns un iecietīgs pret mani, un kas gan tad ar mani notiktu?

Vecais inspektors sirsnīgi paspieda viņas mazo roku.

—    Ceriet, — viņš vienkārši sacīja. — Taisnībai tomēr beidzot jāuzvar!

Vēl pēdējais glāsts, pēdējais skūpsts, un Roberts gandrīz ar varu atraisījās no sievas skāvieniem. Noskumis viņš sekoja inspektoram, kas aicināja to uz brītiņu iegriezties viņa dzīvoklī.

—   Vai jums kas zināms par manu māsu, inspektora kungs? — Roberts jautāja.

—  Tieši par to es gribēju ar jums runāt, Vernera kungs. Jaunā meitene kļuvusi tik grūtsirdīga, tik vienaldzīga pret visu, ka tikai ar pūlēm var sagaidīt no tās atbildi uzjautājumicm. Caurām dienām viņa nepakustēdamās sēd kamerā, trulu skatienu lūkodamās sienā. Pēdējā laikā viņa pat ne reizi nav apjautājusies par saviem tuviniekiem.

Roberts dziļi nopūtās. Zuzannas izturēšanās arī viņam bija neatrisināma mīkla.

—  Vai cs drīkstu viņu apmeklēt? — viņš lūdza.

—  Protams, nāciet vien man līdzi.

Zuzanna sēdēja kamerā pie galda, ar muguru pret durvīm. Viņa pat nepagrieza galvu, lai palūkotos, kas ienācis. Roberts piegāja viņai klāt un maigi uzlika roku tai uz galvas.

—   Zuzanna, kur kavējas tavas domas? — viņš klusi jautāja. Jaunā meitene lēnām piecēlās. Brāļa sejas skumjā izteiksme, likās,

tomēr bija viņu aizkustinājusi.

—  Mīļā, labā māsa, — un šeit mēs atkal tiekamies?

—         Jā, Robert, šeit — cietumā, — viņa bezgala grūtsirdīgā balsī atbildēja.

— Zuzanna, uzticies man. Es taču esmu tavs brālis, — viņš lūdzās.

—  Varbūt es varēšu tev palīdzēt, ja tu izstāstīsi man visu, kas nomāc tavu dvēseli.

— Man spēj palīdzēt vienīgi brīnums… Vai «ii nāve, viņatikko

sadzirdami izdvesa.

—         Dieva dēļ, tu taču pati pazudini sevi, Zuzī! — Roberts izmisis iesaucās. — Kā gan tu vari gribēt, lai tev tic, ja tu pati nesaki ne vārda!

—         Tikpat neviens man neticētu, Robert. Mans stāsts izklausītos kā pasaka. Es neesmu glābjama. Un kāda gan arī nozīme manai nožēlojamajai dzīvei. Tas taču gluži vicnlaga, vai es lēnām novīstu mājās, starp jums, vai arī atrodu drīzu nāvi šeit!

—        Es tevi vairs nesaprotu, Zuzanna! Kas tev noticis? Uzlūko mani un saki: tu mīli kādu bez laimes, bez cerībām?

Viņas novārgušo seju pēkšņi pārklāja tumšs sārtums.

— Tātad cs tomēr esmu uzminējis, — Roberts līdzjūtīgi turpināja.

— Tad tādēļ šī vienaldzība pret visu? Nabaga, nabaga meitene! Zuzanna, skaļi elsodama, noslīga pie brāļa krūtīm. Roberts ļāva tai

izraudāties, viņš vairs nejautāja tai neko. Varbūt tomēr vēl bija kāds līdzeklis izkliedēt viņas drūmo jutoņu, aizdzīt šo bezcerību stingumu.

—         Es nāku no Gabriclas, viņš klusi sacīja. — Tu nemaz nejautā par viņu?

—         Ak, piedod! Cik bezjūtīga es esmu! Bet tam jākļūst citādi — to es tev apsolu! O, Robert, mīļobrāli, kaut cs spētu viņuglābt! Bet mana atzīšanās viņai nevar neko līdzēt. Klausies, Robert, un dari tad, kā gribi. Es toreiz, noslēpu ievainoto grāfieni! — viņa klusi iečukstēja tam ausi.

Roberts sarāvās.

—        Neiespējami! — viņš iesaucās. — Vai tādā gadījumā tu neredzēji arī uzbrucēju?

Viņa skumji pakratīja galvu.

—         Nē, un tas ir pats ļaunākais! Galu galā viņi vēl teiks, ka cs pali esmu lo izdarījusi, un pēc tam noslēpusi savu upuri, lai varētu visu noklusēt. Bet cs tā nebiju! Robert, tu taču tici man! — viņa izmisusi iekliedzās.

—          Nabaga meitene! Kā gan cs varētu turēt tevi tik nekrietnās aizdomās?

—          Mums visiem jāaiziet bojā, Robert, — viņa truli sacīja. — Nelaimīgais pergamenta vīstoklis mani iznīcina — un tomēr cs neesmu baronu Rotenausu pilī redzējusi.

—        Mīklas, visapkārt tikai tumšas, neatrisināmas mīklas! — Roberts sarūgtināts iesaucās.— Un noziegumu skaits arvien vairāk pieaug!

— Kas tad vēl noticis, Robert? Tu mani biedē!

—          Ai, Zuzī, tu jau tāpat nepazīsti to cilvēku, kaut varbūt esi redzējusi namu, kur tas dzīvoja. — Viņšgri.bēja novērst tās domas uz citām lietām. — Kāda baronese fon Lome tika turēta aizdomās vīra un bērna noindēšanā. Vēlāk izrādījās, ka noticis tikai pārpratums. Šī sieviete nozudusi un vēl nav atrasta.

—          Viņa nozudusi? Ak, nožēlojamā! — Zuzanna kaisli iesaucās, pārsteigumā aizmirsdama visu apdomību.

— Tu pazīsti to sievieti? — Roberts izbrīnā jautāja.

Zuzanna neprata melot.

—         Es izstāstīšu tev visu, visu! — viņa pēkšņi apņēmusies čukstēja un cicši piekļāvās brālim.

Un tā Roberts dabūja zināt par viņas nelaimīgo mīlestību pret Valdemāru, par dziļo pazemojumu, ko tai nācies pārciest no Faustīnas, un par brīnišķo tikšanos ar Francisku, kuras vārdu viņa nezināja.

Kad viņa beidzot apklusa, Roberts strauji piecēlās.

—          Nabaga mazo māsiņ! Protams, plaisa, kas tevi šķir no grāfa Bcrgera, ir pārāk dziļa. Bet neaizmirsti, ka dzīvē tevi vēl gaida pienākumi… un arī prieki, Zuzī!

Zuzanna neticīgi nogrozīja galvu. Kā gan viņa vēl drīkst cerēt uz priekiem!

Te Roberts pieliecās un iečukstēja viņai ko ausī.

Zuzanna strauji pacēla galvu.

— Ak, laimīgi nelaimīgā Gabricla! — viņa iesaucās. — Jā, Robert, tev taisnība: pasaulē vēl ir prieki, tikai jāprot tos redzēt un saprast! Kā cs viņu mīlēšu, jūsu mazo, brīnišķīgo bērniņu! Pateicos tev, mīļo brālīt! Jā, arī cietumā vēl iespējama Dieva saule!

50

„Kurš ir mans tēvs?"

Anna Vernera vientuļa sēdēja savā istabiņā. Viņai bija papilnam laika nodoties drūmām domām. Tik tukšs un kluss bija viņas mazais namiņš. Kāpnēs vairs neskanēja Zuzannas vieglie, steidzīgie soļi. Viņas gaišā, līksmā balss vairs ncsaccntās dziedāšanā ar mazo, dzelteno putniņu būrītī. Arī tas nu bija nokāris spārniņus un klusēja, kopš Anna bija to nonesusi lejā. Viņai nebija spēka iet meitas istabiņā, kur viss tik dzīvi atgādināja pazaudēto.

Robertam bieži nācās būt pilsētā, tagad viņu nodarbināja arī rūpes par māsas atbrīvošanu. Nekad viņš nezaudēja drosmi. Viņa sveiciens vienmēr skanēja tikpat sirsnīgi, jā, viņš mīlēja māli tāpat kā senāk.

Māti? Viņa taču nebija māte — nē, tā, kam bija tiesības uz šo svēto vārdu, vēl bija dzīva! Tikai Roberts neko nenojauta…

Anna Vernera neko nezināja par Roberta dīvaino tikšanos ar grāfieni Rcišenovu. Viņa ticēja, ka Roberts mīl vienīgi viņu, un bija laimīga šajā ticībā.

Ar kādām ilgām viņa vēlējās, kaut Gabriclas nevainība nāktu gaismā! Tad mīļotā dēla acis atkal starotu priekā un laimē.

Un Zuzanna? Ko viņa slēpa no mātes? Apvainota, smagi aizskarta Anna bija šķīrusies no meitas, jo tā bija stūrgalvīgi klusējusi, neraugoties uz visiem mātes lūgumiem.

Nu viņa, protams, domāja citādi. Cik ļoti nabadzītei vajadzēja cicst tādēļ, ka viņa nedrīkstēja uzticēties savai pirmajai, patiesākajai draudzenei — mātei!

Ak, viņa sāpīgi žēloja savu nelaimīgo meitu. Cik daudz asaru viņa bija izlējusi tās dēļ!

Viena, visu atstāta viņa sēdēja šeit — plosošo bēdu upuris. Šis īsais laiciņš bija cauraudis viņas skaistos, gaišos matus sidraba pavedieniem.

Jā, rūpes dara vecu! Šos vārdus viņa pati jau bija reiz kādam teikusi.

Ari grāfs Reišcnovs bija diezgan cietis.

Anna piegāja pie kumodes un izbīdīja tās atvilktni, kur glabājās dažādas piemiņas lietiņas no sen pagājušajiem laikiem, daža laba laimes brīža liecinieki: viņas bērnu pirmās kurpītes, rotaļlietiņas, Roberta skolas apliecības, Zuzannas pirmais zobiņš, un tur, pašā dibenā — viņas pašas līgavas vainags.

Savītušu, bezkrāsainu lapiņu sauja — mirtes, kas reiz bija rotājušas viņas lepni pacelto galvu.

Un tas, kuru viņa bija mīlējusi, — viņas vīrs — jau sen, sen miris.

Zvanu skumjās skaņas kā kluss atgādinājums ieplūda istabā.

Mirušo piemiņas diena!

Pirmo reizi viņa bija to piemirsusi savās bēdās. Viņa noslīga ccļos, un karstas asaras sāka ritēt uz savītušā līgavas vainaga. Ardievu jaunība, mīla, laime!…

—         Māt, mīļo māmiņ! — aiz viņas atskanēja Roberta maigā balss. Viņš bija klusi ienācis un nometies ceļos līdzās rūgti raudošajai sievietei.

Aizkustināts viņš uzlūkoja savītušo līgavas vainagu, un dziļa līdzjūtība pret smagi piemeklēto māti atspoguļojās viņa acīs. Viņš satvēra Annas roku un cicši piespieda to pie lūpām.

Tad viņš saudzīgi piecēla viņu no zemes un aizveda pie vccā dīvāna.

— Kādēļ tu nekad nerunā par manu tēvu? — viņš klusi jautāja.

Anna uzlūkoja viņu plati ieplestām acīm. Ko lai viņa tam saka?

—          Par tavu tēvu? — viņa satrūkusies atkārtoja. Jā, viņam bija tiesības uzdot šo jautājumu. Cik ilgi vien spēdama, viņa bija iA'āirījusics par to runāt. Bet tas taču bija tik dabiski, ka dēls gribēja dzirdēt par savu tēvu!

—         Mans pirmais vīrs, kā tev zināms, jau sen miris, — viņa, mirkli klusējusi, iesāka. — Tikai vienu gadu mums bija lemts baudīt laimi. Viņš dabūja galu kādā nelaimes gadījumā, medīdams kopā ar savu kungu. Asinīm pārplūdušu viņu pārnesa pie manis. Viņš nespēja vairs izrunāt nc vārda… viņa lūpas bija apklusušas uz mūžu. Dažas dienas vēlāk piedzimi tu. Drīz pēc tam arī cs atstāju līdzšinējos kungus un dabūju jaunu vietu firsta Z. ģimenē. Tur cs iepazinos ar savu otro vīru, Zuzannas tēvu. Viņš bija daudz vecāks par mani un arī drīz nomira. Tad man palikāt vienīgi jūs — tu un Zuzanna.

—        Tomēr par tēvu tu pateici visai maz, māmiņ. Pat viņa ģīmetni cs neesmu redzējis. Vai tev nekad tā nav bijusi?

Annai bija pirmā vīra ģīmetne, bet to viņa bērniem nekad nebija rādījusi.

—         Diemžēl man nav… cs nevaru parādīt tev viņa ģīmetni, — viņa nopūzdamās atbildēja.

—  Vai cs atgādinu tēvu? Kā viņš izskatījās?

—         Tas bija skaists vīrietis, liela un stalta auguma. Vienu gadu mēs nodzīvojām ļoti laimīgi — tad visam pienāca gals.

—  Nabaga māt, cik smagi liktenis tevi piemeklējis!

—         Ak jā, mans dēls. Bet jūs abi vēl bijāt man palikuši. Jūs bijāt mana saule, kas apgaismoja manu drūmo dzīvi.

—          Pie kā tu toreiz dienēji, māt? Vai tie bija kādi augsti, bagāti ļaudis?

Te nu tas bija, šis bīstamais jautājums! Atrunām šeit nebija vietas, jo Roberts taču varēja gluži nejauši dabūt zināt patiesību. Un ko tad viņš domātu par māti?

—        Tas bija kāds grāfs Reišcnovs, — viņa diezgan vienaldzīgi sacīja un gribēja sākt runāt par ko citu.

—        Grāfs Reišcnovs? — Roberts viņu izbrīnā pārtrauca. — Vai tas ir Ulriha Rcišcnova tēvs?

—  Kā, tu viņu pazīsti? — Anna pārsteigta iesaucās.

—        Veco grāfu cs neesmu redzējis, bet pazīstu viņa dēlu, — Roberts atbildēja, neminēdams ne vārda par šīs iepazīšanās apstākļiem.

—         Kā tad tas gadījās? Vai tad jaunais kungs neizturējās ļoti augstprātīgi pret tevi? — Annas balsī bija dzirdams viegls izsmiekls.

Roberts nesaprašanā uzlūkoja māti.

—        Kādēļ lai viņš būtu augstprātīgs? Taisni otrādi — tas ir ļoti laipns cilvēks, un man viņš ļoti patīk.

Anna arvien vairāk satraucās.

—  Kur tad tev bija izdevība tik sīki izdibināt viņa labās īpašības?

—         Māt, cs tevi nesaprotu! Vai tad tev varētu būt kādi iebildumi pret Ulrihu Rcišenovu?

—         Viņš ir liels kāršu spēlmanis… un ari citādi — lepnais grāfs Reišcnovs nav piemērota sabiedrība vienkāršajam Robertam Verneram!

Roberts pasmaidīja. Tātad māte tikai baiļojās no ļauna iespaida, kādu uz viņas dēlu varētu atstāt uzdzīvotājs, kaut Ulrihs tāds nemaz nebija.

—          Tu maldies, māmiņ. Grāfs nav vieglprātīgs jauneklis, bet gan kluss un nopietns cilvēks. Bez tam mēs jau esam paguvuši kļūt draugi, un viņš jau šajās dienās mani apmeklēs, kas tev, protams, nebūs nepatīkami.

Annai likās, it kā zeme līgotos zem viņas kājām. Ulrihs Rcišenovs apmeklēs savu miesīgo brāli viņas namā!

—         Tu neko neatbildi, māt? Varbūt tev ir kāds iemesls dusmoties uz Ulriha vecākiem, jo viņš pats taču nevar būt izpelnījies tavu naidu?

—        Jauno grāfu nekad neesmu redzējusi. Tūlīt pēc viņa piedzimšanas cs atstāju viņa tēva namu.

—        Nu, tad varu tev pastāstīt, ka grāfs un cs izskatāmies pārsteidzoši līdzīgi, kas daudziem jau uzkritis.

—         Tā? Tas jau dažreiz gadās… Tātad žēlīgais kungs ir nodomājis mūs aplaimot ar savu apmeklējumu?

—        Nē, māt. Ulrihs Reišcnovs apmeklēs mani kā draugs, — Roberts uzsvēra.

—        Nu, labi. — Viņa īsi iesmējās, tad domīgi piebilda: — Cik dīvaini: tava sieva ir grāfiene, tavs draugs — grāfs…

—        Mana nabaga Gabricla! Ko gan viņai palīdz grāfienes tituls? Tas taču nespēja izsargāt viņu nc no briesmīgajām aizdomām, ne arī no cietuma!

Roberts pats nezināja, kas tas bija, kas neļāva viņam pastāstīt mātei par Gabrielas cerībām.

Pēkšņi viņš pietrūkās kājās. Zvārgulīšiem skanot, durvju priekšā apstājās trijjūgs, ko vadīja Ulrihs Reišcnovs. Pasviedis zirgu puisim pavadu, viņš izlēca no kamanām.

Roberts izskrēja no istabas apsveikt jauno grāfu, bet Vernera kundze palika pie loga sēdam. Viņa redzēja, cik sirsnīgi Roberts sasveicinājās ar Ulrihu, un smagi nopūtās.

—          Tik drīz?… — viņa nomurmināja. — Jā, jā, līdzība tiešām pārsteidzoša — pat es gandrīz nevarētu tos atšķirt.

Nu viņš jau stāvēja durvīs — šis nelaimes nesējs, kā Anna viņu klusībā nosauca. Laipni smaidīdams, viņš tuvojās tai.

—         Mīļā Vernera kundze, cs atvedu jums sirsnīgus sveicienus no saviem vccākicm. Viņi liek jautāt, kādēļ jūs pēc sava pēdējā apmeklējuma nemaz vairs nerādāties mūsu namā.

Anna redzami samulsa. īsi pateikusies, viņa drīz izgāja no istabas.

Roberts jutās pārsteigts. Kādēļ māte nebija stāstījusi viņam par šo apmeklējumu Rcišcnovu namā?

Abi jaunekļi trieca kā vcci draugi. Anna otrā istabā dzirdēja viņu balsis, un viņas naids pret Ulrihu arvien vairāk pieņēmās.

Līdz šim Vernera kundze bija pratusi saistīt savus bērnus vienīgi pie sevis. Vai nu tam bija lemts kļūt citādi? Ulrihā Rcišcnovā viņa redzēja vislielākās briesmas, kas apdraudēja Roberta mīlu pret viņu kā māti.

Bridi vēlāk Roberts pavēra durvis un paziņoja, ka gribot mazliet pavizināties kopā ar grāfu.

— Aiz nejaušības jūs esat kļuvis par mana noslēpuma līdzzinātāju,

— Ulrihs iesāka, kad kamanas jau slīdēja pa sniega pārklāto lielceļu.

—  Kaut mēs bijām sveši, es tūlīt sajutu pret jums vissiltākās simpātijas un dziļu uzticību. — Viņš cieši paspieda Roberta roku, tad turpināja:

—   Es meklēju Judītei kādu patvērumu, kur tā varētu justies droša pret visiem vajātājiem. Pie tēva viņa nedrīkst atgriezties, jo vecais, kā liekas, jau kļuvis aizdomīgs. Surpbraucot cs redzēju ceļmalā kādu vientuļu villu, pie kuras vārtiem piesists paziņojums, ka tā izīrējama. Atbrauciet man līdzi šo namu aplūkot un apsoliet man, ka šad un tad apmeklēsiet tur manu Judīti.

—         Manī jūs atradīsit patiesu draugu, grāfa kungs. Ar prieku izpildīšu jūsu vēlēšanos.

Trijjūgs apstājās pie baroneses fon Lomcs villas. Babete atslēdza vārtus un pasauca Francisku.

—         Tā ir viņa, — Roberts nodomāja, ieraudzījis slaido, tumšmataino meiteni ar nopietnu seju un brīnišķīgām acīm.

Franciska sāka izrādīt namu. Pie Ēriha istabas durvīm viņa palika stāvam.

—         Mazais ir ļoti slims, — viņa sacīja. — Istaba ir tikpat liela kā augšējā stāvā, un no tās durvis ved tieši verandā.

—         Ar to pilnīgi pietiek, jaunkundz. Mēs nebūt negribam bērnu traucēt, — grāfs atbildēja. — Esmu ar mieru šo villu noīrēt. Vai varam tepat visu nokārtot?

—         Nē, mans kungs. Jums jāgriežas liesā, kas uzņēmusies aizbildniecību par bērnu.

—         Pateicos. Bet sakiet: kādēļ tieši tagad, bērna slimības laikā un ziemas salā, jūs gribat atstāt šo namu?

—          Šeit ir pārāk vientuļi, — Franciska izvairīdamās atbildēja. — Bērns paliks tepat tuvumā. Grāfiene Bcrgcra laipni piedāvāja mazajam un arī man patvērumu ziemā savā Solingcnas pilī.

—         Vai pārējie kalpotāji būs ar mieru palikt arī villas jaunā īpašnieka dienestā? — Ulrihs jautāja.

— To cs nezinu, mans kungs.

Grāfs bija nolēmis nekavējoties noīrēt villu, kuras vientulīgais stāvoklis tam šķita visai izdevīgs. Viņš lūdza Francisku tūliņ noņemt no vārtiem paziņojumu, ko tā arī apsolīja.

Pavadījusi abus kungus līdz vārtiem un tos noslēgusi, Franciska atgriezās namā. Bet jau dažas minūtes vēlāk atkal ieskanējās vārtu zvans. Franciska piegāja pie loga un palūkojās ārā. Pie vārtiem stāvēja kāds plecīgs vīrietis zilā uzsvārcī ar aizsainīti rokā.

Šoreiz Franciska pati iznāca pie tā.

—         Ko vēlaties? — viņa jautāja svešajam, kas izskatījās pēc strādnieka, tikai viņa acīm piemita kāds ļauns, glūnošs skatiens.

— Man jānoņem mērs jaunajiem logu slēģiem, kas mums pasūtīti.

Kaut kas šī cilvēka izskatā modināja Franciskā neuzticību.

— Šodien, svētdienas dienā, un vēl tik vēlu? — viņa izbrīnā jautāja.

—  Nē, nāciet rīt. Namā ir slims bērns, un tam nepieciešams miers.

Strādnieks sapīka.

—         Neviens taču nevar prasīt, lai cs velti skraidu tādā aukstumā! Dodiet man vismaz ko siltu ieēst, es esmu galīgi nosalis!

Franciska mirkli apdomājās, tad mierīgi sacīja:

—  Labi, jūs dabūsit sasildīties.

Viņa redzēja, ka svešā acis iemirdzējās.

Franciska klusi iesvilpās, un tajā pašā acumirkli divi milzīgi suņi pieskrēja viņai klāt.

Ieraudzījis bīstamos dzivniekus, strādnieks izbailēs atlēca atpakaļ.

—         Nāciet vien, — Franciska mierīgi sacīja, atvērdama vārtus. — Bez manas pavēles suņi nedarīs jums neko ļaunu.

Strādniekam gribot negribot bija jāseko Franciskai, jo suņi lūkojās viņā tik draudoši, ka tas neiedrošinājās nepaklausīt.

Jaunā meitene ieveda strādnieku virtuvē. Vienu no suņiem tā bija atstājusi ārpusē sargāt durvis, bet otrs arvien vēl turējās cicši līdzās svešajam.

—  Babctc, iedod šim cilvēkam kafiju, — viņa sacīja.

Steigā izdzēris tasi un nenovērsdams acis no niknā suņa, strādnieks piecēlās un sniedzās pēc darbarīkiem, ilgodamies pēc iespējas drīzāk tikt prom no šīs bīstamās vietas.

Šajā acumirkli koridorā atskanēja daudzu soļu troksnis. Svešais pēkšņi nobāla. Bet Franciska smaidīdama atvēra durvis un sacīja ienākušajiem policistiem:

—         Te ir viens no bandas locekļiem. Viņš gribēja iekļūt namā, lai izspiegotu apstākļus nodomātajam uzbrukumam. Tikai uzmanieties

zem uzsvārča tam ir revolveris.

Ar niknu kliedzienu noziedznieks metās uz durvīm. Bet tajā pašā brīdī viņš sajuta uz pleciem suņa smagās ķetnas. Viens no policistiem satvēra svešinieku, otrs atbruņoja, un mirkli vēlāk viņš jau bija cicši sasiets.

—         Skat, tas taču Zcisu Kārlis! — viens no policistiem iesaucās. — Labs ķēriens! Tevi mēs jau sen meklējam. Ar ko tu strādā šeit kopā, vecais draugs?

Noziedznieks neatbildēja, tikai viņa naidā zvērojošās acis uzlūkoja drīz policistus, drīz Francisku, drīz suni.

Policisti aizveda apcietināto, atstādami vienu no saviem biedriem namā, jo pēdējā laikā apkārtnē bieži bija manīti aizdomīgi klaidoņi. Dārzā vairākās vietās bija izlikti kāju slazdi, un drošības dēļ arī abi suņi tika atstāti nepiesieti.

Franciska vēl brīdi sarunājās ar ierēdni, paskaidrodama tam, ka esot nodomājusi jau rīt pārvest slimo Ērihu uz Solingcnas pili.

Pēkšņi nošķindēja loga rūts, un prāvs akmens ar troksni nokrita jaunajai meitenei pie kājām. Franciska klusi iekliedzās. Arī Babete, kas virtuvē bija izdzirdusi troksni, nobijusies iesteidzās istabā.

Policists pacēla akmeni. Tas bija ietīts papīra lapā, uz kuras neveikliem burtiem bija rakstīts:

„Žanete Divāla, noliec rītvakar JO 000 marku zem lielā akmens aiz

paviljona, vai ari gaidi mūsu atriebību.

Tulūzas cietumnieki."

—         Jau atkal tas pats rokraksts! — Franciska iesaucās. — Mans Dievs, kas tad ir šī Žanete Divāla?

Ierēdnis paraustīja plecus.

—         Kas zina — varbūt nozudusi baronese vislabāk varētu mums to pateikt. Vai viņa nav francūziete?

—         Jā gan, bet augstdzimusi dāma — marķize. Vai neesat redzējis viņas dokumentus?

—  Jā, bet dokumenti var būt viltoti vai arī — zagti!

—  Bet jūs taču nedomāsit…

—          Ka baronese būtu Žanete Divāla? Nu, nogaidīsim — varbūt mums izdosies notvert kādu no šiem Tulūzas biedriem!

51

Faustīna mežsarga namā

Jau vairākas dienas Faustīna fon Lome dzīvoja klusajā mežsarga mājiņā. No gultas viņa varēja tālu pārredzēt zem sniega segas sastingušo ainavu. Šad un tad ķērkdama garām aizlaidās kāda vārna, vai arī nekaunīgs zvirbulis ziņkāri ielūkojās caur logu istabā.

Faustīna jutās ļoti vārga. Viņa tikai ar pūlēm varēja pacelt galvu no spilveniem. Līdz šim neviens vārds vēl nebija nācis pār viņas lūpām. Uz visiem apburošās kopējas jautājumiem viņa tikai gurdi pakratīja galvu. Neviens nedrīkstēja zināt, kas viņa ir, kamēr tai nebūs radusies izdevība slepeni atstāt šo viesmīlīgo namu. Bet pagaidām par to vēl nevarēja domāt.

Pamazām viņa mēģināja noskaidrot, kur tā atrodas.

Grictiņa nenojauta, kādas briesmīgas atmiņas slēpjas aiz šīs augstās, skaidrās pieres, kādi jauni, nemiera pilni plāni nodarbina šo garu. Ar visu sirdi viņa nodevās nepazīstamās kopšanai, netraucēdama to liekiem jautājumiem.

Kas bija noticis ar baronesi kopš viņas mīklainās nozušanas?

Viņa ar šausmām domāja par to, un saltas trīsas kratīja viņas ķermeni, atceroties pārciestās briesmas.

Hcrmanija bija aizbāzusi viņai muti un, neraugoties uz baroneses pretošanos, aizvedusi sev līdzi.

Viņas locekļi gandrīz sastinga asajā aukstumā. Mežā Hcrmanija un tās laupījums tika apsveikti skaļām gavilēm. Žanete Divāla nu atkal atradās savu senāko biedru, Tulūzas cietumnieku vidū. Tas bija daudz ļaunāk, nekā nokļūt cietumā, no kurienes tā tomēr būtu varējusi kaut kā izmeloties, lai tad atkal ieņemtu baroneses fon Lomcs stāvokli sabiedrībā. Bcl šeit?… Viņu sagrāba šausmas un riebums, redzot netīro, piesmakušo alu, kur viņas senie biedri bija atraduši sev patvērumu.

Uz visām zobgalībām un divdomībām viņa atbildēja tiem ar ledainu klusēšanu.

—   Oho, šī skuķe, kā liekas, kļuvusi mums par lepnu? — kāds bandas loceklis zobojās. Nu, gan mēs viņu padarīsim gluži maziņu! Un nauda viņai jāgādā, citādi… — Runātājs draudīgi tuvojās viņai, bet Hcrmanija aizstājās tam ceļā.

—   Laidiet viņu mierā! — viņa norāja vīriešus. — Žanetei vispirms jāizguļas. Gan jau viņa rīt atkusis!

Noguldījusi līdz nāvei nogurušo sievieti uz smirdošas salmu un savītušu lapu kaudzes, viņa pārklāja to ar vecu, skrandainu zirga segu.

Banda vairs nepiegrieza tai nekādu vērību, bet sāka mieloties ap sazagtajiem gardumiem un vīnu. Alkohola iespaidā zuda katra apdomība. Visapkārt skanēja lāsti, rupjības, neķītras dziesmas.

Bet pamazām troksnis norima. Galīgi noreihušie bandīti pakrita kur kurais, un drīz vien visi jau gulēja smagā, ciešā miegā.

To tikai Faustīna bija gaidījusi. Ar pūlēm piecēlusies no nožēlojamās guļasvietas, viņa pārvarēja riebumu un līdz dibenam izdzēra kādu zemē nomestu vīna pudeli.

Viņa juta, ka alkohols icšalc tai dzīslās jaunu dzīvību. Cieši satinusies zirga segā, viņa uzmanīgi izlīda no alas un kailām kājām skrēja prom caur piesnigušo mežu, nolēmusi labāk mirt, nekā palikt šajā sabiedrībā.

Kājas drīz pietūka un sāka asiņot, bet viņa tikai steidzās uz. priekšu. Beidzot viņa ieraudzīja izcirtumā ko tumšu, četrstūrainu. Varbūt tā bija būda, ko malkas cirtēji uzcēluši darbarīku novietošanai. Kaut tikai varētu nokļūt pajumtē un atgulties!

Tumšais siluets bija nojume meža dzīvnieku barošanai, kur mežsargs ik dienu mēdza novietot svaigu sienu, lai dzīvnieki ziemas salā neaizietu bojā.

Faustīna ielīda pajumtē un, nokritusi sienā, zaudēja samaņu.

Šeit viņu sastingušu, gandrīz jau bez dzīvības bija atradis vecais mežsargs.

Fēlikss Rcmcrs, bijušais krimināipolicists, ar lielu interesi bija noklausījies mežsarga stāstā par nepazīstamās atrašanu. Tā kā mežsargs viņu bija uzaicinājis ilgāku laiku paliki tā namā, tad viņš ņēma dzīvu dalību slimnieces liktenī, kuras noslēpums to ieintriģēja. Viņš labprāt būtu gribējis to redzēt, bet Grictiņa tik enerģiski noraidīja šo vēlēšanos, ka viņš vairs neiedrošinājās par to runāt.

Viņš sēdēja kopā ar līgavu krēslainajā istabiņā. Grictiņa bija nemierā ar savu saderināto, viņa klusēšana tai nepatika, bet viņa jautājumi par slimnieci to kaitināja.

—  Nu, Grictiņ, vai viņa aizvien vēl ir mēma? — Fēlikss jautāja.

—         Ak debess! Kāpēc tu vienmēr runā tikai par viņu? — Grictiņa sašutusi iesaucās.

—         Tādēļ, ka cs nojaušu kādu noslēpumu, kuru cs labprāt gribētu atrisināt, mīlulīt. Varbūt tas palīdzētu man tikt atpakaļ vietā un maizē.

—        Tātad tu domā, ka mana slimniece ir kāda noziedzniece? — viņa smējās.

—  Kas to var zināt? Kā viņa varēja nokļūt meža būdiņā?

— Jādomā, ka kāds viņu vajājis.

—  Labi, bet kādēļ?

—        Ak, dārgumiņ, runāsim taču reiz par ko citu! — Grictiņa rājās. — Tu domā vairs tikai par šo svešinieci.

Fēlikss maigi pievilka to klāt un noskūpstīja.

—         Mazā greizsirdībiņa! — viņš jokoja. — Es taču domāju vienīgi par tevi!

Grictiņa nomierinājās. Istabā bija iestājusies jau pilnīga tumsa.

— Aizdedz uguni, dārgumiņ, — viņa lūdza līgavaini.

Uz galda gulēja avīze. Jauneklis mehāniski paņēma to un sāka izklaidīgi šķirstīt. Pēkšņi viņa dzīvajās acīs atspoguļojās uzmanība, pārsteigums.

—         Te, Grietiņ, izlasi šo, — viņš sacīja, norādīdams uz kādu vietu avīzē.

Meitene skaļi lasīja:

„Mūsu laikrakstā jau vairākkārt minētā baronese Faustīna fon Lome naktī no 12. uz LI novembri pēkšņi nozudusi no savas villas. Cik zināms, visai nepietiekami ģērbusies. Lielā nekārtība, kas valdīja viņas guļamistabā, liek nojaust noziegumu. Noziedznieki, ko redzējuši daži kalpotāji un aiī kāds policists, iebēgttši tuvējā mežā. Par baroneses likteni līdz šim tnīkst jebkādu ziņu."

Grictiņa nolaida roku ar avīzi klēpī.

—         Tev šķiet, ka šī baronese varētu būt mūsu slimniece? — viņa satrūkusies jautāja.

—  Protams, tā ir viņa! — Fēlikss uztraukts iesaucās.

—          Un tu gribi tūlīt ziņot par to? Mans Dievs, bet viņa taču ir tik slima!

—        Tam nav nozīmes. Bet vispirms cs gribu mēģināt vēl ko izdibināt, un ja manas nojautas apstiprināsies, mana laime būs nodrošināta!

Grictiņa klusēja. Viņai bija žēl svešās sievietes. Un tomēr arī viņas karstākā vēlēšanās bija, kaut Fēlikss tiktu atpakaļ darbā.

Jauneklis čukstošā balsī pastāstīja viņai visu, ko zināja par notikumiem baroneses fon Lomcs namā. Grictiņa pārsteigta klausījās. Viņa savā meitenes nevainībā nespēja saprast, kā vispār kāda sieviete varētu būt iejaukta tik tumšās lietās.

—           Grietiņ, tev jāpalīdz man, — Fēlikss lūdzoši sacīja, maigi spiezdams tās roku.

—          Man? Mans Dievs, kā gan cs varētu tev palīdzēt? — viņa nobijusies jautāja.

—        Šī sieviete taču tikai izliekas, it kā tā nevarētu runāt. Viņa bīstas sevi nodot. Tev viņa slepeni jānovēro un jāpastāsta man par visu, ko būsi pamanījusi.

—          Hm… Saki, vai tu nevari pagādāt man nozudušās baroneses ģīmetni vai vismaz tās ārējo aprakstu?

—          Es zinu ko labāku. Šajā pašā lietā tika apcietināta vēl kāda persona, bet vēlāk to atkal atbrīvoja. Es paziņošu viņai vai— vislabāk — atvedīšu viņu šurp.

— Kas tā tāda ir?

—        Kāda jauna meitene, kuru cs nekad neesmu redzējis, mīlulīt. Bet mums, kriminālicrēdņiem, visa šī lieta, protams, bija zināma. Ja mūsu slimniece tiešām ir meklētā baronese — cs būšu daudz ieguvis. Priekšniecība būs man pateicīga, un tad viss atkal būs labi!

—        Es tūlīt iešu pie viņas. Man liekas, ka nu tai vajadzētu izskatīties pavisam citādākai, — Grictiņa sacīja un, vēlreiz noskūpstījusi līgavaini, uzskrēja augšup pa kāpnēm.

Jumtistabiņā, kur Faustīna bija novietota, valdīja dziļš klusums. Pēkšņi Grictiņai iešāvās prātā kāda doma, ka&tai šķita lieliska.

Viņa klusi iegāja istabā un uzdedza gaismu. Slimnieces lielās, ogļmclnās acis neizprotamā izteiksmē pavērās mežsarga meitas sejā.

Grictiņa neprata liekuļot un slēpt savas izjūtas. Viņa uzreiz samulsa un apjuka.

Faustīnas asais skats redzēja visu. Viņa saprata, ka jaunā meitene dabūjusi par viņu ko zināt un grib pārliecināties par savas nojautas patiesību. Viņa mierīgi gaidīja.

Un te jau arī atskanēja Grictiņas gaišā —protams, šoreiz visai nedrošā — balss:

—  Vai baroneses kundze ko vēlas?

Faustīna mierīgi pievērsa viņai skatu un gurdi, vienaldzīgi jautāja:

— Kā jūs zināt, kas es esmu?

Grictiņa uzlūkoja viņu izbrīnā ieplestām acīm. Svešā atbildēja, nemaz ncsatrūkusics. To viņa nespēja saprast!

—        Es to dabūju zināt gluži nejauši, — viņa mulsi stostījās, it kā tai būtu jāatvainojas.

Faustīna viegli pasmaidīja.

—        Lūdzu, nāciet tuvāk. Runāšana mani nogurdina. Jā gan, es esmu baronese fon Lome — vēl šodien es gribēju jums to atklāt un pateikties jums.

Viņa aizkususi apklusa un sniedza Grictiņai savu mazo, šauro roku. Viņas sejā atspoguļojās tik bezgalīga laipnība un maiga atzinība, ka jaunā meitene uzreizjutās uA'arēta.

Līdzjūtības un aizkustinājuma asaras sakāpa viņas biklajās stirnas acīs. Viņa maigi spieda nelaimīgās roku. Nē, nevienam viņa neļaus darīt tai pāri!

—          Lūdzu esiet pilnīgi mierīga, — viņa sirsnīgi sacīja. — Šeit, Vulzcrsrodas mežsarga mājā, jūs varat justies pilnīgā drošībā.

—          Es gribētu aizrakstīt savai istabenei, lai tā brauc šurp, viņa klusi, ar redzamu piespiešanos sacīja, — bet cs vēl esmu pārāk nespēcīga.

Grictiņa bija cieši pārliecināta, ka šī sieviete ir nevainīga svētā, kas tiek nepatiesi vajāta un apmelota. Bez vismazākā mulsuma viņa bija pateikusi, kas tā ir. Ko nu Fēlikss teiks par to?

—          Ja jūs man pateiktu, ko lai rakstu, cs to labprāt izdarītu, — Grictiņa sacīja.

—          Rīt, mīļā jaunkundz, šovakar man vairs nav spēka. Vai jūs nepasauktu šurp savus vecākus?

—         Man ir tikai tēvs, bet viņš patlaban ir mežā. Kad viņš pārnāks, es tam pateikšu.

—        Jā, lūdzu, dariet to. Viņam taču jāzina, ko viņš izglābis no nāves. Un vēlāk cs pati mēģināšu pierādīt viņam savu pateicību.

—  Nē, nē, nekādu pateicību, par to tēvs negribēs ne dzirdēt.

—  Krietni, cēli cilvēki! — Faustīna liekulīgi čukstēja.

—          Nu cs jūs atkal atstāšu, baroneses kundze. Novēlu juras drīz atspirgt mūsu namā.

—  Mīļā meitene! Lai Dievs jums visu atmaksā!

Grictiņa skriešus devās lejup pa kāpnēm.

Mežsargs jau bija pārnācis un, neticīgi galvu kratīdams, noklausījās sava nākamā znota aizdomās.

Un te jau arī Grictiņa nāca klajā ar jauno vēsti:

—         Tēvs, baronese fon Lomc lūdz, lai tu uzejot pie viņas, viņa grib ar tevi runāt!

—  Kā — tad tomēr tā ir viņa? — abi vīrieši vienā balsī iesaucās.

—         Jā gan, un to viņa tūlīt pati pateica man, — Grictiņa atbildēja, uzmezdama līgavainim triumfējošu skatienu.

Vecais mežsargs mierīgi devās augšup pie slimnieces, kamēr Grictiņa uztraukta sāka stāstīt līgavainim, ko bija piedzīvojusi. Fēlikss drūmi klausījās.

Loms bija izslīdējis viņam no rokām!

Teva nama

Ulriham Rcišcnovam nozudušās baroneses villa arvien vairāk iepatikās. Sapņojot par netraucētu laimi ar Judīti, viņš negaidot jautāja Robertam, kas klusēdams sēdēja tam līdzās kamanās:

—  Kā tev šķiet, vai tas nebūs jauki?

Roberts pārsteigts pavērās viņā.

—  Par ko jūs runājat, grāfa kungs?

Ulrihs atjēdzās.

—          Piedodiet, cs pats nezinu, kādēļ uzrunāju jūs uz tu, — viņš samulsis nomurmināja. Mirkli vērīgi nolūkojies Robertā, viņš atsāka: — Cik ļoti jūs līdzināties manai mātei, un acis jums taisni tādas pašas kā man un manam tēvam. Jūs nevarat iedomāties, cik dīvaini mani saviļņoja tas, ka mālc toreiz noturēja jūs par mani, vēl šodien viņa nezina, ka bija pārskatījusies. Vai tiešām tā būtu tikai akla nejaušība?

—          Ko jūs ar to domājat, grāf Reišcnov? — Roberts uztraukts iesaucās, domādams par savu māli, kuras gods tam šķita svēts.

—         Dieva dēļ, nepārprotiet mani. Es pārāk cienu Vernera kundzi, lai domātu par viņu ko ļaunu. Bet man tomēr šķiet, ka šeit slēpjas kāda man neizprotama mīkla.

Roberts stingu skatienu vērās tumsā, un tūkstošiem baigu jautājumu modās viņa apziņā: — Kas cs esmu? Kas ir mans tēvs, mana māte? Vai māte tomēr ko slēpj no manis?

Arī Ulrihs lauzīja galvu, meklēdams izskaidrojumu savai līdzībai ar Robertu un šķietami nepamatotajām simpātijām pret to.

—         Man ir tā, it kā līdz ar jums manā dzīvē būtu ienācis kas jauns, ārkārtīgi svarīgs, — viņš silti sacīja. — Jau kopš mūsu pirmās tikšanās esmu jūs iemīļojis gandrīz kā brāli.

—         Jūs izsakāt tieši to, ko sajūtu ari es, grāfa kungs. Ja man būtu brālis, tam vajadzētu būt tieši tādam kā jūs, Roberts atbildēja.

Gluži nemanot viņi jau bija sasnieguši Brandcnfclsu. Vārtsarga namiņa durvis viņus sagaidīja Vernera kundze.

—        Jums pienākušas divas telegrammas, grāfa kungs, viņa sacīja, pasniegdama tam abus formulārus.

Ulrihs izbrīnā paņēma telegrammas un uzplēsa vienu no tām. To bija sūtījusi viņa māte.

—        Ierodies tūlīt — tēvs ļoti slims, — viņš skaļi izlasīja, tad uztraukts sacīja: — Es nekavējoties braucu mājup.

Mehāniski viņš atplēsa arī otru telegrammu, bet, to izlasījis, pēkšņi nobāla.

—         Lasiet, — viņš nomurmināja, pasniegdams telegrammu Robertam, kas izlasīja:

,,Jaunkundze smagi saslimusi. Steidzieties.

Rībeks."

Roberts saudzīgi saņēma grāfu zem rokas un aizveda pie kamanām.

—  Es pavadīšu grāfu, māt, — viņš sacīja.

—        Robert, ko tu gribi darīt? — Vernera kundze šausmās iesaucās. — Nē, to tu nedrīksti!

—         Es esmu ļoti pateicīgs Vernera kungam par viņa laipnību, — Ulrihs iebilda, pārsteigts par Vernera kundzes izturēšanos.

Viņas uztraukums arvien vairāk pieņēmās.

—        Tādā gadījumā ari cs braucu līdzi, — viņa beidzot nolēma. — Vai drīkstu?

—          Protams, Vernera kundze, manai mātei jūsu apmeklējums sagādās prieku, — Ulrihs laipni atbildēja.

Anna iesteidzās namā pēc mēteļa.

—          Pie jūsu dzīvokļa cs izkāpšu un palūkošos, kas jaunkundzei noticis, — Roberts iečukstēja grāfam. — Vēlāk paziņošu jums.

Ulrihs mēmā pateicībā spieda tā roku.

Iznāca Vernera kundze. Viņa bija tik cieši aizplīvurojusies, ka tās seja nebija saskatāma. Nākamajā acumirklī trijjūgs kā bulta aizjoņoja pa sniegoto ccļu.

Annu mocīja bailes no visļaunākā — no patiesības atklāšanās. Kas notiktu, ja grāfs vēl pirms nāves noveltu smago slogu, kas visu mūžu spiedis viņa sirdi, un Roberta klātbūtnē atklātu savu noslēpumu? Varbūt viņai būs jāstāv malā un asiņojošu sirdi jānolūkojas, kā citi atņem tai visdārgāko pasaulē? Karstas asaras ritēja pār viņas vaigiem, bet biezais plīvurs noslēpa tās abu jaunekļu acīm.

Roberts domāja par to, ka vēl šodien redzēs sievieti, pie kuras to vilka kāda neizprotama vara.

Trijjūgs iejoņoja Rozcnburgā un apstājās Ulriha villas priekšā. Vernera kundzei par lielu pārsteigumu, Roberts, ne vārda neteicis, izkāpa no kamanām, kas tūliņ atkal devās tālāk.

—  Ko tas nozīmē, grāfa kungs? — Anna izbrīnā jautāja.

—         Jūsu dēls manā vietā nokārtos kādu svarīgu lietu, jo man pašam jāsteidzas pie tēva, — Ulrihs laipni paskaidroja.

Annai tas bija ļoti pa prātam. Viņa cerēja, ka varbūt izdosies izkārtot tā, lai Roberts nemaz nesatiktos ar saviem vecākiem.

Brīdi vēlāk trijjūgs apstājās pie galma maršala Rcišcnova lielās pils.

Ulrihs skriešus devās augšup pa platajām marmora kāpnēm. Grāfiene noraudājusies jau steidzās tam pretim.

—          Paldies Dievam, ka esi šeit, Ulrih, — viņa elsoja. — Tēvs ik mirkli jautā pēc tevis.

—  Vai viņš ļoti slims, māt?

—          Ak, viņš ir tik vārgs un visu laiku karsonī murgo par tevi un Annu… Cik labi, ka arī jūs esat atbraukusi, mīļā Vernera kundze!

Šajā acumirklī iznāca arī vecais Lingc.

—         Lūdzu, žēlīgā grāfiene, nāciet taču… A, cik labi, ka arī jaunais kungs ieradies… Anna, tu — šeit?

Grāfiene ar dēlu jau bija aizsteigušies. Anna palika stāvam.

—         Jā, cs, Linge, — viņa mierīgi atbildēja. — Es gribu novērst no jūsu nama lielu nelaimi.

—  Kur Roberts? — Lingc jautāja.

—          Viņš izkāpa pie grāfa villas. Kopš kura laika starp viņiem nodibinājusies šī sirsnīgā draudzība? Tas mani biedē.

—         Vecais grāfs nedrīkst viņu redzēt, — Johans iečukstēja Annai, — citādi cs neatbildu ne par ko. — Viņš sāka rūgti raudāt, jo šis cilvēks tiešām bezgalīgi mīlēja savu kungu un tomēr negribēja pildīt tā pēdējo vēlēšanos: vēl pirms nāves redzēt dēlu.

—         Nu man jāiet, Anna, — vecais vīrs sacīja. — Esi uzmanīga — viss atkarīgs vienīgi no tavas uzmanības.

Viņš nozuda aiz durvju aizkariem, bet Anna palika priekšistabā stāvam.

Pagāja labs laiks. Roberta arvien vēl nebija. Arī Lingc vairs nerādījās. Beidzot kāpnēs atskanēja pazīstamie, vingrie soļi, un Roberts aizelsies iesteidzās istabā.

—          Tu gaidi mani, māt? Kur Ulrihs? Kā klājas vecajam kungam? — viņš jautāja.

—         Vispirms nomierinies taču mazliet un atpūties, tu esi pavisam aizelsies, — Anna sacīja, pūlēdamās novirzīt sarunu uz citu pusi.

Virs kamīna karājās grāfienes Rcišcnovas portrets, kur tā bija gleznota jaunībā kopā ar sešus gadus vcco Ulrihu.

—         Cik skaista un laba viņa izskatās, — Roberts sacīja, nenovērsdams skatu no gleznas, bet tad pēkšņi iesaucās: — Māt, vai redzi šo kaklarotu, kas mazajam kaklā? Bčrnibā taču arī man tāda bija! Kur tā vēlāk palika?

—        Man tā vēl ir. Grāfs tev to uzdāvināja, kad tu vēl biji gluži mazs, — Anna aizžņaugtā balsī atbildēja.

—        Nesaprotu, māt, kādēļ tu nekad neesi runājusi par grāfa ģimeni. Un kāpēc tu neteici, ka esi reiz jau bijusi šeit?

Anna tikai ar pūlēm valdīja asaras.

—         Nemoci mani, Robert! — viņa iesaucās. — Kādreiz tev pastāstīšu, kamdēļ esmu tā rīkojusies.

Viņš pārsteigts klusēja. Māte bija tik neizprotama.

Tieši pretim grāfienes portretam karājās galma maršala ģīmetne. Roberts nekad nebija grāfu redzējis, tomēr gleznā uzreiz to pazina: šīs acis — tās taču bija Ulriha… un viņa paša acis!

Anna nenovērsa no viņa skalu. Viņa redzēja Roberta pārsteigumu, redzēja tā domīgo sejas izteiksmi — un tomēr klusēja.

Te atvērās durvis, un grāfiene Rcišcnova ienāca istabā. Kā pārakmeņojusics viņa palika stāvam, lielām, izbrīna pilnām acīm lūkodamās Robertā.

Roberts strauji sakustējās, it kā gribētu steigties tai pretī. Bet viņš uzreiz atkal atjēdzās un dziļi, godbijīgi paklanījās.

Anna smagi piecēlās no krēsla.

—  Mans dēls, — viņa nomurmināja, norādīdama uz Robertu.

—  Jūsu dēls? — grāfiene atkārtoja un ātri piegāja tam klāt.

Roberts godbijīgi noskūpstīja grāfienes pasniegto roku, kaut vismīļāk būtu kritis tai ap kaklu. Vecā dāma bažīgi lūkojās viņā.

—          Kādēļ jūs nekad neesat mums parādījusi savu dēlu, Anna? — viņa ar vieglu pārmetumu jautāja. — Jūs taču zināt, ka es vienmēr esmu interesējusies par jums — jau tādēļ vien, ka jūsu dēls taču piedzima tikai dažas dienas pirms maniem abiem puisēniem.

Anna satrūkās. Nu tas bija izteikts — ko nu Roberts domās? Rīkle viņai bija kā aizžņaugta.

Roberts strauji pacēla galvu. Kā, tātad Ulriham bija arī brālis?

—          Godātā grāfiene runā par diviem bērniem? — viņš uztraukts jautāja.

Grāfiene pamāja ar galvu.

—         Jā gan man bija divi puisēni, dvīnīši, — viņa nopūzdamās atbildēja. — Viens no viņiem nomira tūlīt pēc piedzimšanas.

Roberts strauji elpoja. Annas mulsums bija uzkrītošs, viņa līdzība ar Ulrihu — pārsteidzoša… Viņā atkal pamodās baigais jautājums:

kas cs esmu?

Ari Rcišcnova kundzi bija pārņēmis neizprotams uztraukums. Viņā sāka mosties kāda tumša nojauta, kuru tā neiedrošinājās izteikt vārdos.

Ulriha ienākšana pārtrauca smago klusumu, kas bija iestājies istabā.

—        Ā, te jau jūs esat! — viņš iesaucās, draudzīgi kratīdams Roberta roku, tad viņš pievērsās mātei: — Tēvs aizmidzis, drudzis norimis. Tu varētu ieiet pie viņa, ārsti ir ļoti apmierināti ar viņa stāvokli.

—         Paldies Dievam! — grāfiene aizkustināta iesaucās. — Nāciet, Anna. Šonakt jums jāpaliek šeit — un ari jūsu dēlam.

—        Roberts nāks man līdzi, — Ulrihs nolēma tādā balsi, kas nccicta iebildumus.

Anna bez pretošanās sekoja grāfienei. Pats ļaunākais, no kā viņa bija baiļojusies, tomēr nebija noticis… un nekad ari nenotiks!

— Kas ir ar Judīti? — Ulrihs nepacietīgi jautāja.

—        Tas laikam aiz uztraukuma un pastāvīgajām bailēm, — Roberts pēc iespējas saudzīgi atbildēja. — Viņai bija uznākušas dažas ģībšanas lēkmes — tas arī viss.

Jaunais grāfs atviegloti uzelpoja.

—         Paldies Dievam! Vēl dažas dienas, tad viņa būs drošībā. Uzgaidiet mirkli — iesim reizē.

Roberts atkal palika viens. Viņa skats apstājās pie grāfa ģīmetnes, un pēkšņi viņam ienāca prātā dīvaina vēlēšanās: kaut viņš varētu redzēt Ulriha slimo tēvu!

Gandrīz neapzināti viņš piecēlās un izgāja blakusistabā. Tā bija tukša, tāpat arī nākamā. Šeit durvis bija tikai pievērtas un aizsegtas smagiem aizkariem. Viņš atbīdīja tos — un pēkšņi atradās galma maršala guļamistabā.

Vecais grāfs aizmidzis gulēja gultā.

It kā neredzamas varas saistīts, Roberts palika stāvam netālu no gultas. Pēkšņi slimnieks atmodās un pavērsa galvu pret viņu. Vājš smaids atplaiksnīja grāfa iekritušajā sejā.

—          Mans dēls… — viņš tikko sadzirdami izdvesa, tad tas atkal aizmiga.

Roberts tikai ar pūlēm savaldījās un gandrīz skriešus atgriezās priekšistabā. Atkritis krēslā, viņš rokām aizsedza seju.

—         Ulrih, kas tev ir? — viņš pēkšņi izdzirda kādu līdzjūtīgu balsi, un divas rokas saudzīgi apskāva viņa galvu.

Roberts pārsteigts pacēla acis un ieraudzīja savā priekšā Zigrīdu.

— Jūs maldāties, grāfien, — viņš mulsi stostījās, — cs neesmu Ulrihs.

Zigrīda atlaida viņa galvu.

—         Roberts… — viņa tikpat klusi nomurmināja. — Es noturēju jūs par Ulrihu. Rīt cs aizbraucu no šejienes. Kamdēļ — to varbūt varat uzminēt pats… — Viņa apklusa.

Robertam iekrita prātā advokāts Normans. Bet Zigrīda turpināja:

—         Jūs pazīstat Judīti. Esiet nomodā par viņu… un Ulrihu, viņiem abiem draud briesmas.

—  Kā jūs to zināt, komtes? — viņš pārsteigts jautāja.

—         Tam nav nozīmes, pietiek ar to, ka zinu visu. Vai apsolāt man to, ko lūdzu?

Viņš strauji satvēra tās sniegto roku.

—  Paļaujieties uz mani! — viņš vienkārši atbildēja.

Viņa uzmeta tam pateicīgu skatienu, tad turpināja:

—          Es noteikti zinu, ka redzamies pēdējo reizi šajā dzīvē. Tādēļ klausieties, ko jums teikšu, — šie vārdi domāti vienīgi jums.

Viņa piecēlās un, uzlikusi abas rokas Robertam uz pleciem, nopietni un svinīgi čukstēja:

—  Dzīvo sveiks, Robert Rcišenov! Tu atrodies sava tēva namā! '

Roberts sajuta uz pieres viņas skūpstu, un nākamajā acumirklī tā

jau bija izslīdējusi no istabas.

Roberts stāvēja kā pārakmeņojics. Tad viņš lēnām pacēla galvu. Ko viņa bija teikusi?

—  Zigrīda! — viņš skaļi iesaucās. — Zigrīda, nāc atpakaļ!

Tomēr viss palika kluss.

Beidzot atgriezās Ulrihs. Viņš nerunāja ne vārda. Saņēmis Robertu aiz rokas, viņš kopā ar to nokāpa lejā.

Pēkšņi Roberts palika stāvam un bez kāda ievada jautāja Ulriham:

—  Kādēļ Zigrīda tik negaidot atstāj Vāciju?

—           Viņas muiža nodegusi līdz pamatiem, arī viņa pati gandrīz dabūjusi galu, — Ulrihs atbildēja. Viņš bija redzējis Robertu stāvam cieši līdzās Zigrīdai, bija dzirdējis viņu sačukstēšanos un Roberta pēdējo saucienu. Tas viss viņu zināmā mērā pārsteidza, tomēr ņš negribēja neko jautāt.

—         Betmanvēlreizjārunāarviņu! — Roberts iesaucās. — Kad viņa aizceļo?

—         Rīt, pulksten desmitos no rīta, — Ulrihs atbildēja, arvien vairāk brīnīdamies par šo kluso, atturīgo cilvēku, kas nu pēkšņi nemaz vairs nepūlējās slēpt savas kaislās jūtas pret grāfieni.

—         Tādā gadījumā cs viņu pavadīšu, — Roberts noteica tik cieši, ka Ulriham vairs nebija ko atbildēt.

Klusēdami viņi turpināja ceļu.

Menesnīcas feja

Ilka jutas kā valdniece Lindenhozā, un neviens, sākot no Rotcnausa un beidzot ar pēdējo kalponi, neiedrošinājās runāt tai pretī.

Kādu dienu viņa ieradās pie Rotenausa, ģērbusies vienā no skapī atrastajiem tērpiem, un paziņoja, ka esot pieņēmusi sev kompanjoni.

Rotenauss uzlūkoja viņu, it kā tā būtu ieradusies no citas pasaules.

—  Kur tu ņēmi šo tērpu? — viņš šausmās jautāja.

—         No skapja, — viņa zobgalīgi atbildēja. — Vai domā, ka cs bīstos no tavām bijušajām mīļākajām? Man kā baronesei Rotenausai tā taču neklājas!

Rotenauss bija mēms. Viņš neiedrošinājās sacelties pret šo sievieti, jo viņa gribasspēks bija galīgi salauzts.

—        Es taču esmu tik slims, Ilka, — viņš beidzot nopūzdamies sacīja. — Kā gan es tagad varētu tevi apprecēt?

Tomēr Ilkas glāsti drīz vien pārvarēja viņa novājināto gribu, un viņš nevarīgi nomurmināja:

— Dari, ko gribi, Ilka, — esmu mierā ar visu, tikai paliec pie manis!

—Tātad jau rīt cs nokārtošu visu! — viņa iegavilējās. — Arī tēvam jānāk.

Viņš tikai mēmi pamāja ar galvu. Šis uzdzīvotājs, kas citkārt bez

žēlastības bija pametis savas iekāres upurus vislielākajā nelaimē, nu bija kļuvis tik mīksts kā vasks Ilkas rokās, un tā varēja to veidot pēc sava prāta.

Ilka jutās apmierināta. Drīz viņa būs sasniegusi visu, pēc kā ilgojusies: varu, stāvokli sabiedrībā, bagātību, mirdzumu un mīlu.

Jā, arī mīlu! Viņa domāja vienīgi par savu kaislo mīļāko, kura reibinošajos skāvienos tā aizmirsa visu…

Ejot gar ieroču skapi, Ilka ieraudzīja kādā plauktā dīvaini veidotu atslēgu saišķi. Viņai pēkšņi ienāca atmiņā redzētā parādība, un viņa nolēma izdibināt šo noslēpumu.

Iebāzusi atslēgas kabatā un paņēmusi no savas istabas aizdegtu svcci smagā svečturī, viņa uzkāpa augšējā stāvā.

Garš koridors šķīra namu divās gandrīz līdzīgās daļās. Koridora galā atradās durvis, kas, pēc Ilkas aprēķiniem, veda vecajā piebūvē. Viņa drīz vien atrada vajadzīgo atslēgu un, atslēgusi durvis, uzmanīgi iegāja lielā istabā, kuras logi bija parka pusē. Visas mēbeles šeit bija pārsegtas baltiem pārvalkiem.

Ilka apstājās un brkli klausījās. Visapkārt valdīja kapa klusums. Viņa no jauna paņēma atslēgas un sāka tās izinčģināt nākamajās durvīs. Vēl tikai viena istaba viņu šķīra no tās, kuras logā viņa bija redzējusi noslēpumaino parādību.

Arī šīs durvis atvērās bez mazākā troksnīša. Ilka no pirmā acu uzmetiena redzēja, ka šī istaba ir apdzīvota, kaut neviena cilvēka tajā nebija.

Pēkšņi otrā istabā atskanēja arfas sidrabotās skaņas, un kāda maiga balss sāka dziedāt svešā valodā.

Tātad tur bija kāda sieviete? Drošsirdīgā Ilka juta, ka tai pārskrien salti drebuļi. Uz pirkstgaliem viņa piezagās pie durvīm un, noliekusies pie atslēgas cauruma, ielūkojās tajā. Bet tūlīt viņa atkal atlēca ro durvīm un skriešus devās prom, it kā kāds to vajātu.

Durvis ar troksni aizcirtās aiz viņas. Viņa steidzās prom, piemirsdama tās aizslēgt. Skrienot svccc nodzisa, un nu viņa palika dziļā tumsā.

Viņa dzirdēja aiz. muguras klusu troksni, it kā kāds lieliem, mīkstiem lēcieniem dzītos tai pakaļ.

Vēl viena istaba — vēl tikai viena. Viņa dzirdēja atveramies aiz sevis durvis un šausmīgās izbailēs svieda turp smago svečturi. Tas skaļi noklaudzēja pret grīdu, un tajā pašā mirklī bija dzirdama nikna šņākšana.

Trīcošām rokām viņa aizcirta durvis un sāka meklēt vajadzīgo atslēgu. Drausmīgā radījuma smagā elpa jau bija dzirdama turpat aiz durvīm, kad Ilkai beidzot izdevās atrast atslēgu un aizslēgt durvis. Tad viņa skriešus devās prom pa garo koridoru uz kāpnēm, kur tā bez samaņas ieslīga kādam rokās.

Viņa nezināja, kas to nonesa lejā.

***

Minna stāvēja pie lielās stikla verandas parka pusē un bija iegrimusi dziļā sarunā ar šķietamo dārza strādnieku Hempclu.

—   Vai jūs neko nedzirdējāt? — viņa pēkšņi pārtrauca vienu no saviem mazliet juceklīgajiem nostāstiem par barona mīlas dēkām.

Arī Hcmpclam likās, it kā tas būtu izdzirdis kādu troksni, kas šķita nākam no neapdzīvotā augšējā stāva.

—  Mūsu namā reizēm spokojas, — Minna nobijusies čukstēja, cicši piekļaudamās viņam. — Arī Betija, kas vienmēr gribēja izlikties gudrāka par citiem un par to tikai smējās, nu vairs nesmejas. Viņa pat grib jau pirms Ziemassvētkiem aiziet no šejienes.

—         Tā? Un kādēļ viņa vairs nesmejas? — Hempels jautāja, turpinādams vērīgi klausīties, kas notiek namā.

—         Nesen ļaužu istabā iznāca runa par to, ka vecajā piebūvē spokojas, — Minna stāstīja. — Betija tikai pasmējās par to, un, kad mēs teicām, lai viņa pati uziet augšā, viņa arī gāja. Bija jau tumšs — tāpat kā tagad. Stundas ceturksni vēlāk viņa atkal ieskrēja pie mums. Jūs neticēsit, kāda viņa izskatījās: viņa trīcēja pie visām miesām, un zobi tai klabēja kā drudzī. Bet viņa nesaka, ko augšā redzējusi. Brīdi vēlāk atskrēja vecais Vcrings un lamājās un kliedza kā negudrs.

— Un ko tad Betija bija redzējusi? — policists gribēja izdibināt.

—         Dzirdiet! — Minna atbildes vietā čukstēja. — Kāds logs nodžinkstēja.

Hempels ar varu izrāvās no pārbiedētās meitenes rokām un skriešus devās uz pagalma durvīm. Uzskrējis augšā, viņš ieraudzīja kādu ballu slāvu, klaidā izlaistiem matiem, kurš šausmīgās izbailēs steidzās lam pretī un bez samaņas ieslīga viņa izplestajās rokās. Tā bija Ilka.

Minna, kas bija palikusi kāpņu lejā, metās bēgt, pilnā balsī kliegdama:

—  Mēnesnīcas feja!

Šķietamais strādnieks nonesa liku lejā, kur satika Braunu, kas arī bija izdzirdis Minnas kliedzienu.

—         Kas šeit notiek? — viņš uzsauca strādniekam, bet tad pazina liku. — Mans dievs, jaunkundz!

Paņēmis no Hcmpcla rokām savu slepeno mīļāko, viņš ienesa to viņas istabā. Viņš tūdaļ nojauta, kas noticis.

—         Nāciet līdzi! — viņš pavēlēja Hcmpclam. — Izstāstiet, kas īsti atgadījies?

—          Kā tad cs lai zinu! — detektīvs īgni norūca. — Es dzirdēju troksni un kliedzienu un, uzskrējis augšā, satiku jaunkundzi.

— Tā? Kas vēl to dzirdēja?

—  Minna turpat šķipelēja sniegu. Viņa tūlīt aizbēga.

—         Cietiet par to klusu, citādi jūs tiksit atlaists no darba, sapratāt? Jaunkundze kā nākamā muižas īpašniece gribējusi aplūkot namu, bcl tumsā sabijusies. Te būs par jūsu pūlēm!

Hempels paņēma pasniegto dālderi un, kaut ko nesaprotamu norūcis, izgāja.

—        Tas puisis zina daudzko, — viņš sevī nodomāja. — Vajadzēs to uzmanīt.

Arī Brauns tāpat domāja par viņu.

Beidzot Ilka atguva samaņu un atvēra izbaiļu pilnās acis. Ieraudzījusi mīļākā seju, viņa uzreiz nomierinājās.

— Kas tā tāda ir? — viņa klusi jautāja, ar roku norādīdama augšup.

Tātad viņa tomēr bija redzējusi visu!

—  Ilka, ko tu dari? Kāpēc tu tīši dodies briesmās?

Viņa nodrebinājās.

—        TasbijašausmīgiJŠiebricsmīgic, dzeltenie kaķi — kā viņi dzinās man pakaļ!

—         lika, neviens nedrīkst nojaust, ka tu ko zini, — sevišķi viņš ne, citādi…

—  Vai viņa ir ārprātīga? — Ilka jautāja.

—          Jā, jā. Bet, Dieva dēļ, nejautā neko, arī cs nevaru tev nekā pateikt!

Ilka cieši piekļāvās tam un uzmeta lūdzošu skatienu.

—         Es būšu klusa kā kaps, — viņa čukstēja. — Ja cs zināšu visu — viņš vēl vairāk būs manā varā.

— Arī cs nezinu, kā viņu sauc, — Brauns, mirkli vilcinājies, sacīja.

— Toreiz, kad viņa vēl bija dzīva, tā tika dēvēta par Mēnesnīcas Feju.

—  Bet viņa taču arī vēl tagad ir dzīva! — Ilka nesaprata.

—          Visi to uzskata par mirušu. Vai redzēji viņas matus, kas vizmo kā sudrabs vai kā mēnesnīca? Viņa bija ļoti skaista, bet baronam tā drīz apnika tāpat kā visas citas. Nu viņa dzīvo tur augšā kopā ar savām mirtēm, ko tā audzē līgavas vainagam, un abiem kaķiem, kas kavē viņai laiku un reizē arī apsargā to. Reizēm viņa spēlē arfu un dzied, bet citādi ir klusa un nekaitīga.

—  Un kas rūpējas par viņu?

—  Vecais Vcrings.

—          Nabaga radījums! Man viņas ļoti žēl. Nu, mani tas nelietis vis nepadarīs nelaimīgu! Starp citu — cs jau rīt pat likšu, lai mūs uzsauc baznīcā.

— Tu proti veikli rīkoties, Ilka, — Brauns apbrīnodams piezīmēja.

—  Bet tici man: vienīgi slimība dara viņu tik piekāpīgu.

Ilka noslēpumaini pasmaidīja. Viņa labi zināja, kādēļ Rotcnausa spēki tik strauji zūd.

—          Man viņa vēlreiz jāredz, — Ilka domīgi sacīja. — Tur augšā palika arī mans svečturis un atslēgu saišķis.

—         Tos cs tev rīt atnesīšu, bet pati tu nekad vairs nedrīksti iet turp! Apdomā taču — ja vecais tevi tur redzēs… Dusmās viņš ir šausmīgs.

Ilka klusēja. Viņas skatiens domīgi klīda pār istabu, it kā viņa redzētu to tikai pirmo reizi. Tad viņa uzmeta skatu savam baltajam, dārgajam tērpam. Pēkšņi viņa pietrūkās kājās un izstiepa uz priekšu abas rokas, it kā atgaiņādama kādu neredzamu tēlu.

— Saki, kas dzīvoja šajās telpās? — viņa jautāja, un viņas balsī izskanēja apslēptas bailes. — Vai viņa?

54

Solingenas pilī

Franciska ar Ērihu jau kopš dažām dienām dzīvoja Solingenas pilī. Baroneses fon Lomcs villu Dr. Normans bija noīrējis kāda sava klienta uzdevumā.

Mazais Ērihs arvien vairāk atspirga, un drīz vien tas jau bija kļuvis visu pils iedzīvotāju mīlulis. Dīvainā kārtā viņš nekad nejautāja pēc mātes un pat nepieminēja tās vārdu.

Franciska klusībā bija pārliecināta, ka šī viltīgā sieviete kādu dienu atkal parādīsies.

. Grāfs Valdemārs pēc atveseļošanās vēl vairāk nekā senāk izvairījās no visiem un tika uzskatīts par savādnieku.

Par Faustīnu viņš nekad nerunāja. Vccā grāfiene bija atstāstījusi viņam visu, kas norisinājies villā, tomēr viņš, neraugoties uz antipātijām pret skaisto sievieti, nespēja ticēt, ka baronese, kuru tas reiz bija mīlējis, būtu noziedzniece.

Pret Ērihu viņš bija tikpat maigs kā vienmēr, un arī puisēns ar visa sirdi pieķērās viņam. Likās, it kā ar šo bērnu pilī būtu ienācis miers un klusums.

Franciska, kam ik dienu bija izdevība novērot Valdemāru, vienīgā zināja, cik ļoti tas cieš, un zināja ari kamdēļ. Sirds viņai sažņaudās sāpēs, un tai bija jādomā par kādu klusu, bālu meiteni, kas aiz cietuma mūriem nonīka tādās pašās ciešanās.

Cik briesmīgi bija apzināties savu bezspēcību palīdzēt! Bet viņas palīdzība varēja atnest vienīgi ļaunumu. Valdemāram līdz šim vēl nekas nebija zināms par Zuzannas likteni. Savā vienaldzībā pret visu viņš nelasīja pat avīzes, bet pavadīja laiku vai nu rotaļās ar Ērihu, vai arī spēlējot ar tēvu šahu, — pret tēvu tas pēdējā laikā izrādīja sevišķu maigumu.

Vecajam grāfam bija tikai viena vēlēšanās: vēl pirms nāves redzēt dēlu apprecējušos. Bet šajā ziņā visas pūles palika veltas — Valdemārs noteikti pretojās šādiem nodomiem, aizbildinādamies ar to, ka laika vēl esot diezgan.

Dr. Hcsc bieži iegriezās pili aplūkot Erilui. Kādu dienu tas ieradās sevišķi uztraukts un promejot jautāja Franciskai:

—  Vai esat jau dzirdējusi, Vintera jaunkundz?

Franciska satrūkās.

—  Kas noticis?

—           Vernera jaunkundze ievietota novērošanai kādā vājprātīgo slimnīcā, jo viņas dziļā grūtsirdība dod iemeslu bīties par visļaunākajām sekām.

Franciska atkrita krēslā un sāka nevaldāmi raudāt.

—         O, mana nojauta! — viņa iesaucās. — Es zināju, ka vēl šodien dabūšu dzirdēt ko briesmīgu!

—         Tajā pašā iestādē atrodas arī grāfiene Brandenfelsa, — ārsts turpināja.— Es mēģināšu stāties sakaros ar slimnīcas ārstiem.

—         Cik labi būtu, ja jums tas izdotos! — Franciska iesaucās. — Varbūt tad mēs varētu kopīgi spert kādus soļus viņas atbrīvošanai.

Dr. Hcsc klusēja. Ar kādu prieku viņš būtu palīdzējis Zuzannai! Bet viņa rokas bija saistītas… Viņš nenojauta, ka viņas sirds jau pieder kādam citam.

Kad viņš bija aizgājis, Franciska netraucēta ļāvās bēdām. Viņa izdomāja vienu plānu pēc otra, lai nākamajā acumirklī tos visus atkal atmestu.

Ērihs jau gulēja. Franciska sēdēja otrā istabā pie galda un tukšu skatu lūkojās savā priekšā, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana. Uz viņas aicinājumu istabā ienāca grāfs Valdemārs. Viņš izskatījās bāls un satriekts.

Franciska piecēlās. Varbūt viņš nejauši bija dabūjis zināt par Zuzannas likteni?

—          Franciska, — viņš mazliet mulsi iesāka, — mēs esam pazīstami jau vairākus gadus. Uzticieties man un pasakiet man visu, kas jums zināms par Zuzannu Verneru? Es esmu tuvu izmisumam. Zuzanna, šī meitene, ko es mīlu vairāk par visu, ieslodzīta cietumā, un nu vēl pat vājprātīgo iestādē!

Viņš apklusa un, nosēdies pie galda, paslēpa seju rokās.

Franciska mirkli vilcinājās. Vai viņas atklājumi šeit vispār varēja ko līdzēt? Vai tie nepadarītu Zuzannas stāvokli vēl sarežģītāku, vēl ļaunāku? Un tomēr viņa nedrīkstēja noslēpt Valdemāram patiesību.

Klusā balsī, ncizlaizdama nevienu sīkumu, viņa izstāstīja tam visu. Kad viņa apklusa, pār Valdemāra lūpām izlauzās sāpīgs vaids.

—          Nē, — viņš skumji sacīja, — jūsu atzīšanās nevarētu palīdzēt Zuzannai, tā tikai padarītu viņas stāvokli vēl ļaunāku. Cik tas ir šausmīgi, šausmīgi!

Franciska nemēģināja viņu mierināt. Ko gan vārdi spēja palīdzēt šādās ciešanās? Likās, it kā pats liktenis būtu nolēmis pazudināt nelaimīgo Zuzannu.

Beidzot Valdemārs piecēlās.

—         Mēs esam draugi, Franciska, — viņš silti sacīja, sniegdams tai roku.

—         Visu jums un Zuzannai! — Franciska dedzīgi iesaucās, satverdama viņa roku.

Brīdi vēlāk istabā ienāca sulainis. Viņš bija redzējis jauno grāfu izejam no Franciskas istabas un nekaunīgi smīnēja. Šī īpatnēji skaistā, klusā un atturīgā meitene viņam patika.

Franciska jau gribēja doties pie miera, kad pārsteigta ieraudzīja savā priekšā uzmācīgo kalpotāju.

— Ko jūs iedrošināties? — viņa sašutumā iesaucās. — Tūliņ aizejiet!

—         Nu, piedodiet, jaunkundz, — viņš lielīgi atbildēja. — Neesiet nemaz tik lepna. Tās, kas izliekas tik lielas, vienmēr kļūst maziņas, kad kungiem tās jau apnikušas!

—        Nekauņa! — Franciska iesaucās. — Ne vārda vairs, vai ari jums būs jāatstāj sava vieta!

—         Oho, vai jau tiktāl esat ieguvusi kunga labvēlību? Nu tad — daudz laimes! Un te ir vēstule, droši vien no kāda senāka mīļākā.

Viņš nometa vēstuli uz galda un, satvēris Franciskas roku, kaisli piespieda to pie lūpām. Bet tajā pašā acumirklī jaunā meitene ar brīvo roku iecirta viņam sejā skaļu pliķi.

Sulainis nobāla aiz dusmām.

—         Pagaidi! To cs atmaksāšu! — viņš šņāca, draudīgi tuvodamies viņai.

Franciska skaļi iekliedzās un tvēra pēc spuldzes. Sulainis metās bēgt, bet durvīs ieskrēja krūtīs grāfam Valdemāram, kas bija dzirdējis Franciskas kliedzienu. Viņš uzreiz saprata, kas nolicis. Atgrūdis sulaini ar lādu sparu, ka tas visā augumā izstiepās koridorā uz grīdas, viņš aizvēra durvis un tuvojās meitenei, kas rūgti raudāja aiz uztraukuma un kauna.

—         Tas nelietis jau rīt atstās pili, — viņš mierinoši sacīja. — Viņš nekad vairs jūs neapgrūtinās.

—        Pateicos jums, — Franciska atbildēja. — Es tikai nesaprotu, kā šis cilvēks varēja nākt uz tādām domām.

— Ko tad viņš gribēja tik vēlu?

—        Viņš ienesa man šo vēstuli. Nezinu, kas gan varētu man rakstīt. Es taču nevienu nepazīstu.

Viņa uzplēsa vēstuli un sāka to lasīt. Pārsteigums, izbailes un raizes atspoguļojās viņas sejā. Tad tā pasniedza vēstuli grāfam. \par—  Lūdzu, izlasiet.

Valdemārs lasīja:

„ Franciska!

Vienīgi caur bitumu esmu izglābusies no nāves un atradusi patvērumu pie labiem ļaudīm. Tūlīt paziņo policijai un apmeklē mani pie

maniem glābējiem Vulzersrodas mežsarga namā.

Faustīna, baronese fon Lome."

Viņa roka ar vēstuli noslīga uz galda.

—         Viņa ir dzīva, — viņš nomurmināja. — Es nevēlu viņai ļaunu, tomēr biju cerējis, ka liktenis nekad vairs nekrustos mūsu ceļus.

—         Un Ērihs? — Franciska elsodama jautāja. — Ko viņa nolems ar bērnu?

—          Ērihs paliks šeit. Baronese vēl nekad nav pretojusies manai gribai, un arī šoreiz viņa to nedarīs.

—         Jūs gribat atšķirt bērnu no mātes? Ja viņa dabūs zināt, ka Erihs palicis dzīvs, viņa nekādā gadījumā to neatdos.

Valdemārs pārdomāja. Faustīna viņa tēva pilī? Nepanesama doma! Un tomēr viņš taču bija pateicību tai parādā. Tāpat domāja arī viņa māte — to viņš noteikti zināja.

Tā bija kļūmīga situācija.

—         Aizrakstiet baronesei, kur jūs atrodaties, — viņš beidzot nolēma. — Lai tad Viņa pati izšķiras.

Franciskai iešāvās prātā Tulūzas cietumnieki. Varbūt tie bija nolaupījuši baronesi?

Smagu sirdi viņa apsvēra, kādi soļi tai turpmāk jāsper.

Valdemārs atvadījās, un Franciska noslēdza aiz viņa durvis, I. varētu justies droša no nepatīkamiem pārsteigumiem. Bija jau vēls, kad viņa nopūzdamās atlaidās gultā. Viņu biedēja nākotne. Ilgi viņa nevarēja aizmigt, un ausa jau rīts, kad viņas nogurušie plaksti beidzot aizvērās, un viņa iegrima smagā, nemierīgā miegā.

Pirmās grāmatas beigas

Anna Ēbenšteina

BRANDENFELSAS PILS NOSLĒPUMI

## Otrā grāmata

…

## 55 Solis uz priekšu

Gabriela nolika šuvekli groziņā un maigi noglāstīja to. Laimīgs smaids rotājās viņas lūpās, un acte pateicībā pievērsās debesīm. Jauna dzīvība kustējās viņā, uzliekot tai ari jaunus pienākumus.

Viņas personiskais liktenis šķita kļuvis niecīgs, mazsvarīgs. Vienīgi rūpes par mātes veselību tai sagādāja dažu labu rūgtu brīdi.

Viņa gaidīja Dr. Normanu un tādēļ jau bija nolikusi darbu pie malas. Uz galda viņas priekšā smaržoja balto nagleņu buķete. Viņa domāja, ka to atsūtījis viņas vīrs, un nenojauta, kas bija šo puķu dāvinātājs. Izņēmusi vienu ziedu, viņa piesprauda to pie krūtīm.

Gandrīz tajā pašā acumirklī durvis atvērās, un kamerā ienāca Dr. Normans. Gabricla laipni sasveicinājās ar to un piedāvāja viņam krēslu. Viņš bija atnesis jaunas grāmatas un tik draudzīgi un nepiespiesti sarunājās ar Gabrielu, ka neviens nebūtu nojautis viņos apsūdzēto un tās aizstāvi.

— Jūsu māte fiziski atspirgst acīm redzami, — viņš stāstīja.

—         Un arvien vēl nekāda uzlabošanās garīgajā ziņā? — Gabricla jautāja.

—         Diemžēl nekāda. Es runāju ar ārstiem, arī viņiem nav daudz cerību. Tomēr var gadīties, ka kāds spēcīgs saviļņojums spētu tai atdot zudušo atmiņu.

—         Spēcīgs saviļņojums? Vai tas varētu būt arī patīkams? — viņa uztraukta jautāja.

—          Kāpēc gan ne? Vai arī jums pašai tas kādreiz jau ienācis prātā?

—        Jā gan, — viņa atbildēja, tumši pietvīkdama. — Tomēr vēl mums jānogaida.

Normans uzmeta viņai vērīgu skatienu un pēkšņi saprata visu.

Tātad tur slēpās cēlonis viņas klusajai laimei, kuru tas līdz šim nebija varējis saprast?

Dr. Normanam tas bija kā sitiens sejā. Gabricla līdz ar to pēkšņi viņam bija kļuvusi neaizsniedzami tāla.

Tomēr neprātīgā sirds arī vēl tagad negribēja palikt mierā, tās slepenākajos dziļumos arvien vēl kvēloja kāda dzirkstelīte, kas nebija nodzēšama.

Nepanesamo klusumu pēkšņi pārtrauca inspektora balss:

— Vernera kundze tiek lūgta pie izmeklēšanas tiesneša.

Dr. Normans piecēlās un pārvilka ar roku pār pieri, it kā gribētu aizdzīt kādu uzmācīgu domu.

—         Es jūs pavadīšu, — viņš sacīja Gabriclai, kas atbildēja tam ar pateicīgu skatu.

—         Ko gan es iesāktu bez jums? — viņa silti sacīja, soļodama tam līdzās uz nopratināšanas istabu. — Jau jūsu tuvums man iedveš jaunu spēku un jaunu enerģiju.

Normans aizkustināts spieda tās roku.

—        Vernera kundze, es gribētu dzirdēt nojums paskaidrojumus par dažiem slimās grāfienes izteicieniem, — tiesnesis iesāka, cieši vērdamies tai sejā. — Lūdzu, sēdieties.

— Mana māte ir runājusi? — Gabricla dedzīgi iesaucās.

— Jā gan. Vai pazīstat kādu Urzulu Prahtu, Vernera kundze?

Urzula Prahta? Gabricla mirkli apdomājās. — Šis vārds sastāv no divām atsevišķām personām, kas jau sen mirušas. Urzula Brandcnfclsa bijusi kāda no manām sencēm, ko savā laikā noslepkavojis kāds Kurts fon Prahts no Lindcnhozas.

—         Dīvaini. Tātad starp dzīvajiem nav neviena ar šādu vārdu, kam varētu būt kāds sakars ar grāfieni?

—         Neviena. Minētais Kurls fon Prahts bija savas cilts pēdējais loceklis.

— Un kāds sakars šim vārdam ar Lindenhozu?

—         Lindcnhoza jau toreiz, trīsdesmitgadu kara laikā, piederējusi Brandcnfclsai, un to pārvaldījis Kurts fon Prahts. — Gabricla izstāstīja visu, ko bija lasījusi par šo gadījumu senajās hronikās.

Kad viņa bija beigusi, tiesnesis jautāja:

—        Tātad vēsturē jau bijis gadījums, kad kāds jūsu ģimenes loceklis kritis no tuva radinieka rokas?

—        Jūs maldāties, — Gabriela lepni atbildēja. — Minētais gadījums tā arī palicis vienīgais.

—        Tādā kārtā šim vēsturiskajam notikumam būtu zināma līdzība ar mūsu gadījumu, — tiesnesis turpināja, atstādams viņas piezīmi bez ievērības. — Tikai šeit samērā laimīgais uzbrukuma iznākums pa daļai mīkstina noziedznieka vainu.

Gabrielas sašutums arvien vairāk pieauga.

— Tie ir visnepamatotākie apvainojumi, kurus es kategoriski noraidu! — viņa iesaucās, ar pūlēm valdīdama dusmas.

Pēkšņi viņa abām rokām satvēra krūtis un, klusi ievaidēdamās, atslīga krēslā. Dr. Normans piesteidzās un pasniedza tai glāzi ūdens, ko Gabriela izdzēra vienā paņēmiemā.

—         Vernera kundze šķiet tik stipri uztraukusies, ka nāksies atlikt nopratināšanu uz citu, piemērotāku laiku, — tiesnesis piezīmēja, piemiegtām acīm vērodams apsūdzēto un tās aizstāvi.

— Vernera kundze ir slima, — advokāts atbildēja, uzmezdams tiesnesim drūmu skatienu.

—Jūs varat iet, Vernera kundze. Ceru, ka rit tiksim soli uz priekšu.

Gabricla neatbildēja. Klusēdama viņa sekoja ienākušajam inspektoram, likko pamādama tiesnesim ar galvu.

— Sīs sievietes lepnums nav salaužams, — tiesnesis īgni norūca. — Jūsu uzdevums taču ir nevis salauzt šīs sievietes lepnumu, bet gan atrast patieso noziedznieku, — advokāts dedzīgi sacīja. — Līdz īim viņas vaina ne ar ko nav pierādīta!

—        Tāpat kā viņas nevainība. Vispār, liekas, jūs sevišķi interesējaties par savu aizstāvamo, advokāla kungs.

—         Tas ir mans pienākums, kuru es pildu ar vislielāko prieku, jo esmu cieši pārliecināts par manas klientes nevainību.

—        Tāpat kā es par viņas vainu. Ari es tikai pildu savu pienākumu lin esmu pārliecināts, ka viņas notiesāšana nebūs viena rfo daudzajām tiesas kļūdām.

—         Bet aizdomas vismaz tikpat lielā mērā vēršas ari pret baronu Retcnausu, — Normans aizrādīja. — Arī attiecībā uz rotu kasti viņa izteicieni nekādā ziņā nevar tikt atzīti par apmierinošiem. Viņa atrašanās iemesli pilī pašā pusnaktī nav noskaidroti. Un viņš redzami satrūkās, dzirdot, ka grāfiene sāk atgūt runas spējas. Varbūt viņas atveseļošanās tomēr apdraud barona personisko drošību!

—         No barona apcietināšanas man jāatsakās jau viņa slimības dēļ, kas tajā pašā laikā laupa viņam katru iespēju aizbēgt.

—          To es zinu. Bet ari barona raksturs runā viņam par ļaunu. Apkārtnē klīst visšausmīgākās baumas par Rotenausa izrēķināšanos ar viņa agrākajām mīļākajām, kad tās viņam apnikušas.

—         Tas vēl nenozīmē, ka viņš būfu noziedznieks. Neviena no šīm meitenēm nav par viņu sūdzējusies, un ari tā dedzība, ar kādu viņš aizstāv Zuzannu Verneru, runā viņam par labu.

Abi vīrieši piecēlās un reizē atstāja cietumu.

—           Policijas komisārs fon Ende šorīt stāstīja man par dīvainu notikumu, — tiesnesis sacīja. — Kāds vecs žīds iesniedzis viņam ziņojumu par meitas nozušanu, izsakot aizdomas, ka to esot nolaupījis vai nu kāds žīdu grabažnieks, vai ari — grāfs ReiŠenovs!

Normans neviļus palika stāvam. Viņš tūlīt saprata, kas noticis.

— Grāfs Rcišenovs? — viņš atkārtoja. — Tas taču smieklīgi — visi viņu pazīst kā lielu sieviešu pretinieku.

—         Protams, tās ir blēņas, tiesnesis smiedamies atbildēja un, atvadījies no advokāta, aizgāja.

Normans viens turpināja ceļu. Nu viņš zināja, kādam nolūkam Ulrihs bija noīrējis Faustīnas fon Lomcs villu, un nolēma jauno grāfu brīdināt no briesmām, kas tam draudēja.

Robertu Verneru viņš pēdējā laikā nebija redzējis, toties tas bija saņēmis ziņas no Hempcla, kas viņu arvien vairāk pārliecināja par Rotcnausa līdzvainību Brandcnfclsas noziegumā.

Mājas saimniece nodeva Normanam dažas vēstules. Vienu no tām bija rakstījusi Zigrīda Holmsvīka, viņa pateicās advokātam par tā pūlēm muižas pārdošanā un sirsnīgiem vārdiem atvadījās no viņa.

—        Nabaga krietnā meitene! — viņš sevī nodomāja. — Kādēļ gan Reišcnovs viņu nemīl?… Bet vai tad kāds no mums spēj pretoties mīlas aklajai varai?

Izklaidīgi viņš atplēsa kādu lielu apzīmogotu vēstuli un pārsteigts to izlasīja, bet tad sāka tik ironiski un griezīgi smieties, ka saimniece nobijusies ieskrēja istabā.

—         Ko nu man vairs palīdz bagātība? — viņš drūmi iesaucās. — Trīssimttūkstoš marku man atstājis šis vecais savādnieks un savu namu ar visu iekārtu — ko es ar to lai iesāku?… Bet Gabricla… Varbūt tomēr šī bagātība man vēl var noderēt?

Mēmās, bezcerīgās ilgās viņš izstiepa rokas istabas tumsā. Bet neviens nesatvēra šīs rokas, neviens neatsaucās uz viņa mīlā nomocītās sirds kliedzienu.

Normans nosēdās vecajā, cietajā kurvjkrēslā un gurdi aizvēra acis. Viņa straujā, nevaldāmā sirds vēl sita tik skaļi un stipri.

Vai nekad viņš neturēs mīļoto savos skāvienos? Vai stingās, saltās lcduspuķcs nekad neizplauks raibiem, krāšņiem ziediem?

Te pēkšņi lejā uz ielas atskanēja smalka, vāja bērna balstiņa, kas dziedāja kādu vecu, sen aizmirstu Ziemassvētku dziesmiņu.

Normans klausījās šajās skaņās, kamēr dziesma apklusa tālumā. Tad viņš aizsedza seju rokām, un viņa stāvu sāka kratīt sausas, mokošas elsas.

## 56 Adventes burvība

Vienkāršās ciema baznīciņas apgaismotie logi mirdzēja tumsā. Neraugoties uz stindzinošo aukstumu, dievnams bija pārpildīts līdz pēdējai iespējai.

Pašā dibenā, vistumšākajā kaktiņā, sēdēja kāda dāma, kas bija tik cieši satinusies drēbēs, ka viņas seja nemaz nebija saskatāma.

Viss šeit bija tāpat kā senāk — un tomēr pavisam citādi.

Kādreiz viņa, mazā Elzbele, bija sēdējusi tur priekšā, līdzās mātei, un viņas skaņā balss bija svinīgās lūgšanās pacēlusies pret debesīm.

Un šodien? Baznīcas kaktiņā slēpās bikla, dzives salauzta sieviete. Tur ārā, dziļi zem sniega, viņas māte atdusējās pēc visiem dzīves smagumiem.

Dievkalpojums beidzās. Ļaudis cits pēc cita atstāja mazo bazniciņu, kur kļuva arvien tumšāks. Elzbele vēl aizvien tupēja uz ceļiem, atspiedusi galvu pret lūdzamo pulti, un karstas asaras ritēja viņai pār vaigiem.

Dažs labs nicīgs skats pārslīdēja viņas stāvam, un ārpusē atskanēja skaļas piezīmes, kas svētajā vietā nebija iedrošinājušās izlauzties pār lūpām.

Elzbctc zināja, ka labās kaimiņienes, neraugoties uz auksto laiku, ārpusē gaida viņu iznākam.

Sievas sabāza galvas kopā un sačukstējās:

—         Jā, kad nu ar savu palaidnību novedusi māti kapā, tad skaistā Elzbctc atkal pārnākusi. To jau tūlīt varēja domāt, ka tā lieta labu galu neņems. ,

— Konrāds Lesens gribot viņu precēt! Tāds nelga!

— Nevar būt! Tādu jau var dabūt ari bez precēšanās!

—        Nu, lai viņa tikai pamēģina laulāties vainagā un plīvurā — gan mēs tad piekārsim tai pie vārtiem salmu grīsti!

Sarunas kļuva arvien skaļākas un dzēlīgākas.

—        Kāpēc viņa nenāk? Ha, ha, viņa baidās, šī skaistā Elzbete! Ko tā nekaunīgā vazaņķe meklē baznīcā? Jāvelk tikai ārā!

Tomēr šādam solim šīm sašutušajām, tikumīgajām dvēselēm trūka drosmes. Tādēļ viņas nolēma pacietīgi gaidīt.

Te iečīkstējās kapsētas vārtiņi, un pa tiem iznāca liela auguma vīrietis. Mēteļa apkakli viņš bija uzsitis un rokā nesa divus egļu skuju vainagus.

—          Konrāds Lescns! — zemnieces sačukstējās, urbdamās viņā ziņkāriem skatieniem.

Jauneklis bez sveiciena pagāja tām garām. Viņš zināja, kāds noskaņojums pret Elzbcti valda ciemā, un dziļi nicināja šīs seklās, liekulīgās dvēseles.

Brītiņu vēlāk baznīcas durvis atkal atvērās, un pa tām iznāca Elzbete, viņai vienā pusē soļoja Konrāds, otrā — vecais mācītājs. Cienīgā garīdznieka acis stingri un skumji vēroja ziņkāro sievu pūli, kas pamazām izklīda, jo ieskatīja, ka šoreiz tomēr nebūtu izdevīgi skaidrot grēciniecei savus ieskatus par tikumību.

Netālu no baznīcas pacēlās divas kapu kopiņas. Melnajā marmora krustā, kas rēgojās ārā no sniega, Elzbete izlasija mātes vārdu. Skaļi elsodama, viņa noslīga ceļos un, paņēmusi no Konrāda vienkāršo skuju vainagu, uzkāra to uz krusta.

Jauneklis nolika otru vainagu uz sava tēva kapa.

Vecais mācītājs un Konrāds pacietīgi gaidīja, kamēr Elzbete, atvieglojusi sirdi lūgšanā un asarās, pati pifccēlās kājās.

Klusēdami visi trīs atstāja kapsētu. Sirsnīgi atvadijics, garīdznieks nogriezās pa sniegā iemīto taciņu uz mācītāja namu, bet Konrāds un Elzbete pa apklusušo ielu devās mājup.

—        Cik labs tu esi, Konrād, — Elzbete sirsnīgi sacīja, cieši piekļaudamās tam. — Nekad es nespēšu tev atlīdzināt tavu mīlu un tavas rūpes par mani.

—        Tomēr, Elzbet, kad būsi kļuvusi mana, jau tavs tuvums vien mani bagātīgi atalgos par visu, — viņš maigi atbildēja.

—        Ak, Konrād, jau tevis dēļ es-uevaru panest, ka visi mani nicina un nievā. Kā gan tu vari apprecēt sievieti, kuras gods uz mūžu aptraipīts!

—         Nedomā vairs par to, Elzbet. Es pazīstu šos ļaudis pārāk labi, neviens no viņiem neiedrošināsies aprunāt bagātā Lcsena sievu.

Viņi iegāja Elzbetcs zemajā namiņā. Silti sakurinātajā istabā mazais puisēns rotaļājās ar Konrāda dāvinātajām paijiņām, apbērdams neskaitāmiem jautājumiem vcco Ģertrūdi, kas čakli adīja.

Viņš līksmi pietrūkās kājās un apskāva māli, kas cieši piespieda to sev klāt.

—         Doktora bērni brauca garām, iejūguši kamanās ēzelīti. Viņi aicināja mani vizināties, bet Trūdc mani nelaida, — viņš dzīvi stāstīja, iesēdies Konrādam klēpi. — Vai ari es kādreiz dabūšu tādas kamaniņas un ēzelīti, krusttēv?

Konrāds noskūpstīja bērnu.

— Protams, mīlulīt, tu dabūsi visu, ko vien gribēsi.

Mazais Valters jutās laimīgs. Viņš noslīdēja no Konrāda ceļiem un, priekā starodams, steidzās pie mātes.

—         Vai dzinēji, māmiņ? Ak, krusttēvs ir tik labs — lai taču viņš vienmēr paliek pie mums!

Elzbete cieši piekļāva puisēnu sev klāt. Lai ļaudis met akmeņus uz viņu, bet savam dēliņam viņa neļaus pāri darīt!

Konrāds saprata, kas viņā norisinās. Viņš piegāja pie Elzbetes un apskāva to un bērnu.

—        Mēs vienmēr paliksim kopā. Nekas nespēs mūs izšķirt — vai nav tiesa, Elzbet?

Viņa pamāja ar galvu. Acis tai mirdzēja asaras.

—         Mana māte gaida tevi, Elzbet. Ari Valteram jānāk līdzi. Mēs viņu silti satīsim.

—        Konrād, viņa mūs pieņem — mani un manu bērnu? Mans Dievs, kā lai tev pateicos! — Elzbctc priekā starodama iesaucās.

—        Mana māte vairs nav tā bargā sieviete, kāda viņa bija senāk. Viņa grib vienīgi manu laimi, un tā esi tu!

Brīdi vēlāk viņi jau bija sasnieguši lielo, smago ēku ar plašo dārzu un daudzajām saimniecības celtnēm, kas liecināja par Lesenu turību.

—        Tava jaunā dzimtene, Elzbct, — Konrāds sacīja, kad viņi gāja caur dārzu. — Kaut tu justos šeit laimīga!

Paņēmis bērnu vienā rokā, bet otrā turēdams Elzbctcs trīcošo roku, viņš iegāja namā. Plašajā, ar senlaicīgām, mākslinieciski grieztām mēbelēm iekārtotajā zālē stāvēja veca, neparasti liela auguma sieviete. Viņas pareizi veidotajā sejā atspoguļojās tā meklējošā izteiksme, kas piemīt visiem neredzīgajiem. Pēc soļiem viņa pazina ienācējus, un viņas dziļā balss viegli trīcēja, kad tā sacīja:

— Lai Dievs tevi svētī, Elzbct, tavā nākamajā namā!

Elzbctc paspēra dažus soļus uz priekšu un, noslīgusi ceļos, ieslēpa seju vecās zemnieces zīda tērpa krokās.

Brigita Lcsena pieliecās un noglāstīja tās kuplos matus.

—         Piecelies, mana meita, pari manu Konrādu laimīgu, un mana svētība tevi pavadīs.

Elzbctc lēnām piecēlās un saņēma vecās sievietes roku savējās.

Valters bija palicis pie durvīm stāvot, bikli lūkodamies visapkārt. Konrāds saņēma to aiz rokas un pieveda pie mātes. Aklā neredzēja viņa acu starojošo skatu, bet viņa sajuta tā siltās rociņas pieskārienu un izdzirda mazā smalko balstlņu, kas jautāja:

— Kas tu esi?

—         Vecmāmiņa, manu sirsniņ, — Brigita Lesena aizkustināta atbildēja, paceldama bērnu no zemes un piespiezdama sev klāt.

Konrāds, dziļi saviļņots, pateicās mātei. Vēl ilgi šie četri cilvēki sēdēja kopā. Brigitas kundze runāja par tuvāko nākotni, un pati iztēloja to tik jaukos un siltos vārdos, ka Elzbetes mīla un cienība pret šo brīnišķo sievieti arvien vairāk auga augumā.

Konrāds sēdēja starp abām sievietām. Tik laimīgs un apmierināts viņš sen nebija juties. Kas viņam daļas vairs gar pasauli?

Bērns bija aizmidzis turpat uz brūnās lāčādas, kur tas vēl nupat bija līksmi rotaļājies. Vecais pulkstenis nokūkoja divpadsmito stundu, un tūlīt arī baznīcas torņa pulkstenis iezvanīja pusnakti.

Mēness maigi ielūkojās logā. Brīnišķs gaišums pārklāja tumšās debesis.

Konrāds un Elzbete stāvēja pie loga un lūkojās ārā. Viņu sirdis trīcēja dīvaini baigā un tomēr līksmā nojautā.

Likās, it kā arī neredzīgā māte bija izjutusi to pašu. Viņas balss skanēja dziļā aizkustinājumā, kad tā klusi sacīja:

— Adventes burvība!

## 57 Slepena mīla

Tumša un klusa ceļmalā gulēja mazā villa. Neviens gaismas stariņš neliecināja, ka tur kāds dzīvotu. Abi milzīgie suņi slēpās savās būdās, jo visapkārt valdīja miers un klusums.

Judīte staigāja šurp un turp pa spilgti apgaismotajām istabām. Ikviens nieciņš šeit liecināja par Ulriha mīlu un gādību.

Pēkšņi noklaudzēja ārdurvis. Judīte apstājās — viņa pazina šos soļus. Mirkli vēlāk Ulrihs jau turēja viņu savos skāvienos, apklādams tās skaisto seju karstiem skūpstiem.

—          Kādēļ tu šodien esi tik nopietna, mana Judīt? — Viņš maigi jautāja.

Jaunā meitene uzmeta tam bezgala skumju skatu.

—        Es eju bojā, Ulrih, es eju bojā! Ne debesīs, ne zemes virsū nav nevienas palīdzīgas rokas, kas spētu mani glābt! — viņa izdvesa.

Ulrihs piespieda savu karsto pieri viņas saltajām rokām.

—        Lai viņš nāk un samin mūs, šis nežēlīgais liktenis, kurā esmu tevi ierāvis aiz apstulbuma, aiz mīlas! Es zinu, ka tu man piedosi, jo cs biju tava laime, tāpat kā tu mana. Kā mēs esam kopā dzīvojuši un mīlējuši viens otru, tā kopā ari nomirsim — pat nāve nespēs mūs šķirt!

—        Nē, Ulrih, nē — tu nedrīksti! Ļaiļj man nomirt tavās rokās — tā ir mana pēdējā vēlēšanās.

Viņš skūpstīja tai asaras no acīm un lūdza to nomierināties.

—        Vēl gals nav pienācis, vēl mēs piederam viens otram, — viņš kaisli čukstēja. — Aizmirsīsim visu, baudīsim laimi, kamēr vien vēl spējam.

Cieši apskāvušies, viņi sēdēja platajā, zemajā dīvānā. Ulrihsnoslīga viņas priekšā un, noāvis kurpi no viņas kailās kājas, pārklāja to dedzīgiem skūpstiem.

—        Tu skaistā, brīnišķīgā sieviete! — viņš iesaucās, Judītes daiļuma apreibināts. — Un tevi man jāslēpj no citu acīm? Tevi es nedrīkstu rādīt atklātībā kā savu līgavu, kā savu sievu? Kāds es gļēvulis — es neesmu šīs laimes cienīgs! Judīte, tevis dēļ es uzņemšos šo ciņu! Kaut viņi, ceļos krizdami, mani lūgtu! Es nicinu titulu, stāvokli sabiedrībā un bagātību!

— Un tavs tēvs? Tava māte?

— Mani vecāki!… Bet viņi taču mīl mani vairāk par visu!

—         Viņi vairs nav jauni, Ulrih. Neraugoties uz mīlu pret tevi, viņi tomēr nespēļu uzreiz atsacīties no visiem saviem pasaules uzskatiem. Apdomā taču: grāfs un židiete, turklāt vēl nicināta augļotāja meita!

—         Vai tad tā tava vaina? Vai tu neesi tikpat tīra uņ neaizskarama kā jebkura grāfiene?

—         Tavu vecāku un tavas šķiras piederīgo acis — nē. Viņi nekad nespētu man to piedot. Nē, nē — es nevaru pieļaut, ka manis dēļ tu sagādā viņiem tik daudz ciešanu!

—         Ak, kādēļ es esmu viens? Kaut man būtu brālis — tad es bez mazākās nožēlošanas varētu novelt no sevis šo slogu, kādu man uzliek mans tituls!

—Tam nav lemts tā būt, mīļais. Samierinies ar to… Vai tur kāds nāk?

Koridorā kāds sarunājās ar Rībeku, kas kopā ar sievu pārvaldīja

namu:

— Tas ir Roberts, — Ulrihs sacīja un izgāja tam pretī.

Roberts ienāca un sirsnīgi sasveicinājās ar Judīti.

Viņš jutās satriekts un nelaimīgs. Zigrīdas liktenīgie vārdi arvien vēl skanēja tam ausīs. Zigrīda otrā rītā bija aizbraukusi jau ļoti agri, un viņš vairs nebija to saticis. Tuvu izmisumam viņš kopā ar māti bija atgriezies Brandenfclsā.

Nu viņš sēdēja līdzās savam brālim. Jā, viņš dziļāk kā jebkad sajuta, ka viņi sader kopā. Domās iegrimis, viņš sapņainu skatienu vērās Judītes tumšajās acīs. Kāda nozīme bija visām šīm ciešanām? Viņš taču būtu varējis kļūt laimīgs, un Ulrihs arī… Kādēļ viņš bija ticis atstumts? Vai viņa vecāki'vispār zināja, ka viņš vēl dzīvs? Kādam noziegumam viņš bija ticis upurēts?…

Ulrihs un Judīte brīnījās par viesa neparasti skumjo jutoņu. Beidzot jaunais grāfs sacīja:

— Zigrīda atrakstīja vēstuli.

Roberts kā elektrizēts pietrūkās kājās.

— Viņa'atrakstījusi? Kam? Vai jums ir tā vēstule?

Judīte un Ulrihs saskatījās, tad pēdējais atbildēja:

— Viņa raksta mātei, ka esot laimīgi sasniegusi ceļamērķi.

— Vai arī man viņa sūta sveicienus?

— Viņa raksta: sveicinu visus manus mīļos.

—         Man jāraksta viņai — vēl šodien pat. Varbūt varu to izdarīt tepat? — viņš pievērsās Judītei, kas klusā izbrīnā vēroja tā neparasto uztraukumu.

—        Protams, — viņa atbildēja. — Otrā istabā uz rakstāmgalda jūs atradīsit visu vajadzīgo.

—         Pateicos, — Roberts sacīja, tad jautāja Ulriham: — Zigrīdas adresi es taču dabūšu nojums zināt? Gribu tūlīt pats aizvest vēstuli uz Rozenburgu.

—         Tik vēlu? Tad jau labāk iedodiet to man, es to rīt nosūtīšu, jo šonakt palikšu šeit.

—         Nē, pateicos, es nedrīkstu zaudēt ne mirkli, — Roberts atbildēja, izsteigdamies otrā istabā.

—         Vai tu to saproti? — Judīte izbrīnā jautāja. — Kur viņā pēkšņi radusies šī neparastā interese par grāfieni Holmsvīku?

—        Ari es nespēju to izskaidrot, mīļā. Es cienu Robertu augstāk par visiem, bet kā gan šis vīrietis, kas taču mīl savu sievu, pēkšņi varējis nok|ūt tik dedzīgas kaisles varā?

—        Vai viņš jau sen pazīst grāfieni? Vai tad viņš nemaz vairs nedomā par savu nelaimīgo sievu?

—        Tas jau ir tas, ko es nevaru saprast. Viņš taču ik dienu apmeklē to cietumā, visiem spēkiem rūpējas par viņu… Un Roberts nav spējīgs liekuļot — to es zinu.

— Vai arī grāfiene Holmsvīka mīl viņu?

—         Tā liekas. Bet Roberts nekad nebija par to runājis, un nu viņš tik klaji izrāda savas jūtas pret manu māsīcu.

— SI nabaga sieviete cietumā — ja viņa to nojaustu!

—         Tā būtu viņas nāve! Liekas, viņa nebija maldījusies, kad tā reiz jau nojauta Zigrīdā savu sāncensi.

—         Bet ari viņš neizskatās visai laimīgs, taisni otrādi — pavisam izmisis un satriekts.

Roberts atgriezās ar vēstuli rokā un lūdza Ulrihu pateikt adresi.

—          Ceru jau pēc dažām dienām saņemt atbildi, — viņš sacīja, noglabādams vēstuli kabatā. — Ja man nebūtu jāpaliek šeit manas nabaga Gabriclas dēļ, cs tūliņ pats steigtos pie Zigrīdas.

— Vai tad grāfienes atbildei tik liela nozīme? — Judīte jautāja.

—         Ņo šīs atbildes atkarīgs viss mans liktenis! — Roberts izmisis iesaucās. — Ak, kādēļ viņa aizbrauca!… Bet ir jau vēls — man jāiet.

īsi atvadījies, viņš aizsteidzās.

—          Roberts ir pārsteidzoši pārvērties, — Ulrihs sacīja, domīgi kratīdams galvu. — Tas ir labi, ka Zigrīdas vairs nav šeit.

Viņš gulēja dīvānā, ielicis galvu Judītei klēpī. Tā pieliecās un noskūpstīja viņu.

— Ak, kādēļ viss nevar palikt tā, kā ir? — viņa nopūtās.

—         Nejautā! Nāc, paudīsim, ko sniedz mums šis mirklis, — atmoda jau tā pienāks agri diezgan!

—         Pārāk agri! O, Ulrih, kad tevis šeit nav, mani vienmēr sagrābj izmisums. Man liekas, tūlīt ienāks tēvs — un tad…

—         Nemoki sevi bez vajadzības, mīlulīt. Šis nams ir tikpat kā mazs cietoksnis, un neviens nevar tajā iekļūt. Un kā gan tavs tēvs varētu tevi atrast?

—         Es nezinu, bet kāda nemaldīga nojauta man saka, ka reiz viņš pēkšņi ieradīsies un nonāvēs mani. Ak, neej prom, neatstāj mani, vai Јrī tu kādu dienu atradīsi šo namu tukšu!

—        Nomierinies, mīļā — cs taču esmu pie tevis. Pēc dažām dienām mani vecāki aizbrauks uz mātes muižu Barnovu. Tad es katru dienu būšu pie tevis.

Viņa laimīgi pasmaidīja.

— O, tad es vairs nebīstos ne no kā, — viņa čukstēja.

Pulkstenis nosita divpadsmit.

— Nāc, mīļotā, — Ulrihs čukstēja. — Nāc, būsim laimīgi! Saņēmis Judīti rokās, viņš klusi aizvēra aiz sevis verandas istabas durvis un apgrieza tajās atslēgu.

## 58 aizlaidies!

„Zilā mērkaķa" šaurajā dibenistabā, dedzīgā sarunā iegrimuši, sēdēja Garais Jēkabs, Anselms Bcrnts un Feits. Vienīgi Feits bija drošs un mierīgs, abi pārējie likās nospiesti.

—        Zcisu Kārli viņi atkal noķēruši, — Garais Jēkabs klusi sacīja. — Arī no Sirmja neko nedzird — tas ir kā zemē iegrimis.

Anselms un Feits gan zināja, kur tas bija pazudis, tomēr neko neteica.

—         Villai mums jāatmet j.p roku, — Anselms pēc brīža atsāka. — Tās senākie iedzīvotāji izvākušies, un es pat nezinu, kas tur tagad dzīvo. Kad šorīt aizgāju piedāvāt preces, man kāds sirms tēviņš uzkliedza, lai lasoties drīzāk prom. Bez tam pagalmā staigāja divi milzīgi, nikni suņi, un žogam iekšpusē priekšā aizvilktas divas kārtas dzeloņdrāšu,

Feits staigāja šurp un turp pa istabu, sūkdams pīpīti. Viņu nodarbināja pavisam citas domas: viņš bija nolēmis beidzot izmantot savus testamentus un klaji uzstāties pret baronu.

Lielajā krogus istabā pēkšņi atskanēja skaļas balsis. Saimnieks, kā likās, ar kādu ķildojās. Pēkšņi atsprāga durvis, un istabā, dusmās pietvīcis, ieskrēja Kapu Edis. Ieraudzījis Fcitu, viņš rēkdams metās tam virsū. Pārējie tikai ar pūlēm savaldīja piedzērušo.

— Tu, suns! — viņš aizelsies kliedza. — Tu, suns!…

Šajā acumirklī nobijies atskrēja saimnieks.

— Policija! — viņš čukstēja. — Pazūdiet drīzāk!

Feits steigā pacēla gridā ierīkotās lūkas vāku un nozuda tajā. Garais Jēkabs sekoja viņa piemēram. Vienīgi Anselms palika mierīgi sēžot pie savas glāzes.

Kapu Edis redzēja, ka abi biedri pēkšņi nozuduši. Arī viņš gribēja tiem sekot; bet bija tā apskurbis, ka aiz pārskatīšanās atrāva otras durvis un izstreipuļoja istabā.

Augusts stāvēja aiz letes un mierīgi skaloja glāzes. Pie galdiņiem sēdēja daži viesi un klusēdami ēda vakariņas.

Nākamajā acumirklī atvērās durvis, un dzertuvē ienāca četri policisti. Nams bija ielenkts no visām pusēm. Viesi palika mierīgi sēdam.

Tobrīd nevienam no viņiem nebija iemesla izvairīties no satikšanās ar policiju.

Vecākais no ierēdņiem vērīgi aplūkoja viesus. Uz viņa mājienu divi policisti satvēra Kapu Edi un tūliņ to sasēja. Viņš bija tik pārsteigts, ka pat nemēģināja pretoties. Beidzot viņš saprata savu stāvokli un sāka skaļi elsot.

—         Es tas nebiju! Mālc pielaida uguni, viņa gribēja arī jaunkundzi… — Viņš pēkšņi aprāvās, saprazdams, ka ir sevi nodevis.

—        Jaukas lietas! — viens no policistiem piezīmēja. — Par ko tas puisis runā?

Edis nicīgi iesmējās.

— No manis jūs nedzirdēsit ne vārdiņu!

— Nav jau arī vajadzīgs, veco zēn, Mālc pati izstāstīja visu.

Edis kā ārprātā uzlūkoja policistu.

—         Mālc? — viņš stostījās. — Hā, vai tad viņa nesadega ugunsgrēkā?

— Nemaz. Viņa dzīvo jautri un pastāstīja mums visu.

— Vecā ragana! Un man viņa neko neatdeva! — Edis plosījās.

—         Tātad jūs abi nodedzinājāt grāfienes Holmsvīkas muižu? Tu taču nupat atzinies.

— Es nē — tas viss bija Mālēs darbs!

—         Bar vēlu, puis! Tu arī tur biji. Māle jau saņēmusi savu sodu — viņa sadegusi!

Edis saprata, ka pats sevi iegāzis. Bet nu nekas vairs nelīdzēja, un viņš nolēma turpmāk stūrgalvīgi klusēt. Mirkli vēlāk policisti viņu iznesa no dzertuves un aizveda.

Pa to laiku ierēdņi jau bija iekļuvuši dibenistabā. Tā bija tukša, arī Bcrnls jau bija paguvis nozust. Policisti pārmeklēja visu namu, bet neatrada vairs nekādas aizdomīgas pēdas.

* * *

Fcits un Garais Jēkabs bridi nogaidīja. Viņi dzirdēja virs galvām dobju troksni, kas nāca no lielās istabas. Mirkli vēlāk ari Bernts pievienojās viņiem.

—          Vai tad šim caurumam nav nevienas citas izejas? — Jēkabs jautāja, tumsā taustīdamies gar sienām.

—         Ir gan, — Feits tikpat klusi atbildēja. — Bet pagaidām mēs nevaram aiziet — mums jāgaida, kamēr atnāks Augusts.

Laiks vilkās bezgala gausi. Gaiss pagrabā bija mitrs un sasmacis. Feits, kas pat aukstā laikā mīlēja uzturēties āra gaisā, kļuva nepacietīgs. Viņš uzrāpās augšā un, piespiedis ausi lūkai, ieklausījās.

—         Tur kāds klepo, viņš čukstošā balsī paziņoja biedriem. — Vismīļāk es jau tūliņ būtu atstājis šo riebīgo bedri.

—        Vai esi prātu zaudējis? — Jēkabs šņāca. — Es labāk nosēžu šeit visu nakti, nekā tīšu prātu ieskrienu policijai rokās!

Brīdi valdīja klusums.

—        Es vairs nevaru to izciest! — Feits beidzot norūca un atbīdīja no sienas kādu vecu skapi. Mūri kļuva saskatāms četrstūrains caurums. — Priekšpagrabs, — Feits paskaidroja. — Ārdurvis tikai pievērtas. Es eju — kas nāks līdzi?

— Nenāk ne prātā, — Jēkabs atrūca, un arī Bcrnts nekustējās.

—          Nu labi, — Feits noteica un nākamajā acumirkli jau bija pazudis.

Bcrnts un Garais Jēkabs aizturēja elpu. Tomēr augšā viss palika klusu. Tātad Fcitam acīmredzot bija izdevies laimīgi aizbēgt.

Vēl brīdi nogaidījuši, ari viņi pa to pašu ccļu sekoja biedram.

## 59 Tu — vai es!

—        Es vairs ilgāk nevaru paciest šādu bezdarbību, doktora kungs, — Roberts ļoti noteikti paziņoja sievas aizstāvim.

Pēdējās dienās viņa uztraukums bija sasniedzis augstāko pakāpi. Veltīgi viņš bija gaidījis atbildi uz savu vēstuli. Izrādījās, ka Zigrīda bija uzkavējusies savā dzimtenē tikai divas dienas un tad devusies tālākā ceļojumā nezināmā virzienā.

—         Ko tad jūs domājat darīt? — Normans jautāja. — Mēs taču netiekam no vietas, kamēr grāfiene Brandcnfclsa turpina klusēt.

Roberts nebija stāstījis advokātam par Zuzannas atklājumu, jo šaubījās, vai tas varētu atnest Gabrielai kādu labumu. Viņš nolēma uzmeklēt Francisku un izdibināt no tās visu, kas noticis pilī, varbūt viņa pat zināja, kas bijis slepkava.

—         Vai tiešām nav nekādas iespējas atbrīvot manu sievu? — viņš jautāja aizstāvim. — Viņas pašreizējā stāvoklī_prct drošības naudu.

—        Ļoti šaubos, vai tiesa piekristu viņas atbrīvošanai pret drošību, katrā ziņā tā pieprasītu visai lielu summu.

—         Man šķiet, es varētu sagādāt nepieciešamo naudu, — Roberts sacīja. Viņš taču bija grāfs Reišenovs, un vai šo apstākli tas nevarēja izmantot Gabriclas atbrīvošanai?

Katrā ziņā tā bija ļoti pārdroša ideja. Vai viņš varēja vienkārši aiziet galma maršala pilī un pateikt grāfienei: es esmu jūsu dēls? Atskaitot pārsteidzošo ģimenes līdzību un Zigrīdas īso apgalvojumu, viņam taču nebija nekādu pierādījumu. Bet vienalga — šo ceļu viņš tomēr apņēmās iet.

Normanam bija jāatzīst, ka Robertam ir vislielākās tiesības rūpēties par sievas atbrīvošanu, tomēr šī atziņa viņu slepeni sāpināja.

—        Es tūlīt ierosināšu jautājumu par jūsu kundzes atbrīvošanu pret drošību, — viņš sacīja. — Ja jums tomēr nebūtu iespējams vajadzīgo naudu sagādāt — es ar prieku jums palīdzētu.

Izklaidīgi pateicies par advokāta augstsirdīgo piedāvājumu, Roberts steidzās mājup. Nekad vēl ceļš līdz Brandenfelsai viņam nebija licies tik bezgala garš. Beidzot viņš sasniedza pili.

Mierīgi viņš iegāja mazajā namiņā, kur dzīvoja tā, kuru tas tik ilgi bija uzskatījis par savu māti. Bet šoreiz viņš bija apņēmies būt nesaudzīgs pret to, jo lieta taču grozījās ap Gabriclas glābšanu!

Vernera kundze sēdēja pie rokdarbu galdiņa, uz kura tā bija nolikusi Roberta ģimetni. Cik smags viņam tomēr bija šis solis!

Anna strauji pievērsās viņam. Kaut kas Roberta sejā saistīja tās vērību.

— Labvakar, — viņš sacīja, lēnām tai tuvodamies.

Anna sarāvās. Kādēļ viņš neteica — māt? Viņas sirds sažņaudzās baigā nojautā.

Roberts saņēma viņas abas rokas un cieši ielūkojās tai acis. Tad viņš bez kāda ievada jautāja:

—        Kādēļ tu mani — grāfu Reišcnovu, Ulriha dvīņubrāli — uzaudzināji kā savu dēlu?

Anna bez spēka atslīga krēslā, ui* pār viņas lūpām izlauzās tikai dobjš vaids. Beidzot viņa atkal pacēla seju un uzlūkoja Robertu plaši ieplestām, nāves baiļu pilnām acīm.

—        Tu zini… tu zini visu? — viņa iesaucās. — Kas tev to teica? Vai esi jau runājis ar… grāfieni?

—        Tu uzdod man jautājumu, kaut tavs pienākums būtu ar vaļsirdīgu atzīšanos griezt par labu to, ko esi… noziegusies pret mani!

Viņa vārdi krita kā pātagas cirtieni. Un tā bija pateicība par visu viņas mīlu, par viņas pašaizliedzību un rūpēm?

—        Robert, nenolādi mani! — viņa dziļās sāpēs iekliedzās. — Vai tu kādreiz esi izjutis mātes trūkumu? Visu savu mūžu esmu ziedojusi tev! Un tā tu pateicies savai mātei?

—         Mana māte ir grāfiene Reišenova, kuras bērns ticis nekrietnā veidā nozagts. Grāfu kapličā apbedīts kāds cits puisēns — droši vien tavs dēls! Ko tur spēj grozīt visa mīla, kas īstenībā taču izskaidrojama vienīgi ar bailēm un mūžīgiem pašpārmetumiem?

Roberts bija tik ļoti uztraukts, ka nemaz nepūlējās atrast saudzīgākus vārdus. Anna saprata, ka ir pazaudējusi dēlu, kas nu ar visu sirdi pievērsies savai īstajai mātei, kaut to nemaz nepazina. Asiņu saites tomēr izrādījās stiprākas par visām citām jūtām.

Sāpes, kauns, nožēlošana un neprātīga greizsirdība plosīja Annas dvēseli.

—         Neesi tik nežēlīgs, Robert, tu mani nonāvēsi, — viņa, rokas lauzīdama, lūdzās. — Lai ko es būtu izdarījusi — tev tāpēc nav bijis jācieš.

—       Kā, vai tiešām tu nevari vai arī negribi atzīt, ko esi man laupījusi? īstās mātes mīla, tēva svētīgā vadība, tas viss, ko spēj dot vienīgi tēva nams — vai tad tas nav nekas?

—        Mātes mīlas tev nekad nav trūcis, un tēvs… tavs tēvs taču bija tas, kas pats atsacījās no sava bērna! — Anna griezīgi iesmējās.

—         Mans miesīgais tēvs būtu mani atstūmis? Nē, tas nevar būt! Kādēļ gan viņš būtu rīkojies tik pretdabiski?

—        Kādēļ? Tādēļ, ka tu stāvēji viņam ceļā! Ej taču, pajautā viņam pats! Viņš neiedrošināsies noliegt tev patiesību, kaut tava nicināšana viņu, protams, nonāvēs!

— Kāpēc tad tu ņēmi dalību šādā noziegumā?

—          Kāpēc? Manu vīru nošāva tavs tēvs; mans bērns piedzima nedzīvs, tajā pašā laikā grāfienei piedzima dvīnīši — tu un tavs brālis. Man atdeva tevi mana bērna vietā, jo tēva pilī tev nebija vietas — kurš gan no abiem dēliem lai būtu kļuvis nākamais majorāta mantinieks? Es ilgi nedomāju, un tu pats zini, cik ļoti es mīlēju šo svešo bērnu. Ar laiku es pilnīgi aizmirsu, ka tats nav mans dēls. Vai tiešām mans noziegums bija tik liels? Apžēlojies, Robert, neatstum mani!

Roberts smagi ar sevi cīnījās.

—       Nabaga sieviete, — viņš beidzot klusi sacīja, — es negribu tiesāt. Bet es iešu pie viņa un jautāšu tam…

—          To jūs nedrīkstat darīt! — aiz viņa pēkšņi atskanēja kāda uztraukumā trīcoša balss.

Roberts strauji pagriezās. Tas bija Lingc, kas nepamanīts bija ienācis istabā.

—        Jūs laikam gribat mani aizkavēt prasīt manas tiesības? — Roberts nicīgi jautāja vecajam.

—        Ja gribat nokaut savu tēvu — ejiet, bet vispirms novāciet mani no ceļa! — Lingc droši atbildēja.

—        Tēvu tas nenonāvēs, bet padarīs veselu. Viss smagums novelsies no viņa sirds, ja dēls tam sniegs roku, — Roberts dziļā pārliecībā sacīja.

— Un grāfiene? Vai lai viņa ienīst savu vīru?

— Mana labā, cēlā māte piedos viņam — tāpat kā es!

—         Un kā gan jūs gribat pierādīt savas tiesības? — Linge jautāja, arvien vēl nezaudēdams cerības.

—        Kas jums daļas par to? — Roberts sašutis iesaucās. — Nemēģiniet mani aizkavēt, ar to jūs izpelnītos maz pateicības! Mans tēvs būs laimīgs, ja varēs apskaut savu dēlu!

—        Jūsu paļāvība ir apbrīnojama, jo jūs taču nemaz nepazīstat grāfu. Ja cerat, ka šādā kārtā jums izdosies atgūt mantojuma tiesības uz majorātu…

—     Cietiet klusu! Kā jūs uzdrošināties mani tā apvainot? Vienīgi jūsu uzticīgā kalpošana manam tēvam ļauj man aizmirst jūsu vārdus! Ko gan spētu man sniegt tituls? Bet es neatteikšos no vārda, kuru man tiesības nest, jo mana tēva varā stāv atbrīvot manu Gabrielu.

—    Tātad vienīgi tādēļ? Nekāda pasaules vara nespēj glābt jūsu kundzi, tikai vienīgi viņas nevainība!

—   To rādīs nākotne! Tātad — ar Dieva palīgu! Manu vecāku namā mēs atkal redzēsimies. — Roberts izskrēja no istabas.

Līdz nāvei nobijusies, Anna nolūkojās tam pakaļ, kamēr vecais vīrs sevī norūca:

— Redzēsim, kurš uzvarēs: tu — vai es!

—   Kotusaki,.īohan? — Anna šausmās iesaucās. — Tu taču negribi viņam kaitēt?

Viņš uzmeta tai drūmu skalu.

—    Kaitēt? O nē, es tikai gribu novērst briesmīgu nelaimi un atdot tev tavu dēlu, Linge, dīvaini smaidīdams, atbildēja un steidzīgi aizgāja, atstādams Annu vienu.

—    Dievs, sargi manu Robertu! — tā bija viņas vienīgā apzinātā doma. — Liec man ciest, bet palīdzi viņam, dari viņu laimīgu!

Anna nespēja nosēdēt istabā. Izgājusi uz lielceļa, viņa skriešus devās prom, neievērodama smagās sniega pārslas, kas ietina viņu arvien ciešāk un ciešāk. Ko viņa gribēja? Panākt Lingi vai pat Robertu? Neprātīga iedoma!

Te tālumā viens pēc otra norībēja divi šāvieni. Annu pēkšņi sagrāba tāds vājums, ka tā nespēja paspert vairs ne soli.

—   Robert! Robert! — viņa čukstēja, saļimdama mežmalas baltajā sniegā.

Sniegputenis arvien vairāk pieņēmās, pārklādams visu zemi ar baltu autu.

Lingc brauca mazās kamaniņās, ko tas pats vadīja. Viņam bija ļoti jāuzmanās, lai sniegputeni nepazaudētu ceļu. Sirds viņam bija bezgala smaga.

Pēc divām dienām Reišenovu ģimene gribēja aizbraukt no šejienes, jo ārsts bija ieteicis vecajam grāfam gaisa pārmaiņu. Līdz tam laikam viņam vajadzēja Robertu atturēt no nodoma izpildes — vienalga, ar viltību vai ar varu!

Kamanas gausi slīdēja uz priekšu. Ceļa vienā pusē bija tumšs mežs, bet otrā pletās bezgalīgi, balti lauki.

Pēkšņi zirgs satrūkās un palika stāvam. Lingc izkāpa no kamanām, lai palūkotos, kas noticis. Pa kreisi bija saskatāmas kādas ēkas tumšās kontūras. Lingcm likās, it kā tas būtu dzirdējis nočirkstam sniegu zem steidzīgiem soļiem, tomēr putenis bija tik biezs, ka pat dažu soļu attālumā neko nevarēja saredzēt.

Vecais sulainis jau gribēja no jauna sēsties kamanās, kad turpat priekšā norībēja divi revolvera šāvieni. Izbiedētais zirgs izslējās pakaļkājās un strauji metās uz priekšu.

Linge skriešus devās tam pakaļ. Ceļa līkumā kamanas atsitās pret akmeni un apgāzās. Kad vecais vīrs panāca zirgu, tas stāvēja līdzās apgāztajām kamanām un trīcēja pie visām miesām. Linge lādēdamies sakārtoja aizjūgu un, no jauna aizdedzis laterftu, jau gribēja sēsties kamanās, kad pēkšņi viņa kāja sniegā atdūrās pret kaut ko mīkstu. Viņš pieliecās, bet tūliņ atkal atlēca atpakaļ — sniegā gulēja kāds cilvēks!

Linge paņēma no kamanām laternu un ielūkojās gulētājam sejā. Lielais Dievs — vai tas bija Ulrihs vai Roberts?

No viņa krūtīm sniegā pilēja asinis, un tikai tagad Linge pēc mēteļa pazina nelaimīgo — tas bija Roberts. Vai viņš vēl bija dzīvs? Kas bija to sašāvis?

Linge nometās ceļos un, piespiedis ausi viņa krūtīm, ieklausījās. Sirds vēl vāji sita.

Vecais sulainis jau gribēja pacelt smago ķermeni un novietot to kamanās, bet te viņam iešāvās prātā kāda briesmīga doma: atstāt Robertu šeit. Tu taču neko nezin!. Pats liktenis to tā lēmis!

Johans brīdi cīnījās ar sevi. Bet tad viņa seja pieņēma saltu, nežēlīgu izteiksmi.

— Tu — vai cs! — viņš nelokāmā apņēmībā nočukstēja un, iekāpis kamanās, uzsita zirgam. s

Mirkli vēlāk viņš jau bija nozudis nakts tumsā. Bet sniega pārslas turpināja virpuļodamas krist uz balto zemi.

## 60 Viltīga kā čūska

Fēlikss Remcrs arvien vēl dzīvoja Vulzersrodas mežsarga namā. Ar nodomāto lielas noziedznieces atklāšanu viņam nebija laimējies, un viņš jau bija atmetis cerību tikt atpakaļ senākajā darbā. Vecais mežsargs gribēja izmācīt viņu par krietnu lauksaimnieku. Šim nolūkam viņa māja vasarā bija vispiemērotākā vieta.

Grictiņa jutās neizsakāmi laimīga. Viņas mīļotais nu paliks pie viņas, un tā taču bija viņas vienīgā vēlēšanās!

Viņa turpināja pašaizliedzīgi kopt eleganto slimnieci, cenzdamās nolasīt tai katru vēlēšanos no lūpām.

Kādu dienu no pilsētas ieradās svešs kungs un ilgi sarunājās ar mežsargu un tā meitu. Baronese nedrīkstēja par to zināt, viņš gribēja to slepeni novērot.

Faustinu uztrauca Franciskas ilgā klusēšana. Tomēr beidzot pienāca tās atbilde. Reizē ar to Faustlna saņēma vēl otru vēstuli, kuru tā ilgi spieda pie lūpām. Tad viņa kāri izlasīja nedaudzās rindiņas:

„Faustīna!

Patcicictics Dievam par viņa žēlastību, kas lčmis Jums palikt dzīvai, neraugoties uz daudzajiem pārbaudījumiem. Kad būsit atspirgusi, es lūgšu Jūs pārnākt dzīvot manu vecāku pil], kur atrodas ari aiz pārpratuma par mirušu noturētais Erihs. Turpmāk Jūs caur Francisku kārtīgi saņemsit ziņas par Jūsu dēla labklā jību.

Valdemārs, grāfs Bcrgers."

Faustīna vīlusies nolaida vēstuli klēpi. Cik salti, cik vienaldzīgi viņš rakstīja.

Tikai vēlreiz pārlasot vēstuli, viņa aptvēra tās galveno saturu. Ērihs bija dzīvs! Tātad viņa nebija sava dēla slepkava! Nu tā bija brīva no visām aizdomām.

Un Ērihs atradās pie viņa. Caur šo bērnu viņa no jauna iekaros Valdemāra sirdi…

— Ā, — viņa čukstēja, — nu es zinu, kā iegūšu viņu! „ Faustīna pazvanīja un, palūgusi Grietiņu atnest papīru un tinti, rakstīja:

„Tava vēstule, Valdemār, saviļņo ja mani līdz sirds dziļumiem. Līdz ar bērnu Tu atdod man arī manu dzīvību. Un par to es gribu Tev pateikties ar visaugstāko, kas man ir. Es nevaru un nedrīkstu vairs ilgāk klusēt.

Valdemār, šis bērns, kuru — es to zinu — Tu mīli, ir Tavs bērns! Atceries tos laimīgos brīžus, kas nu jau sen aizmirsti. Esmu vēl par nespēcīgu, lai rakstītu plašāk, un vārdiem taču ari nebūtu vairs nekādas nozīmes. Esmu laimīga, zinādama, ka mūsu bērns atrodas sava tēva rokās.

Tava Faustīna."

Viņa pārāk labi pazina Valdemāru, lai šaubītos par savas zemiskās viltības panākumiem.

Faustinai bija laika diezgan visos sīkumos pārdomāt savas atbildes uz tiesas un policijas varbūtējiem jautājumiem, kas to vairs nebiedēja. Viņa nojauta, ka tiek novērota, un prata izturēties pret visiem brīvi un nepiespiesti. Viņas laipnība jau bija apbūrusi visus mežsarga nama iedzīvotājus, atskaitot vienīgi Ādamu, kas tai neuzticējās. Grietiņa bija parūpējusies, lai Faustinai būtu viss, kas nepieciešams smalkai, izlutinātai dāmai. Bet visvairāk baroneses skaistums un piemīlība apbūra Fēliksu

Remcru. Viltīgā sieviete, protams, uzreiz redzēja, kādu iespaidu tā atstājusi uz vieglprātīgo jaunekli, un nolēma to izmantot saviem nolūkiem. Turklāt mežsarga nama klusā, mierīgā dzīve viņai šķita nepanesami garlaicīga. Un kādēļ viņa lai atsacītos no mazas izklaidēšanās, ko tai solīja Grictiņas greizsirdība?

Sākumā viņa izlikās nepiegriežam Fēliksam nc mazāko vērību, kas dziļi aizskāra glītā, sieviešu izlutinātā jaunekļa godkāri. Viņš divkāršoja savu uzmanību pret baronesi, cicši apņēmies iegūt šo kārdinošo uzvaru.

Pamazām arī Faustīna kļuva žēlīgāka pret dedzīgo pielūdzēju, atļaudama tam pakavēt sev laiku, kamēr Grictiņa bija aizņemta saimniecībā. Un bijušais kriminālicrēdnis arī godam veica savu patīkamo uzdevumu.

—  Drīz man nāksies atstāt šo viesmīlīgo namu, — Faustīna kādu vakaru skumji sacīja Fēliksam, kas stāvēja, atspiedies pret palodzi.

—  Jūs gribat aiziet no šejienes? — viņš nobijies jautāja, pēkšņi nobālis.

Faustīna ar dziļu apmierinātību vēroja savu vārdu iespaidu.

—  Jau tā pārāk ilgi esmu izmantojusi savu augstsirdīgo glābēju laipnību, viņa silti turpināja.

—  Nē, jūs vēl nedrīkstat atstāt mūs! — Fēlikss dedzīgi iesaucās. Viņš bija pienācis un nostājies aiz Faustīnas krēsla, uzlicis roku uz tā atzveltnes tā, ka viņas kuplie mali skāra viņa pirkstus. Faustīna it kā nejauši ļāva noslīdēt vienai kurpei, atsegdama savu graciozo, ažūra zeķē ietērpto kāju.

Fēlikss nometās ccļos, lai no jauna uzautu nepaklausīgo kurpi, bet pēkšņi satvēra Faustīnas gandrīz kaili) kāju un pārklāja to kaisliem, dedzīgiem skūpstiem. Faustīnas rokas maigi uzgūlās viņa pleciem. Fēlikss strauji apskāva jauno sievieti un cieši piekļāva galvu tās krūtīm. Viņa arvien vēl klusēja, jo zināja no piedzīvojumiem, ka vārdi tikai traucē šādu mirkļu burvību.

Fēlikss bija zaudējis pēdējo apdomību. Šī sieviete viņu mīlēja! Viņš pacēla galvu un gandrīz noslāpēja Faustīnu saviem dedzīgajiem skūpstiem, uz kuriem viņa tikpat dedzīgi atbildēja. Šis jauneklis viņai tiešām patika. Viņa taču bija tik bagāta — vai tiešām tai būtu jāmīl tikai viens?

Savā kaisles neprātā viņi nemanīja, ka atvērās un atkal aizvērās durvis. Beidzot Faustīna atraisījās no viņa skāvieniem.

— Ko mēs esam izdarījuši! — viņa iesaucās un, it kā kaunēdamās, ieslēpa seju rokās.

Arī Fēlikss uz mirkli atjēdzās, un viņa sejai pārslīdēja tumšs mākonis. Bet tad tas enerģiski pakratīja galvu.

—  Neko tādu, ko mums vajadzētu nožēlot! — viņš čukstēja, noskūpstīdams liekulīgās asaras no Faustīnas sejas.

—        Bcl Gricliņa? — viņa nomurmināja. — O, cik ļauna cs esmu… Bet tas tikai tādēļ, ka mīlu tevi! Tomēr vēl nav par vēlu. Es aiziešu no šejienes, un tu mani aizmirsīsi, kļūsi laimīgs…

—        Nekad es tevi neaizmirsīšu! Kamēr vien dzīvošu, ikviena mana doma piederēs tev!

—         Nē, Fēliks, to tu nedrīksti. Domā taču par Grictiņu — par šo mīļo, nevainīgo meiteni! Es vairs nedrīkstēšu viņu uzlūkot… Ak Dievs, vai tiešām mans noziegums ir tik liels?

Jauneklis pūlējās viņu nomierināt.

—        Nu man jāiet, — viņa beidzot sacīja. — Man jābūt vienai. Rīt atkal redzēsimies.

Kā noreibis Fēlikss palika stāvam. Tad viņš atslīga tajā pašā krēslā, kur nupat bija sēdējusi Faustīna, un iegrima laimīgās pārdomās, sapņainu skatienu lūkodamies sev priekšā.

Mirkli vēlāk atvērās durvis, un istabā ienāca Ādams.

—         Rcmcra kungs, — viņš dobji sacīja, drūmu skatu lūkodamies Fēliksā, — man jārunā ar jums.

Fēlikss īgni pacēla galvu.

—        Tas jau izklausās visai svinīgi, — yiņš ironiski piezīmēja. — Ko gribat no manis?

—        Jūsneesat pelnījis,kaGrictiņa dāvājums savumīlu, — mežsarga palīgs iesaucās, zaudēdams pašsavaldīšanos. — Jūs nododat viņu šīs

'-Viltīgās sievietes dēļ, kas taču drīz jūs atkal pametīs!

—       Jūs esat spiegojis? — Fēlikss sašutis pietrūkās kājās. — Kas jums daļas gar mani?

—        Es necietīšu, ka jūs padarāt Grietiņu nelaimīgu! Jūs esat bezgodis! — Ādams kliedza.

Fēlikss pacēla roku sitienam, bet Ādama stiprie pirksti satvēra to kā dzelzs spīlēs. Fēliksam tomēr izdevās izrauties, un viņš trakās dusmās metās virsā savam pretiniekam. Te durvis tika atrautas, un Grietiņa ieskrēja istabā — tieši tajā mirklī, kad Ādams izvilka savu mednieka nazi.

—         Mans Dievs, kas šeit notiek? — viņa šausmās iekliedzās un, pieskrējusi pie Fēliksa, cieši piekļāvās tam. — Duriet, — viņa uzsauca Ādamam, — bet vispirms nonāvējiet mani!

Nobālis kā mironis, mežsarga palīgs aizstreipuļoja atpakaļ.

—          Grietiņas jaunkundz… tas bija… jūsu dēļ… — viņš ar pūlēm izdvesa. — Dzīvojiet sveika — uz mūžu! — Un viņš izskrēja no istabas.

Grietiņa arvien vēl glāstīja līgavaiņa nobālušo seju. Bet tad viņa sāka skaļi elsot.

—         Viņš gribēja tevi nonāvēt! — viņa iesaucās. — Ak Dievs, tu saķildojies ar viņu… manis dēļ?

Viņš mēmi pamāja ar galvu un atstūma jauno meiteni no sevis. Viņa acis zem sarauktajām uzacīm kvēloja naidā un dusmās.

—        Ļauj viņam iet! — Grictiņa nobijusies lūdzās. — Es zinu — viņš labi šauj!

— Arī cs protu šaut, — viņš drūmi atbildēja.

Ne vārda ncpicbildis, viņš pagāja tai garām un nozuda aiz durvīm. Grictiņu sagrāba šausmīgas izbailes.

— Fēliks! Fēliks! — viņa kliedza, steigdamās tam pakaļ.

Bet viņš jau bija nozudis.

Grictiņa iegāja savā istabiņā un elsodama iekrita gultā. Viņa nesaprata, kas Fēliksam noticis. Viņš negribēja savaldīt savas dusmas viņas dēļ, negribēja atteikties no atriebības, kaut viņa to lūdza?

Ne mirkli viņai neienāca prātā, ka mīļotais varētu būt kļuvis tai neuzticīgs.

Kamēr viņa raudādama iegrima miegā, Fēlikss uzmanīgi iezagās Faustīnas istabā.

Čūskas viltība un dūjas nevainībā vienā pajumtē!

## 61 Tumšie godavīri

Šmeije Finkels bija ieslēdzies savā tā sauktajā kantorī un pārskaitīja savu brīvo naudu. Citkārt šis darbs viņam sagādāja vislielāko prieku, bet šodien viņš drūmi uzlūkoja savas bagātības. Viņš beidzot bija apņēmies izsludināt pateicības algu par meitas atrašanu. Šmeije tikai arvien vēl nevarēja vienoties ar sevi par summas lielumu.

—         Ja teikšu simt markas, — viņš nopūtās, — visi mani lamās par sīkstuli un skopuli. Simt markas par manu meitu! Viņa ir miljonu vērta! Bet kā lai tīšu prātu met naudu zemē? Ak, Judīt!

Viņš jau gribēja no jauna ieslēgt naudu skapī, kad pēkšņi pie durvīm atskanēja klauvēšana.

— Kas tur ir? — vecais augļotājs satrūcies jautāja.

— Ielaidiet! Tas esmu es, Feits.

Vecais žīds atslēdza durvis. Feits viņam vienmēr bija gaidīts viesis.

—         Kur jūs bijāt tik ilgi nozudis? — viņš jautāja, ielaizdams apmeklētāju.

—         Vai esat noilgojies pēc manis, veco zēn? — Feits smējās. — Kur jūsu mcita?-

—         Prom, viņa ir prom! — žīds vaimanāja. — Nozagta, nolaupīta mana Judīte!

— Nu, un kas tad to būtu izdarījis?

— Vai es zinu? Lēbels Fcilšcntāls vai varbūt grāfs Rcišcnovs!

— Jūs esat traks, Šmeije! Grāfs taču neies pīties ar žīdu skuķi!

— Bet LēbeLs redzējis Judīti grāfa namā! — Finkels kliedza.

—         Un jūs ticat kādam tur Lēbclam? Viņš taču pats gribēja dabūt jūsu meitu! — Feits zobojās. Sevi viņš tomēr bija pārliecināts, ka Judīte tiesām atrodas grāfa namā, un nolēma izsist sev divkāršu peļņu no šī veikala. — Ko jūs man dosit, ja atradīšu jūsu meitu? — viņš jautāja.

—        Dot, vienmēr tikai dot! — Šmcijc norūca. — Vispirms atvediet man Judīti, tad runāsim par maksu!

—        Nu tad pameklējiet kādu lielāku muļķi, — Feits mierīgi noteica, nosēzdamies pie krāsns.

—Nu, nu — ne tik strauji! — žīds sacīja. — Teiksim — simt markas.

—        Ko — simt markas? — Feits smējās līdz asarām. — Simts markas par savu miesīgo meitu!

— Jā, cik tad es lai dotu?

— Vismaz tūkstoti!

Šmcijc tikko nenokrita uz dibena.

— Tūkstoš marku! — viņš murmināja. — Tūkstoš marku!

Bet tad tam iekrita kas prātā.

—         Ja viņa pati no manis aizbēgusi — lai pati ari maksā! — viņš gandrīz līksmi iesaucās. — Māte viņai atstājusi diezgan, un es kārtīgi ik gadu esmu iekasējis procentus. Tepat jau ir viņas papīri.

Viņš piegāja pie naudas skapja, kur dzelzs kastītē glabājās Judītes Vērtspapīri un rotas, starp kurām atradās arī Brandenfclsu pērļu kaklarota. Bridi meklējis skapī, žīds pievērsa Fcitam savu pēkšņi nobāl ušo seju.

— Kastīte… — viņš murmināja. — Kur kastīte?

—         Viņa paņēmusi to līdzi, — Feits aukstasinīgi paskaidroja. Gudra skuķe!

Augļotājs bez spēka atkrita krēslā.

—        Prom… — viņš tikko saprotami murmināja. — Viss prom… Viņa mani apzagusi! Kaut velns parauju viņu un viņas nolādēto mīļāko! Bet mana nauda! Tā man jādabū atpakaļ!

Feits lieliski uzjautrinājās par vecā augļotāja dusmām un izmisumu.

—         Man liekas, jūs teicāt, ka tā esot jūsu meitas nauda? — viņš ieminējās.

—         Viņas mantojums no manas Rcbekas. Bet kā viņa drīkstēja to ņemt bez manas atļaujas?

—        Ko tad jūs vēl gribat? Viņa taču var darīt ar savu mantu, kas tai patīk!

Vecais žīds tiešām izskatījās nožēlojams.

—         Feit, ja esat mans draugs, — palīdziet man! — viņš elsa. — Atnesiet man manu naudu — un jūs tūliņ dabūsit tūkstoš marku!

— Cik tad tur pavisam bija? — Feits atbildes lietā jautāja.

—        Ap divdesmit tūkstošiem marku, bez tam vēl rotas, pērļu kaklasaite…

—        Esmu mierā ar desmit procentiem no tā, cik atradīšu, — Feits mierīgi paziņoja.

—         Atnesiet visu — un jūs dabūsit desmit procentus, — Šmeije izmisumā apsolīja.

— Labi, uzrakstiet man to uz papīra.

Vecais kunkstēdams un vaidēdams uzrakstīja prasīto nolīgumu. Feits to pārlasīja un. pamājis ar galvu, iebāza kabatā.

—        Vai zināt kādu, kas nodarbojas ar tieslietām? — viņš it kā nejauši iejautājās.

Šmeije apdomājās.

—        Jā, Melhiors Dirnke, Vītolu ielā 17. Veikls puisis, — viņš atbildēja.

Feits atzīmēja adresi un atvadījās no vecā augļotāja. Izgājis uz ielas, viņš smīnēdams izņēma no kabatas dažus zelta naudas gabalus, ko tas nemanot bija savācis no galda.

—        Vecais nelga! — viņš nomurmināja. — To skuķi es atradīšu, bet vecajam par to nekas nav jāauna. Viņa nebūs skopa, un ari grāfs neskoposies. Vispirms tikai jāizdibina, kur viņa ir.

Domās iegrimis, viņš soļoja tālāk, bet drīz vien tika iztraucēts.

—         Labdien, Fcita kungs! — kāds draudzīgi sveicināja, saņemdams viņu zem rokas. Feits izbrīnā ieraudzīja sev līdzās Lēbclu Fcilšcntālu. — Kādēļ jūs vienmēr ejat pie mana konkurenta? Ienāciet taču kādreiz ari pie manis — es maksāju visaugstākās cenas un pārdodu lētāk par visiem.

Feitam ienāca prātā, ka no Lēbcla viņš varbūt varētu dabūt kādas ziņas par nozudušo Judīti. Tamdēļ viņš diezgan laipni atbildēja:

—        Varam ieiet kaut tūliņ. Man pašreiz tieši vajadzīgs kāds siltāks apģērba gabals.

Lēbels ieveda negaidīto pircēju dzīvokli un pacienāja to ar ķiršu degvinu.

—        Es jums ko teikšu, — viņš noslēpumaini sacīja, ielējis viesim otru glāzi un pievirzīdamies ar savu krēslu tam tuvāk. — Vai vecais Šmeije arvien vēl domā, ka esmu aizvedis viņa Judīti? Nu, vai zināt — viņš varētu man piemaksāt, un arī tad es pateiktu: nē, paldies par lietotu mantu! — Viņš nicīgi nospļāvās caur zobiem.

Feits mierīgi izdzēra otru glāzi.

—         Jūs jau izturaties tā, it kā zinātu, kur šl meitene ir, un ko tā dara, — viņš ieminējās, vērodams Lēbela uztraukto seju.

—        Un to es ari zinu'— noteikti zinu! — Feilšentāls lielījās, no jauna piepildīdams glāzi. — Vai zināt grāfa Reišenova villu Tiesas ielā? Tur viņš noslēpis Judīti. Bet dārznieks tur īsts asinssuns, un arī grāfam pašam ir smaga dūre.

—     Vai esat to jau izbaudījis? — Feits skaļi iesmējās. — Kādēļ tad jūs neatmaksājat šim cilvēkam, kas nozadzis jums jūsu meiteni un jūs pašu apvainojis?

—     Kādēļ cs neatmaksāju? — Lēbels atkārtoja, un viņa acis pieņēma dīvainu, baigu izteiksmi.

Pēkšņi viņš sakustējās, pilnā degvīna glāze apgāzās, un biezais, sārtais šķidrums izlija uz galda, apšļākdams arī viņa uzvalku.

—    Noskaudāt! Noskaudāt! — Fcilšcntāls šausmās kliedza, norādīdams uz sarkanajiem traipiem.

—      Ko jūs uztraucaties — tās taču nav asinis, — Feits sacīja, nenovērsdams no viņa acis.

—     Asinis? Kas runā par asinīm? — Lēbels iekliedzās un pēkšņi saļima uz grīdas, noraudams sev līdzi galdu ar visu, kas atradās uz tā. Brītiņu viņš vēl raustījās krampjos, bet tad palika mierīgi guļam, un tikai baiga krākšana izlauzās no viņa krūtīm.

Feits nepakustināja ne pirkstu, lai viņam palīdzētu.

— Tam sirdsapziņa nav gluži tīra, — viņš sevī nomurmināja.

Paņēmis zemē nokritušo pudeli, viņš izdzēra to līdz pēdējai lāsītei. -

— Nav nekā labāka par kārtīgu malku, — viņš apmierināts piezīmēja.

Feits izgāja tirgotavā un, paņēmis no sienas pirmo mēteli, kas

izskatījās daudzmaz glītāks, apģērba to. Tad tas mierīgi atstāja pagrabu. idzertais degvīns un mētelis lieliski sildīja, un Feits nolēma tūliņ uzmeklēt Melhioru Dimki.

—    Smalks apvidus, — viņš nodomāja, tuvodamies ceļamērķim. — Nesaprotu, kādēļ šī iela tiek saukta par Vītolu ielu — šeit taču nav neviena kociņa.

Nams Nr. 17 visai izdevīgi atšķīrās savu nožēlojamo, pussagruvušo kaimiņu vidū. Tas bija par veselu stāvu augstāks un lepojās ar jaunu krāsojumu, kam dienasgaismā vajadzēja izskatīties spilgti zilam.

Zirggaļas pārdotava un Vīnes maizes ceptuve, kas atradās nama apakšējā stāvā, gādāja par tuvējās apkārtnes miesīgo labklājību.

Feits aizdomīgi ielūkojās abu tirgotavu logos. Viņš juta stipru izsalkumu, bet neiedrošinājās nogaršot nevienu no gardumiem, ko piedāvāja šie veikali.

Beidzot viņš pamanīja ielas pretējā pusē sarkanu laternu. Feits devās turp. „Kafē Angelika" — lieliem burtiem bija rakstīts uz loga, ko aizsedza sarkans aizkars. Iekšā dārdēja noskaņojušās klavieres, kas pilnīgi apmierināja Fcita muzikālo gaumi.

Viņš atgrūda durvis un iegāja.

Pie viena no galdiņiem sēdēja divi pilnīgi pretēja tipa vīrieši: viens vecīgs, paklīdušu izskatu un otrs gluži jauns, ar apbrīnojami biklu sejas izteiksmi. Starp viņiem sēdēja kāda meitene uzkrītoši raibā, dziļi dekoltētā tērpā. Viņa bez pārtraukuma dzēra un ķircinājās ar abiem vīriešiem.

— Nu, vai tad cs neko nedabūšu? — Feits jautāja, nostājies istabas vidū un žvadzinādams saujā naudu.

Abas viesmīles, kas garlaikodamās sēdēja pie bufetes, saprotoši saskatījās. Viena no viņām — glīta, pilnīga auguma tumšmate — tūliņ pienāca pie Feita un glauzdamās uzlika roku tam uz pleca. Feits tik stipri ieknieba viņai sānos, ka tā skaļi iekliedzās.

— Vīnu! — viņš uzsauca. — Un ko ēst!

Viesi un meitenes smējās līdz asarām.

Kāds šaubīgs šķidrums tika ieteikts par vissmalkāko sarkanvīnu. Izdzertais ķiršu degvīns jau bija stipri novājinājis Feita garšas spējas. Melnā Roze bez mitēšanās pildīja savu un Feita glāzi un skaļi smējās par piedzērušā klaidoņa rupjajiem jokiem.

Beidzot tika atnestas pasūtītās vakariņas. Sajēga uz mirkli atgriezās Feita smadzenēs, un, apostījis pasniegto ēdienu, viņš neuzticīgi apjautājās:

— Tas laikam nācis no tās tirgotavas, pāri ielai?

Roze to, protams, noliedza. Lai pierādītu, ka ēdiens lietojams, viņa pasūtīja to pašu ari sev. Bet, kad tas tika atnests, Feits, pārējiem viesiem par lielu prieku, vicnķārši pārmainīja šķīvjus, un piešmauktajai skaistulei gribot ncgribftl bija jāapēd viesim nolemtais.

—  Labu apetīti, mazā! — Feits smējās. — Tikai nenorij aiz pārskatīšanās kādu pakava naglu!

Roze sākumā gribēja apvainoties, bet, kad Feits nometa uz galda divdesmitmarku gabalu „izmainīšanai", viņa driz vien atkal nomierinājās.

Feits bija līdz nesamaņai piedzēries. Beidzot viņš uzaicināja visu sabiedrību sēsties pie viņa galda. Viņš jutās kā firsts un kaisīja naudu saujām.

— Dejot! — viņš pēkšņi iekliedzās, satverdams Rozi.

Jautrība pieņēma arvien mežonīgāku raksturu. Beidzot pat Roze, kas nebūt nebija izlutināta ar maigu apiešanos, vairs nespēja to paciest. Viņa ar varu noguldīja Fcitu cietā dīvānā, kur tas drīz vien sāka skaļi krākt.

Viņš neredzēja, kā pārējie viesi pamazām izklīda, un nejuta, ka kāds viņu ievilka otrā istabā un nometa tur tumšā kaktā kā tukšu lupatu maisu.

Otrā rītā ziemas saule jau gaiši iespīdēja istabā, kad Feits beidzot atmodās. Galva tam neciešami sāpēja, bet visi locekļi bija smagi, it kā ar svinu pielieti. Viņš izberzēja acis un nesaprašanā palūkojās visapkārt. Pamazām viņš sāka atcerēties, kas vakar noticis. Apgriezis visas kabatas, viņš beidzot atrada vienā no tām grasi. Feits nožāvājās.

— Tīrais brīnums, ka viņi nav atraduši ari to, — viņš nomurmināja. Tad tas sāka atcerēties, ko īsti meklējis šajā pilsētas nomalē.

—          Ā, testamenti! — viņš beidzot atjēdzās un sāka meklēt pa kabatām dārgos dokumentus.

Abi testamenti bija pazuduši! Feits saprata — tie bija nozagti.

Viņam pārskrēja saltas trīsas. Ja nu atradējs aiznes tos policijā un nodod viņu? Viņa ģīmetne jau bija noziedznieku albumā, un katrs viņu uz vietas pazītu — jau viņa vienīgās acs dēj.

Viņu sagrāba trakas dusmas. Izskrējis krogus istabā, kur miegainās apkalpotājas snauda pie bufetes, viņš sacēla negantu troksni, uz kuru no virtuves tūliņ iesteidzās arī pats saimnieks.

—         Mani testamenti! — Feits kā negudrs kliedza. — Mani testamenti nozagti!

Saimnieks un apkalpotājs sāka smieties.

— Kā, vai tad jūs likāt uzrakstīt vairākus reizē? — krodzinieks jautāja.

—        Norakstiet arī man ko, — Melnā Roze lūdzās, maigi pieglauzdamās Fcitam, bet tas viņu rupji atgrūda no sevis.

— Kur mans mētelis? — viņš rūca.

Bet visi pakaramie bija tukši.

— Tātad arī tam izaugušas kājas, — Feits īgni turpināja.

Viņš izskrēja no dzertuves un ar tādu sparu aizcirta durvis, ka loga stikls šķindēdams izbira.

Saimnieks ar abām meitenēm lādēdamies dzinās viņam paka], tcynēr Feitam izdevās aizbēgt, un bridi vēlāk viņš jau sasniedza krogu „Zilais mērkaķis". Tur viņš satika Ansclmu Berntu, kas tikko bija nosprādzējis savu pauninieka somu.

— Amanda meklē jaunu šveicaru, — viņš iečukstēja Feitam.

— Kas tā par Amandu? — Feits jautāja.

—         Nu, tā bagatā vecmeita, par kuru runājām, Amanda Kusmaula. Vai esi jau aizmirsis? Tagad vislabākā izdevība viņ„u mazliet aptīrīt. Tu tūliņ aizej un piesakies uz šveicara vietu. Dokumentus es tev jau sagādāju. . .

Feitsbija mierā. Viņš izstāstīja draugam savu pagājušās nakts dēku, neslēpdams arī abu testamentu nozušanu.

Feits jutās bezgala noguris. Pieprasījis sev istabu, viņš atvadījās no Anselma un tūliņ likās gulēt, bet viltus pauninieks no jauna devās savās izlūka gaitās. ,

## 62 Vājprātīgo namā

Privātā vājprātīgo iestāde, kur bija ievietota grāfiene Brandcnlelsa. atradās netālu no Rozenburgas kupla dārza vidū. Slimnieki mitinājās villu veidā celtās ēkās un bija sadalīti pēc sava veselības stāvokļa vairākās grupās.

Vidējā nama plašajā zālē ērtā atzveltnes krēslā gulēja vecā grāfiene. Viņa skaitījās pilnīgi nekaitīgo slimnieku grupā. Viņa arvien vēl neatbildēja uz jautājumiem un caurām dienām sēdēja vai gulēja ar apmierināta bērna smaidu lūpās.

Kādu dienu arī Zuzanna Vernera tika pārvesta no cietuma uz slimnīcu un ievietota vienā nodaļā ar grāfieni. Kopēja, kas viņas abas novēroja, nevarēja pamanīt to rīcībā nekā sevišķa.

Grāfiene Brandcnfclsa sākumā izrādīja pret Zuzannu pilnīgu vienaldzību, bet drīz vien tik ļoti pierada pie tās, ka viņas prombūtnē kļuva redzami nemierīga un beidzot pieņēma ēdienu vairs vienīgi no jaunās meitenes rokām. Arī Zuzannai tik ļoti iepatikās kopējas loma, ka viņa sevī nolēma pēc atbrīvošanas kļūt par žēlsirdīgo māsu, lai pašaizliedzīgā darbā mēģinātu aizmirst savas personīgās ciešanas.

Viņa stāvēja līdzās grāfienes krēslam un skumju skatu lūkojās logā, aiz kura pletās sniega pārklātais dārzs.

—  Vēl tikai reizi viņu redzē* im tad nozust no pasaules, — tā bija viņas vienīgā doma, vienīgā vēlēšanās.

—  Vernera jaunkundze, — aiz viņas atskanēja māsas Zolastikas maigā, līdzjūtīgā balss, — šodien ieradīsies prokurors, advokāts un divi ārsti, lai pārbaudītu grāfienes veselības stāvokli. Arī jūs tiekat lūgta būt klāt pie izmeklēšanas.

Zuzanna dziļi nopūtās.

— Ak, kaut taču grāfienei reiz izdotos atgūt atmiņu, — viņa skumji sacīja. — Bet es jau sāku zaudēt cerību.

Drīz vien gaidītie kungi ienāca zālē un sasveicinājās ar grāfieni un Zuzannu. Prokurors nodeva tiesas ārstam zināmo rotu kastīti, kuru tas nolika grāfienes priekšā uz galdiņa, lūgdams slimnieci to atvērt. Dr. Hcse, kas ari bija aicināts piedalīties komisijā, ar siltu rokas spiedienu apsveica Zuzannu un palika stāvam tai līdzās. Viņš jutās laimīgs, redzot jauno meiteni tik apmierinātu ar savu stāvokli.

Visu skati nu pievērsās grāfienei, kas sākumā vislielākā izbrīnā uzlūkoja kastīti un, likās, gribēja to noglāstīt, bet tad viņas roka atkal nevarīgi noslīga atpakaļ klēpi.

Viņa nerunāja ne vārda un nepiegrieza klātesošajiem ne mazāko vērību. Beidzot viņas sejā atplaiksnīja it kā atmiņu smaids, un viņa lēnām pacēla kastītes vāku. Bet tad viņa strauji satvēra kastīti un izbēra tās saturu uz galda. Viņas pirksti nepacietīgi rakņājās dārgo rotu kaudzē — acīmredzot viņa tur kaut ko meklēja. Beidzot tā izvilka no kaudzes smalkā zelta saitītē piestiprinātu zelta medaljonu un atvēra to. Medaljonā atradās divas miniatūrģīmetnes: vienā no tām bija tēlota Gabricla, otrā — viņas tēvs.

Grāfiene brīdi skumji aplūkoja abas ģīmetnes, bet tad viņas meklējošais skals pievērsās apkārlstāvošajicm.

— Gabricla, — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Pēkšņi viņa piecēlās un, piegājusi pie Zuzannas, uzkāra medaljonu tai kaklā. Ar apmierinātu smaidu viņa atgriezās pie kastītes un atvēra tās slepeno nodalījumu. Tas bija tukšs.

Redzami vīlusies, grāfiene novērsās no kastītes un uzmeta Zuzannai sāpīgu skatu. Pēkšņi viņa izstiepa abas rokas un bezgalīgās šausmās iekliedzās:

— Tur, tur, Gabricla!.. Palīgā!

Zuzanna piesteidzās un satvēra veco dāmu, kas bez spēka atslīga, krampjaini turēdama jaunās mcilcncs roku savējā.

Zuzanna un kopēja aizveda grāfieni, bet prokurors ar saviem pavadoņiem palika zālē. Viņš izskatījās ļoti nopietns.

—  Ko jūs par to sakāt? — viņš jautāja ārstiem. — Acīmredzot kastītes izskats pamodināja grāfienē kādas atmiņas, kas varbūt saistītas ar uzbrukumu viņai.

— Bez šaubām, slimniece meklēja kastītē ko tādu, kas saistīja viņas atmiņu ar zināmo noziegumu, — tiesas ārsts apstiprināja.

— Pēc manām domām, šī kastīte uzbrukuma momentā stāvējusi uz galda grāfienes priekšā, — advokāts Normans piezīmēja. — Viņa gribējusi izņemt no tās kādu dāvanu savai pārnākušajai meitai, un šī nodomātā dāvana droši vien bija medaljons, kuru tā nupat uzkāra Vernera jaunkundzei kaklā.

— Bet tikpat labi var būt, ka viņas kliedzienu: „Palīgā, Gabriela!" ierosināja pēkšņa atcerēšanās, ka meita stāvējusi tai pretim ar paceltu nazi rokā, — prokurors iebilda.

— Jūsu minējums man šķiet diezgan neticams, — advokāts atbildēja. — Lai kā, bcl viens nu ir skaidrs: uzbrukuma brīdī kastīte ar rotām atradusies grāfienes istabā. To apstiprina arī Vernera kundzes liecība, turpretī barons Rotcnauss ar savien apgalvojumiem vērš pret sevi smagas aizdomas.

—  Es nebūt nepiekritu jūsu uzskatam, ka kastīte uzbrukuma brīdī būtu stāvējusi grāfienes istabā, — prokurors noraidoši sacīja. — Varbūt tikai meitas un mirušā vīra ģīmetnes bija tās, kas pamodināja slimniecē sāpīgās atmiņas.

— Man tomēr šķiet, ka grāfiene meklēja kastītē abus testamentus un sava mirušā vīra vēstules, par kurām viņas meita stāstīja.

—  Var jau būt. Tomēr meitas prombūtne, cik redzams, nemaz neskumdina grāfieni. Viņa ir pilnīgi apmierināta ar Vernera jaunkundzes tuvumu. Bet noklausīsimies arī ārstu domas.

— No notikušā grūti izdarīt kādu spriedumu, prokurora kungs, — tiesas ārsts atbildēja. — Šo pēkšņo atmiņas atgūšanu es tomēr uzskatu kā zināmu soli uz priekšu slimnieces veselības stāvokļa uzlabošanā, jo šī ir pirmā reize, kad viņa'izrāda par kaut ko tik dzīvu interesi.

—          Vai nebūtu ieteicams atvest apsūdzēto šurp? — prokurors jautāja. — Varbūt grāfiene pazītu savu meitu.

—        Tām es nekādā ziņā nepiekrītu, — Normans dedzīgi protestēja. — Šādssatricinājumsvarētuatstātuzjaunodāmuvisainclabvēlīgu iespaidu, jo pašreizējā stāvoklī viņai nepieciešams pilnīgs miers.

Prokurors mazliet ironiski pasmaidīja.

—        To lai izšķir ārsts, — viņš vēsi piezīmēja. — Nu mums vēl jārunā ar Vernera jaunkundzi. Uz mani viņa nebūt neatstāja nedziedināmi grūtsirdīgi slimnieces iespaidu.

—         Pēc mūsu domām, jaunā dāma vispār nemaz nav slima, — iestādes ārsts paskaidroja. — Arī par noziedznieci mēs viņu neuzskatām. Acīmredzot viņa ir nelaimīgu apstākļu sagadīšanās upuris. Viņas atrašanās pilī varbūt izskaidrojama tādā kārtā, ka viņa ieradusies tur uz satikšanos ar kādu. Tur viņa satikusi baronu, kas izbailēs nometis zemē pergamenta vīstokli, ko Vernera jaunkundze pacēlusi un aiznesusi pie sevis.

Komisijas dalībnieki ar dzīvu interesi sekoja ārsta ziņojumam.

—        Tas tomēr būtu dīvaini, Ja viņa būtu ieradusies uz satikšanos ar savu mīļāko tieši pili, — prokurors domīgi piezīmēja.

Dr. Hcsc tikai ar pūlēm valdīja uztraukumu. Viņu šausmināja doma, ka Zuzannai varētu būt slepens mīļākais. Viņš jau tā bija gribējis runāt ar jauno meiteni vienatnē, nu viņš nolēma to darīt katrā ziņā, lai nodomātā nopratināšana nenāktu tai pilnīgi negaidīta.

Tobrīd garām gāja māsa Zolastika. Dr. Hcse panāca to un uztraukts jautāja:

— Kur Vernera jaunkundze? Prokurors grib ar viņu runāt.

—        Es viņai pateikšu to, doktora kungs, — māsa atbildēja un atvēra kādas durvis. — Ā, tepat jau viņa ir.

Zuzanna stāvēja pie loga. Izdzirdusi balsis, viņa pagrieza galvu un jautājoši uzlūkoja ārstu.

Dr. Hese piegāja viņai klāt un saņēma tās roku savējā. Māsa bija aizgājusi pie grāfienes.

—        Zuzannas jaunkundz, — ārsts čukstēja, — prokurors tūlīt iztaujās jūs. Pret jums nav gandrīz vairs nekādu aizdomu, kaut lieta arvien vēl ir tikpat mīklaina kā līdz šim. Bet es atnesu jums sveicienus no Eriha un Franciskas.

Zuzanna strauji atrāva roku un satrūkusies uzlūkoja ārstu.

—Jūs zināt? Un svešo sauc Franciska? Mans Dievs, kas viņa tāda ir?

Zuzanna bija bezgala nobijusies. Vai ārsts ko zināja par viņas mīlu

pret Valdemāru? Vai viņam bija zināms, kas noticis slepenajā istabā?

—        Franciska ir baroneses fon Lomcs, Eriha mātes, istabene. Viņa ar puisēnu pašreiz uzturas grāfa Bergera pili.

— Un kur baronese? — Zuzanna dedzīgi jautāja.

—Tas ir garš stāsts, un acumirklī mums nav laika par to sīkāk runāt.

Zuzanna satvēra viņa roku.

— Vai arī viņa ir grāfa pilī?

— Nē, — Dr. Hcsc atbildēja. — Vai jūs pazīstat to dāmu?

—          Viņas tur nav? Paldies Dievam! — Zuzannas balsī izskanēja gaviles. Ārsta jautājumu viņa atstāja neatbildētu. — Ko Franciska jums teica, doktora kungs? Kā jūs vispār zināt par mūsu satikšanos pilī?

—        Viņa mdn stāstīja par to. Zuzannas jaunkundz, uzticēties taču man! Sakiet, ko jūs tonakt darījāt pilī?

Viņa mirkli apdomājās, bet tad atzinās:

—         Es kopu grāfieni, kuru biju ievietojusi slepenajā istabā. Vai nu varat dot man kādu padomu?

—         Jā gan. Vai spējat aptvert, kādas šausmīgas aizdomas kristu uz jums, ja prokurors vai aizstāvis dabūtu to zināt?

—        Protams, mani noturētu par uzbrucēju, kas beigās gļēvi noslēpusi savu upuri. Vienīgi grāfiene pati varētu šo noslēpumu atrisināt, bet viņa cicš klusu. Atstājiet mani šeit. Es nemaz neilgojos pēc brīvības, un arī grāfienei cs esmu kļuvusi nepieciešama.

—          Vai tiešām gribat gadiem sērot šeit, pavadīt šeit visu jauko jaunību? — Dr. Hese iesaucās.

~ — Kas gan tādēļ ciestu? — viņa rūgti jautāja. — Manai mātei taču ir viņas dēls.

— Bet ir taču kāds, kas jūs mīl, kura dzīvi jūs spētu izdaiļot?

—         Ak jā — es zinu, — viņa sapņaini nopūtās, domādama par Valdemāru.

—         Jūs zināt? — Hese iegavilējās. — Jūs to nojaušat, Zuzanna? Sniedziet man roku, un es vedīšu jūs prom no šejienes jaunā, skaistā dzīvē, kur jūs aizmirsīsit visu pārciesto! Ienesiet atkal sauli manā drūmajā dzīvē, apžēlojieties par maniem bērniem, kas ilgojas pēc mātes mīlas!

Zuzanna paslēpa seju rokās un sāka rūgti raudāt. Šis krietnais, godīgais cilvēks piedāvāja tai savu roku un sirdi! Viņš ticēja, ka viņa to mīl! Un nu viņa lai galīgi satriec tā cerības, noved viņu izmisumā?

—         Vai drīkstu ccrēt, Zuzanna? — Dr. Hcsc maigi jautāja. — Es neprasu atbildi tūliņ. Ar prieku esmu gatavs gaidīt, kamēr jūs pati sacīsit man: esmu mierā.

Zuzanna silti paspieda viņam roku un uzmeta tam ilgu, sāpīgu skatienu.

—        Ļaujiet man apdomāties, — viņa lūdza. — Es taču esmu cietumniece, un kas zina, kad man vēl atvērsies vārti uz brīvību. Tomēr es sirsnīgi pateicos jums, un sveiciniet no manis savus bērnus.

Šajā acumirklī ieradās arī prokurors ar saviem pavadoņiem.

—   Ar prieku dzirdu, ka jūs šeit jūtaties labi, Vernera jaunkundz, — prokurors sacīja. — Varbūt nu jums būs vairāk uzticības pret mani un jūs atklāti pasacīsit, kādā nolūkā tonakt atradāties pilī?

Zuzanna klusēja. Prokurors bija neparasti laipns. Viņš pamāja saviem pavadoņiem, un tic izgāja no istabas.

—    Iedomājieties, ka es esmu jūsu draugs, kas labprāt gribētu jums palīdzēt, viņš gandrīz sirsnīgi turpināja. Sakiet, vai tā varbūt bija mīla pret kādu vīrieti, kas jūs spieda spert šo bīstamo soli, kura kļūmīgās sekas jums nu nākas cicst? Es pat nejautāju jums viņa vārdu, jo ceru, ka viņam pašam būs pietiekoši daudz goda jūtu, lai kādu dienu atnāktu pie manis un ziņotu par visu.

Zuzanna strauji satrūkās.

—   Mans Dievs, viņš taču ir slims uņ pat nezina, kur es atrodos! — viņa neapdomādamās iesaucās.

Prokurors viņu pārsteigts uzlūkoja. Viņa pat nemēģināja liegties, kaut Rotcnauss bija tik spītīgi klusējis, jo šis noslēpumainais mīļākais, kas gulēja slims, katrā ziņā tačuvarēja būt vienīgi viņš. Prokurors priecājās, kā ar savu asprātību izvilinājis Zuzannai šo svarīgo atzīšanos. Rotcnausa un Zuzannas,nevainība nu bija skaidri pierādīta, visas aizdomas krita vienīgi uz'Gabriclu.

—     Labi, jaunkundz, pateicos jums, — viņš Joti laipni sacīja. — Diemžēl man tomēr jāsaka, ka jūsu mīļākais nebūt nav tik uzticīgs jums, kā jūs būtu to pelnījusi: viņš mīl kādu citu un ir nodomājis to apprecēt.

Zuzanna pavērās viņā plaši ieplestām acīm.

—    Viņš mīl viņu un precēs to?… Bet — es taču pati viņu atstūmu no sevis, un man nav tiesību viņam pārmest! — viņa sūdzējās, aizmirsusi, ka viņas priekšā stāv pilnīgi svešs cilvēks.

—     Aizmirstiet viņu, viņš nav jūsu mīlas cienīgs, — prokurors mierinoši sacīja. — Jūs esat vēl jauna un katrā ziņā atradīsit savu laimi pie cita, uzticīgāka vira sāniem.

Zuzanna drūmi pakratīja galvu.

—     Aizmirst? Nē, nekad! — viņa skumji nomurmināja. Tad tā atkrita dīvānā un sāka nevaldāmi raudāt.

Prokurors klusi izgāja un pievienojās pārējiem kungiem.

—    Viņa atzinās visā. Viņas nevainība nu ir pilnīgi pierādīta, tāpat arī barona Rotenausa nevainība. Bet jūsu klientes stāvoklis kļūst arvien ļaunāks, advokāta kungs.

—    Vai kāds no ārstu kungiem neienāktu pie jaunkundzes? Liekas, viņa ir nopietni slima, — māsa Zolastika sacīja, iesteigdamās istabā.

Dr. Hese tūlīt sekoja viņai un palīdzēja tai atmodināt jauno meiteni no dziļā ģīboņa. Zuzanna atvēra acis un, ieraudzījusi ārsta uzticīgo skatienu, acumirkli atcerējās visu.

— Prom no šejienes! — viņa izmisusi iesaucās. — Ņemiet mani

līdzi! Aiziesim tālu, kur neviens mani nezina, kur cs mēģināšu visu aizmirst!

—        Zuzanna, tu gribi kļūt mana? — Dr. Hcsc jautāja, laimē starodams. — Ak, kā lai pateicos tev? Mani nabaga bērni — nu tie atkal iegūs māti!

Viņš vētraini apskāva to, un viņa ļāvās sevi noskūpstīt.

Māsa Zolastika bija smalkjūtīgi atgājusi pie loga.

—        Apsvcicict mani, māsa! — ārsts uzsauca lai. — Un saudzējiet manu līgavu, kamēr cs atnākšu tai pakaļ.

Māsa jutās ļoti pārsteigta, tomēr no sirds priecājās par Zuzannas laimi.

—         Nu man jāiet, mīļotā, — Dr. Hcsc beidzot sacīja. — Kā mani bērni priecāsies, kad pastāstīšu tiem, ka nu viņiem atkal būs māmiņa!

Zuzanna bija kā noreibuši. Viņa vēl nespēja aptvert jauno stāvokli. Valdemārs precēs baronesi, un viņa jau bija cita līgava! Bet atkāpties bija par vēlu.

—        Sveicini un noskūpsti bērnus no manis, — viņa sacīja, sniegdama ārstam roku un ilgodamās pēc miera un vientulības.

Dr. Hese izgāja viegliem soļiem un lepni paceltu galvu. Vai viņš nebija apskaužams?

—          Apsvcicict mani, kungi! — viņš gandrīz pārgalvīgi uzsauca mazajai sabiedrībai, kas to sagaidīja. — Zuzanna Vernera jaunkun-

« dze ir mana līgava!

Visi sirsnīgi spieda viņam roku, bet patiesībā jutās atviegloti, kad tas drīz aizgāja.

—         Tiešām nezinu, vai nožēlot viņu vai apskaust, — tiesas ārsts domīgi piezīmēja.

Advokāts Normans nopietni klusēja.

—          Cerēsim, ka viņi abi būs laimīgi, — prokurors sacīja. — Šī Zuzanna ir tikpat apburoša, cik nevainīga, neraugoties uz viņas pagātni…

## 63 Kaktu apikāts

Barons Rotenauss jau trešo reizi pārlasīja ar rīta pastu saņemto vēstuli. Viņš gulēja dīvānā un nāvīgi garlaikojās. Ilka pēkšņi bija kļuvusi apbrīnojami tikumīga un apmeklēja slimnieku vienīgi savas jaunās kompanjones — stīvas, uzpūtīgas vccmcitas — pavadībā. Tā ka Rotenauss bija laimīgs, kad Ida Vezerleina ar nākamo baronesi beidzot bija atkal prom.

—  Ko tas tēviņš grib no manis? — Rotcnauss sevī domāja. — Melhiors Dimke, padomi tiesu lietās… Varbūt atkal kāda sena mīļākā mēģinās no manis ko izspiest? Nu, gan jau redzēsim, kādi būs šie Dimkcs kunga ..neatsveramie pakalpojumi". Galu galā viņš tikpat izlidos pa durvīm, un šajā briesmīgajā garlaicībā arī tā ir izprieca. — Viņš ielūkojās pulkstenī. — Jau četri? Godājamam Dimkcs kungam tātad drīz jābūt šeit. Brauna, zināms, nav mājās — tam jau atkal atvaļinājums. Bet ko lai dara — jāpaciešas ar viņu. Anžela… ak, tā tomēr bija skaistākā no viņām visām! Bet es neuzdrošinos viņu pat iztālēm uzlūkot — kas var galvot par ārprātīgu sievieti… Kas tur nāk bez pieteikšanas? Kāda nekaunība! Vering, tu? Kas noticis?

Vecais piegāja pavisam tuvu pie dīvāna. Viņš viss trīcēja aiz bailēm.

— Žēlīgais kungs, — viņš aizelsies stostījās, — tur augšā kāds bijis!

—  Ko tu muldi? — Rotcnauss viņam uzkliedza. — Vai tavas neuzmanības dēļ man būs jāiet cietumā?

— Es taču sargāju dienām un naktīm, bet nevaru jau vienmēr stāvēt tur klāt, — Vcrings taisnojās. — Jau pirms kāda laika es reiz satiku Betiju kāpnēs, kad tā kā negudra skrēja lejup.

— Un viņa vēl dzīva? Tu esUraks, vecais! Kur tā meitene palika?

—  Viņa šodien aizgāja no mums, barona kungs, — vecis pazemīgi atbildēja. — Viņa bija pārāk nobijusies, lai kādam stāstītu, ko redzējusi.

—  Kopš kura laika tu uzticies sieviešu klusuciešanai? Viņai vēl tagad jāsaņem sods par tās ziņkāri vai saprati?

— No viņas mums nav jābīstas, barona kungs. Kaut es tikai zinātu, kas vēl tur ir bijis. Kad es nesen uzkāpu pie viņas, visas durvis bija vaļā, atskaitot vienīgi pašas pēdējās. Priekšpēdējā istabā uz grīdas gulēja sudraba svečturis, un kaķi brīvi skraidīja pa visām telpām.

Rotcnauss paķēra kādu biezu grāmatu un svieda ar to Veringam, kas ātri noslēpās aiz dīvāna.

— Žēlastību! — viņš smilkstēja. — Žēlastību, kungs!

Pie durvīm atskanēja klauvēšana, un Brauns pabāza galvu istabā. Vcrings izmantoja šo mirkli un veikli izslīdēja pa durvīm.

—   Pārnāci gan? — Rotenauss dusmās uzkliedza sulainim. — Laikam nesatiki savu mīļāko mājās? Citādi jau tu nebūtu tik drīz atpakaļ!

Brauns noslēpumaini pasmaidīja. Viņa mīļākā taču dzīvoja tepat līdzās.

—  Tur atnācis kāds žīds un apgalvo, kā jūs viņu gaidot, — viņš ziņoja.

—  Lai viņš ienāk, — Rotcnauss pavēlēja, pieceldamies sēdus un paņemdams no smēķējamā galdiņa cigareti. Tad viņš atkal atlaidās dīvānā, nepiegriezdams nekādu vērību apmeklētājam, kas palika pie durvīm stāvam.

—    Nu, ko gribat? Rotenauss beidzot jautāja, nevērīgi norādīdams uz krēslu.

Dimkc palocījās un apsēdās. Tas bija prāva auguma vīrietis ar tumšu pilnbārdu un tumšzilām brillēm, kas noslēpa tā acis. Ģērbies viņš bija ar kliedzošu eleganci un centās izturēties kā ļoti izglītots cilvēks.

—     Nāku pie jums kādā lielā, barona kungs, kas katrā ziņā saistīs jūsu uzmanību, — viņš iesāka. — Kā jau minēju savā vēstulē, tas ir ārkārtīgi svarīgs gadījums. Tas, ko gribu jums piedāvāt, bez šaubām ir neatsverams pakalpojums, kuru ar prieku pieņemtu arī citi — piemēram, tiesa.

Rotenauss uzmeta apmeklētājam vērīgu skatu.

—     Nesaprotu, — viņš pēc iespējas vienaldzīgākā balsī sacīja. — Runājiet skaidrāk.

—    Barona kungs ir iejaukts Brandcnfclsas prāvā, — Dimke turpināja. — Jums kā tuvam radiniekam droši vien zināms, ka grāfiene bija likusi uzrakstīt divus testamentus. Šie dokumenti atrodas manās rokās…

—    Kā, jums ir grāfienes Brandcnfclsas testamenti? — Rotenauss pārsteigts iesaucās.

—    Jā gan, barona kungs. Es gribēju jums tos piedāvāt, bet nu, kad redzu, ka jūs šī lieta neinteresē, esmu nodomājis nodot tos tiesai. Piedodiet, ka traucēju.

Viņš piecēlās un tvēra pēc platmales.

—     Lūdzu, palieciet vēl brītiņu, — Rotenauss strauji iesaucās un, satvēris cigāru kastīti, visai pieklājīgi sniedza to apmeklētājam. — Vai drīkstu jums piedāvāt cigāru?

Dimkc aizsmēķēja. Viņš saprata, ka ir kļuvis situācijas valdnieks.

—    Jūs maldāties, Dimkcs kungs, ja domājat, ka testamenti mani neinteresē, — barons atsāka. — Tomēr es vispirms gribētu šos dokumentus redzēt.

—    Lūdzu, barona kungs, — Dimke izņēma no kabatas vairākkārt salocītu, mazliet jau nodzeltējušu papīra lapu un iztālēm parādīja to Rotenausam.

Tas bija testaments, ar kuru grāfiene iecēla Gabrielu par savu vienīgo mantinieci.

—    Un te ir otrs dokuments, barona kungs, kas ieceļ jūs par universālmantinieku gadījumā, ja viena gada laikā grāfienes meita nav atgriezusies un visu nožēlojusi. Pēc dažām dienām šis gads jau būs notecējis.

—     So testamentu cs redzu pirmo reizi, — Rotenauss saviļņots sacīja, jo par otro testamentu Viņš gan bija dzirdējis no krustmātes, bet redzējis to vēl nebija.

—          Šos dokumentus esmu mierā nodot jusu rīcībā, protams, pret pieklājīgu atlīdzību, — kaktu advokāts piebilda un, pieliecies baronam tuvāk, iečukstēja tam ausi: — Es tos ieguvu no jums labi pazīstamas personas — no Feita. Kā redzat, es zinu visu. Un jūs taču pats sapratīsit, kas noliktu, ja es nodotu tos tiesai. Bet nebīstieties, barona kungs. Man nav ne vismazākā nolūka to darīt. Un arī Feits jums vairs nav bīstams, ja esat atguvis šos papīrus.

Rotcnauss pielika visas pūles, cenzdamies izlikties mierīgs.

— Un ko jūs prasāt par šiem dokumentiem? — viņš jautāja.

— Nu, teiksim: divdesmit tūkstošus marku, barona kungs, — Dimke diezgan aukstasinīgi atbildēja.

, — Jūs uzskatāt mani par bagātāku, nekā esmu, Dimkes kungs. Lindcnhoza man maz ienes, un acumirkli man nav tik lielas summas.

—  Bet jums taču uzticēta visu grāfienes īpašumu pārvaldīšana, barona kungs, un pie tik lieliem ienākumiem divdesmit tūkstoši marku ir tikai sīkums.

— Bet jūs aizmirstat, ka tā nav mana nauda un ka man jāatbild par to, — Rotcnauss aizrādīja.

—Tas man vienalga, barona kungs. Ja jau jums šķiet, ka testamenti nav tik daudz vērti, man atliek tikai atvainoties, ka traucēju…

—  Nē taču, — Rotcnauss viņu nepacietīgi pārtrauca un, izskrējis otrā istabā, brītiņu vēlāk atgriezās ar banknošu žūksnlti rokā. — Te jums būs nauda, un dodiet šurp dokumentus.

Dimke rūpīgi pārskaitīja naudu un, atdevis baronam abus testamentus, steigšus atvadījās. Rotcnauss apmierināts uzlūkoja savu ieguvumu.

— Lai tas tēviņš tikai parādās man acīs, — viņš norūca. — Es vairs nepazīstu nekādu Melhioru Dimki. Tagad jārīkojas apdomīgi. Šim testamentam, kas ieceļ par vienīgo mantinieci manu dārgo māsīcu, jāpazūd. Otro es slepeni iedabūšu atpakaļ pilī, un viss pārējais tad nokārtosies pats no sevis.

Viņš piegāja pie kamīna un, iemetis tajā minēto dokumentu, nolūkojās, kā tas sadeg.

— Nu es esmu brīvs, — viņš apmierināts nomurmināja, sajaukdams pārogļoto papīru ar pelniem. — Manis dēļ viņi nu var nākt. Kaut viņi notvertu to nekrietno nelieti Feitu — to es viņam ar prieku novēlu. Drīz atbrīvojos ari no Ilkas. Es jau jūtu, ka līdz ar drošības apziņu manī atgriežas ari senākie spēki. Laiks padomāt par sava stāvokļa nostiprināšanu ar piemērotu laulību. Tikai iepriekš jānokārto visi vecie rēķini.

Klusi svilpodams kādu dziesmiņu, viņš smaidīdams staigāja šurp un turp pa istabu. Viņš nenojauta, ka Dimke tobrīd priecājas par savu viegli iegūto laupījumu. Rolcnausam nenāca ne prātā, ka abi testamenti, par kuriem tas bija samaksājis tik daudz naudas, patiesībā nebija nekas vairāk kā tikai veikli un bezvērtīgi viltojumi.

## 64 Liktenis klauvē pie vārtiem

Garā ziemas nakts tuvojās beigām. Austrumos debesis jau metās gaišas. Sniegputenis bija pārgājis, un visu apkārtni ietina salta, pelēka migla.

No meža iepretim baroneses fon Lomes villai, kur visi vēl gulēja, iznāca trīs aizdomīga izskata slāvi. Viens no tiem — milzīga auguma vīrietis devās pāri ccļam un, piegājis pie vārtiem, ielūkojās Caur tiem dārzā. Bet jau nākamajā acumirklī abu suņu niknā riešana piespieda viņu atkāpties un bēgt.

Trokšņa iztraucēts, no nama iznāca Rībcks ar smagu rungu rokā, Apsaucis suņus un pārliecinājies, ka tuvumā nekā aizdomīga nav, viņš iegāja atkal atpakaļ.

Migla bija tik bieza, ka bēglis tajā nemaz nebija saskatāms. Viņš turpināja skriet un pašreiz jau gribēja lēkt pāri ceļmalas platajam grāvim, kad pēkšņi tam paslīdēja kāja, un viņš nokrita sniegā. Bet jau pēc brīža viņš izbailēs pietrūkās kājās un sauca biedrus. No mežmalas atdalījās daži tumši stāvi un skriešus devās pāri piesnigušajam laukumam uz ccļa.

—  Te guļ kāds cilvēks, — milzis čukstēja, alkārpīdams sniegu. — Viņš laikam nosalis.

Pacēluši nelaimīgo, bandīti ienesa to mežā. Viņi noguldīja atrasto uz vcca mēteļa, un Garais Jēkabs nometās tam līdzās ceļos. Viņš atpogāja nelaimīgā mēteli, bet tad strauji atrāva rokas atpakaļ.

— Asinis! — viņš nomurmināja. — Šis cilvēks nošauts!

Pārējie palīdzēja noģērbt nelaimīgajam samirkušās drēbes un ieraudzīja tā krūtīs mazu brūci, no kuras vēl sūcās asinis.

—   Debess un elle! Tas taču grāfs Rcišcnovs, no tiesas! — Garais Jēkabs pārsteigts iesaucās.

—  Grāfs Rcišcnovs? viens no viņa pavadoņiem atkārtoja. — Vai viņš bagāts?

—   Un kā vēl! Bet palūkosimies, vai viņš vēl dzīvs. Par viņu mēs dabūtu krietnu pateicības algu! *

Garais Jēkabs noliecās un, piespiedis ausi nelaimīgā krūtīm, brīdi klausījās. Tad viņš sāka berzēt tam krūlis ar sniegu, un arī pārējie biedri viņam cītīgi palīdzēja. Jēkabs izņēma no kabatas degvīna pudeli un iepilināja mazliet no tās cietušajam mutē.

Tas palīdzēja. Domātā grāfa lūpas mazliet pakustējās, un no viņa krūtīm izlauzās klusa nopūta. Beidzot viņš lēnām atvēra acis un nesaprašanā palūkojās visapkārt.

Garais Jēkabs pieliecās viņam cieši klāt.

— Grāfs Rcišcnovs? — viņš klusi jautāja.

Roberts tikai pamāja ar galvu. Viņu bija pārņēmusi pilnīga vienaldzība pret visu, kas ap to notiek.

Noplēsis Roberta kreklam platu strēmeli, Garais Jēkabs ar to, kā nu prazdams, pārsēja ievainojumu.

— Kas šāva uz jums, grāfa kungs? — viņš jautāja.

Roberta lūpas lēni kustējās, bet pār tām nenāca neviena skaņa. Viņš gurdi aizvēra acis un no jauna zaudēja samaņu.

Neparastie glābēji brītiņu apspriedās, kā izsist no šī gadījuma pēc iespējas lielāku peļņu. Tic visi bija bīstami puiši, kas neatzina nekādus likumus. No viņu svešādās izrunas varēja spriest, ka tic ir francūži. Garais Jēkabs bija iepazinies ar viņiem „Zilajā mērkaķī" un tūliņ tiem piebiedrojies. Viņi bija,nolēmuši izdarīt uzbrukumu baroneses villai, bet Faustīna bija nozudusi bez vēsts. Šādos apstākļos negaidītais atradums bandai bija īsta debesu dāvana. Viņi bija pārliecināti, ka jaunā grāfa vecāki ar prieku samaksās sava dēla glābējiem ikvienu summu, ko tic prasīs.

Pēkšņi pašķirās krūmi, un no tiem iznāca kalsna, kaulaina sieviete melniem, izspūrušiem matiem ,i>n tumšām, tramīgām acīm. Vienā rokā viņa turēja revolveri, bet ar otru rādīja uz plato grāvi lielceļa viņā malā. Viņa pasniedza ieroci Jēkabam, kas to aplūkoja.

— Šeit viņš nevar palikt, — viņš sacīja, kad visi bija vienojušies par pieprasāmās atlīdzības lielumu un sadalīšanu. — Viņš var nosalt, un tad mēs vairs nedabūsim par viņu nc kailu hclleru.

Bija jau ataususi drūma, miglaina decembra diena. Bandīti ar savu nesamo gandrīz nepamanīti sasniedza „Zilo mērkaķi", kur novietoja nemaņā gulošo Robertu vēl tukšās krogus istabas cietajā dīvānā. Ari Augusts uzreiz pazina viņā jauno grāfu Rcišenovu, kuru tas vairākkārt bija redzējis tiesas sēdēs.

Brīdi atpūties, Jēkabs devās ceļā uz galma maršala pili. Nepamanīts viņš iegāja un uzkāpa augšā pa platajām marmora kāpnēm, apņēmies izspiest no grāfa mātes pēc iespējas liclākupatcicības algu un lauvas tiesu no tās paturēt sev.

Te atvērās kādas durvis, un tajās parādījās jauna, glīta istabene. Viņa satrūkās un gribēja skriet atpakaļ, bet Jēkabs to aizturēja, noslēpumaini uzspiezdams pirkstu lūpām.

—   Ko jūs gribat, kā jūs šeit nokļuvāt? — meitene nobijusies jautāja.

— Man tūlīt jārunā ar grāfieni, — Jēkabs atbildēja. — Paziņojiet to viņai, bet citam nevienam nesakiet nc vārda.

— Kas tad īsti noticis? — istabene nesaprašanā jautāja.

— Nelaime — liela nelaime, — Jēkabs atbildēja. — Bet to es varu pateikt vienīgi pašai grāfienei.

Meitene iesteidzās istabā, un Jēkabs sekoja tai pa pēdām.

—         Palieciet tepat! — viņa čukstēja, apstādamās pie kādām durvīm. — Es jūs tūliņ pieteikšu grāfienei.

—         Blēņas! — Jēkabs norūca, rupji pagrūzdams to pie malas, un atvēra durvis.

Istabene ar šausmām nolūkojās viņam paka], neiedrošinādamās tam sekot.

Grāfiene pašreiz sēdēja tualetes spoguja priekšā. Izdzirdusi troksni, viņa pagrieza galvu un, ieraudzījusi svešo klaidoni, gribēja saukt kalpotājus. Bet zvana podziņa atradās līdzās durvīm, tāpēc viņa bija spiesta mierīgi palikt savā vietā.

Jēkabs noņēma cepuri un neveikli palocījās.

—         Es neesmu ne ubags, ne ari zaglis, žēlīgā grāfienes kundze, — viņš mierinošā balsī iesāka. — Es tikai nesu jums kādu ziņu, kas attiecas uz jauno grāfu.

—         Kas noticis manam dēlam? — grāfiene iesaucās un, aizmirsusi visas bailes, ātri piegāja pie bīstamā apmeklētāja.

—        Viņam gadījusies nelaime, — tas bez kāda ievada atbildēja. — Viņš ir nošāvies.

Nelaimīgā māte bez skaņas sa|ima uz grīdas. Šausmīgā ziņa viņu satrieca kā zibens spēriens.

— Viņš miris? — viņa ar pūlēm izdvesa. — Mans vienīgais dēls!

—           Nē, viņš vēl dzīvs, es ar lielām pūlēm viņu atdzīvināju, — Jēkabs '"pasteidzās atbildēt.

Grāfiene kā elektrizēta pietrūkās kājās.

—Viņš dzīvs? — viņa iegavilējās. — Runājiet taču! Jūs viņu izglābāt?

—        Es atradu viņu pa pusei nosalušu gu(am sniegā ar šāviena brūci krūtīs un tikai ar lielām pūlēm to atdzīvināju.

—        Kur viņš ir? Vediet mani pie viņa — tūlīt! — grāfiene iesaucās, paķerdama mēteli un uzmezdama to pāri rītasvārkiem.

Jēkabs mulsi kasīja aiz auss. Bet grāfiene nc]āva tam apdomāties. Viņa nospieda zvana podziņu, un nākamajā acumirklī durvis parādījās istabenes pārbiedētā seja.

—         Ātrāk, Licij! — grāfiene viņai uztraukti pavēlēja. — Lieciet piebraukt zirgus un uzposiet mana dēla guļamistabu.

Istabene nozuda.

—         Tūliņ brauksim… Bet es jau vēl neesmu jums pateikusies par mana dēla izglābšanu! Prasiet, ko vien gribat!

Atbildi nenogaidījusi, viņa pieskrēja pie neliela skapīša un izņēma no tā kaut ko.

—         Te — ņemiet! — viņa sacīja, izbērdama kādas kastītes saturu Jēkaba lielajās saujās.

Viņš stāvēja kā pārakmeņojics, nenovērsdams acis no zelta un papīra naudas gabaliem. Te bija vairāk, nekā viņš būtu iedrošinājies ; sapņot. Neveikli pateicies, viņš rūpīgi noglabāja naudu kabatā.

—         Zirgi piebraukti, grāfienes kundze, — istabene ziņoja, plati atvērdama durvis.

Grāfiene steigā izgāja no istabas. Jēkabs sekoja tai. Kāpnēs jau bija sapulcējušies vairāki kalpotāji, kas ziņkāri aplūkoja savas kundzes neparasto pavadoni. Iekāpusi ratos, grāfiene pamāja Jēkabam sēsties līdzās, ko tas bez vilcināšanās arī darīja, un zirgi strauji devās uz priekšu.

Netālu no „ZiIā mērkaķa" Jēkabs lūdza apstāties un sūtīt sulaini viņam līdzi, lai tas palīdzētu iznest ievainoto.

Fridrihs negribīgi sekoja šaubīgajam klaidonim dzertuvē, kur dīvānā bez samaņas gulēja Roberts, kamēr pārējie bandīti ar nepacietību gaidīja sava biedra atgriešanos. Uzmanīgi un saudzīgi vecais sulainis pacēla savu šķietamo kungu un ar Jēkaba palīdzību iznesa to ārā.

Ieraugot nācējus ar dārgo nastu, grāfiene tikai ar pūlēm apvaldīja sāpīgu kliedzienu.

— Ulrih! — viņa čukstēja. Dieva dēļ — vai viņš vēl dzīvs?

Sulainis tikai pamāja ar galvu.

Beidzot nelaimīgais bija noguldīts ratu sēdekli, Grāfiene turēja tā' galvu klēpi, uzmanīgi skūpstīdama aizvērtās acis un nobālušo seju. Ekipāža sāka lēnām ripot. Nelaimīgajai mātei ceļš likās bezgalīgs. Beidzot brauciens tomēr sasniedza pili, kur kalpotāji baigās gaidās jau bija sapulcējušies durvju priekšā. Neviens nezināja, kas īsti noticis, bet visi nojauta kādu nelaimi.

Dziļā klusumā šķietami nedzīvais ķermenis tika izcelts no ratiem un ienests pilī. Grāfiene ar zemu nokārtu galvu sekoja gājienam.

Kāpņu augšgalā stāvēja Johans Lingc. Viņam bija jāpieturas pie margām, lai ncsaļimtu. Tas, kuru viņš tik cietsirdīgi bija atstājis drošai nāvei, nu tika ar vislielāko saudzību ienests savu vecāku pilī…

—        Lingc, — grāfiene tikko saprotami sacīja, — mans virs nedrīkst neko zināt, tas varētu viņu nonāvēt.

Linge mēmi palocījās. Jā, viņai bija taisnība — tikai pavisam citā nozīmē, nekā viņa to domāja!

Mirkli vēlāk Roberts jau gulēja sava brāļa gultā. Grāfiene sēdēja tam līdzās. Viņa bija aizraidījusi visus kalpotājus, lai viena pati dzirdētu dēla pirmos vārdus.

—         Mans dēls, mans mīļais dēls, — viņa čukstēja, glāstīdama un skūpstīdama to.

Beidzot Roberts gurdi atvēra acis. Ieraugot pār sevi noliekušos grāfienes seju, viņš laimīgi pasmaidīja.

— Māt, — viņš, dziļi aizkustināts, izdvesa, — mīļo māt!

Grāfiene nezināja, kamdēļ dēla balss to šoreiz tik dziļi saviļņoja.

Viņa noslīga pie gultas ceļos un piespieda vēso pieri Roberta drudžaini karstajai rokai.

Roberta skatiens īsu brīdi kavējās pie mātes sejas. Tad vājums no jauna pārvarēja viņu, un viņa plaksti atkal aizvērās.

Pēkšņi atvērās durvis, un istabā ienāca Ulrihs.

— Māt! — viņš klusi iesaucās.

Grāfiene pārsteigta pacēla galvu. Viņas acis nesaprašanā uzlūkoja drīz Ulrihu, drīz atkal Robertu.

—        Māt, es taču esmu Ulrihs, tavs dēls, — viņš sacīja, pieceldams veco dāmu. Un pēkšņi viņa iesaucās bezgalīgā priekā, nevaldāmās gavilēs:

— Arī viņš ir mans dēls!

Durvis klusi pavērās un atkal aizvērās, tomēr viņi neko neredzēja ūn nedzirdēja.

Bet otrā istabā vecais Linge galīgi satriekts aizstreipuļoja līdz tuvākajam krēslam un bez spēka atslīga tajā.

—         Viss velti, viss pagalam! — viņš dobji ievaidējās, noslēpdams seju rokās.

Milzīgi liels un draudošs liktenis nostājās viņa priekšā, prasīdams no vccā vīra gandarījumu par nedzirdēto pārdrošību, par viņa iejaukšanos tā negrozāmajos lēmumos.

## 65 Atkal mājās

Jau agrā rītā kāds sparīgi zvanīja pie Normana durvīm. Veca saimniece tās pavēra un pārsteigta sasita rokas.

—        Tētiņ, grāfa kungs! — viņa iesaucās un veda apmeklētāju darbistabā, kur advokāts pašreiz sakravāja ceļasomu.

— Kā, jūs gribat aizejot? — Ulrihs izbrīnā jautāja.

— Jā, bet kas jūs tik agri atvedis pie manis?

—         Piedodiet, cs pat aizmirsu sasveicināties, bet mans… Roberts Verners atrasts pusnosalis netālu no manas villas ar šāviena brūci krūtīs.

Normans nespēja izrunāt ne vārda. Beidzot viņš ar pūlēm izsacīja:

— Vai viņš… miris?

—        Nē, paldies Dievam — viņš ir dzīvs. Bet tur katrā ziņā slēpjas kāds noziegums. Es jau biju pie prokurora.

Abi jaunie vīrieši bija tik uztraukti, ka nemaz neievēroja viens otra neparasto dedzību.

—          Viņš ir pārpratuma upuris, — Ulrihs pēc īsas klusēšanas atsāka. — Lode katrā ziņā bija domāta man.

Normans ātri pacēla galvu.

— Kādēļ jums lā šķiet?

—         Esmu pārliecināts, ka lieta šeit grozās ap atriebību — Judītes dēļ, — grāfs klusi sacīja.

Advokāts pamāja ar galvu.

— Jā, lā laikam ir. Vai runājāt par to ari ar prokuroru?

—         Nē, lad taču man būtu jānodod mans noslēpums. Norman, es nāku pie jums kā pie drauga, nevis jurista.

Aizstāvis sniedza viņam roku.

—        Paļaujieties uz mani, Rcišcnov, — viņš sacīja. — Bez jūsu gribas neviens vārds nenāks pār manām lūpām.

— Kurp jūs pošaties?

—         Man jāaizceļo saņemt kādu mantojumu. Kāds attāls radinieks atstājis man visu savu mantu, — Normans atbildēja.

— Tad jau jūs laikam metīsit advokatūru malā?

—         Nekādā ziņā, jūtos laimīgs savā darbā. Starp citu, kur tagad atrodas Vernera kungs?

— Manu vecāku namā, — Ulrihs mazliet mulsi atbildēja.

— Vai viņa mātei tas zināms?

Ulrihs klusēja. Viņam bija ^nepatīkami melot. Tomēr advokātam tas neuzkrita. Viņš domāja $ār Gabriclu, un viņa seja apmācās.

—        Jūs taču paziņosit to grāfienei Gabriclai pēc iespējas saudzīgi? — Ulrihs lūdza.

Normans sarāvās.

— Es? Es lai viņai to pasaku?

—        Jūs taču ik dienu esat tur. Es viņu nemaz nepazīstu, un man ari nebūtu drosmes viņai to pateikt, jo patiesībā man tagad vajadzētu gulēt tur, kur guļ viņš! — Ulrihs sāpīgi iesaucās.

—          Tas bija likteņa lēmums. Kas zina, varbūt tā arī labāk, — Normans domīgi piezīmēja.

—        Bet ja nu viņš nomirst manā vietā! Kā gan es tad varēšu rādīties viņa nelaimīgajai sievai?

—         Gabriela nekad neko nedabūs zināt! — Normans kaisli iesaucās.

Ulrihs viņu izbrīnā uzlūkoja.

—         Bet jums tas jādara, advokāta kungs. Kas gan cits lai viņai to paziņo?

Normans neatbildēja. Viņš lieliem soļiem staigāja pa istabu un pēkšņi palika Ulriha priekšā stāvam.

—        Es cerēju aiznest manai klientei priecīgu ziņu un nu lai ierodos pie tās kā nelaimes vēstnesis? Nē, to es nevaru! — viņš aizžņaugtā balsi sacīja.

—        Kāduganpatīkamuziņujūsvarētunabadzltciaizncst? — Ulrihs šaubīdamies jautāja.

— Viņas atbrīvošanu no cietuma, — Normans īsi atbildēja.

—         Kā, tātad grāfienes nevainība pierādīta? Ak, kāda laime! Tas palīdzēs Robertam atgūt veselību! — grāfs dedzīgi iesaucās.

—        Jūs mani pārprotat, Rcišcnov. Grāfiene Gabricla tiek atbrīvota pret trīssimt tūkstošu marku lielu drošību.

Ulrihs izbrīnā sarauca pieri.

—         Kā tas iespējams? — viņš jautāja. — Kur radusies šāda ievērojama summa? Bez tam — apvainojumi pret viņu taču tik smagi…

—          Kā redzat, mans lūgums tomēr ticis ievērots, par ko nupat saņēmu paziņojumu. Vēl pirms aizceļošanas gribu to nodot prokuroram. Apsūdzētā tūlīt tiks atbrīvota, jo nauda jau pārvesta telegrāfiski.

Reišcnovs ar dziļu prieku izlasīja rīkojumu par Gabriclas atbrīvošanu. Kā Roberts priecāsies, kad dabūs to zināt!

—          Vai tad Verneru ģimene tik bagāta, ka var iemaksāt šādu summu? Vai Robertam tas jau zināms?

—        Vernera kunga uzdevumā es iesniedzu lūgumu. Apsūdzētā vēl neko nezina par to. Toties jo lielāks būs viņas pārsteigums.

Par naudu viņš neteica nc vārda, it kā tā būtu blakuslieta. Arī Ulrihs vairs neatkārtoja savu jautājumu. Viņam ienāca prātā lielais mantojums. Katrā ziņā advokāta interese par savas aizstāvamās likteni bija visai uzkrītoša.

Ulriham nebija laika pārdomām. Galva viņam griezās riņķī. Viņš bija atradis brāli, kad tas jau stāvēja kapa malā. « — Man jāiet, Norman, — viņš sacīja, iztrūkdamies no domām. — Vispirms iešu pie Annas Vcrncras kundzes. Pieņemiet mūsu pateicību par visu to, ko esat darījis… nabaga apsūdzētās labā.

Advokāts palika viens.

—        Kādēļ viņš vienmēr runā par „mūsu" pateicību un par Robertu? — viņš sevi nodomāja. — Dīvaina draudzība!

Tad viņš nopūzdamies pievērsās saviem pienākumiem.

Viņš nolēma pagaidām nestāstīt Gabrielai par tās vīra nelaimi, bet paziņot tai vienīgi patīkamo vēsti, to viņš negribēja atstāt nevienam citam.

Paķēris mēteli un platmali, viņš atstāja dzīvokli.

Prokurors pašreiz gribēja iet brokastīs, kad tam tika pieteikts Dr. Normana apmeklējums. Paņēmis jaunā advokāta pasniegto dokumentu, viņš to vērīgi izlasīja, un viņa sejai šad un tad pārslīdēja tumša ēna.

—         Nu, cs gan neticēju, ka jūsu iesniegumam būs kādi panākumi, kaut jūs darījāt visu iespējamo, lai tas tiktu ievērots. Lai nu kā, jūsu kliente tomēr ir brīva — pagaidām, — viņš ļoti vēsi piebilda. — Varbūt jūs pats gribat paziņot viņai priecīgo vēsti?

Normans izlikās, it ķā nebūtu sadzirdējis vieglo izsmieklu prokurora balsī.

—        Katrā ziņā, — viņš mierīgi atbildēja. — Tas taču mans pienākums.

—        Jo vairāk tādēļ, ka jūs pats sagādājāt drošības naudu, — prokurors dzēlīgi papildināja. %

—         Kā jūs to zināt, prokurora kungs? — Normans, nepatīkami pārsteigts, jautāja.

—         Nu, tas taču viegli saprotams. Jūs nesen mantojāt summu, kas ir taisni tikpat liela kā piedāvātā drošība. Vernera kundzes virs taču nav tik bagāts. Bet ko jūs sakāt par pēdējo tumšo notikumu? Vai tad Vernera kungam bija kādi ienaidnieki?

—        Var jau būt, ka uzbrukums izdarīts laupīšanas nolūkā, — Normans izvairīdamies sacīja.

—Vai jūs nepaziņosit to jūsu klientei? — prokurors glūnigi jautāja.

—        Laikam gan, — advokāts mierīgi atbildēja. — Mēģināšu to viņai pateikt pēc iespējas saudzīgāk.

īsi atvadījies, viņš steidzās uz cictumu. Vecais inspektors izlasīja atbrīvošanas pavēsti, un viņa labsirdīgās acis kļuva mitras.

—          Jūs esat izdarījis cēlu darbu, advokāta kungs, — viņš silti sacīja. — Es nekad vēl neesmu bijis tik laimīgs kā šodien. Bet kādēļ vīrs nav atnācis viņai preti?

—        Vai tad jūs vēl neko nozināt? — Un advokāts pastāstīja viņam šausmīgo notikumu.

—          Mans Dievs, vai tiešam pati nelaime vajā šo nabadzīti? — inspektors iesaucās.

Viņi jau bija sasnieguši Gabriclas kameras durvis. Inspektors atslēdza tās, un Normans iegāja.

Gabricla sēdēja pie loga. Likās, viņa jau bija samierinājusies ar savu likteni. Domas par gaidāmo bērnu lika tai aizmirst vasas ciešanas un pārestības!

Normans pienāca tai klāt un saņēma viņas rokas savējās. Viņa strauji pacēla galvu.

—          Pēc jūsu sejas es redzu, ka nesat man labas ziņas! — viņa iesaucās. — Jel sakiet taču! Varbūt mana māte sākusi runāt?

—        Gabriclas kundze, — Normans sacīja, un viņa balss uztraukumā trīcēja, — es nesu jums brīvību!

Gabricla atlaida viņa rokas un atkāpās soli atpakaļ.

—        Brivibu? — viņa iegavilējās. — Brīvību! Mans Dievs, vai tiešām es atkal esmu briva? Vai tiešām drīkstu aiziet no šejienes?

Viņa palūkojās apkārt. Šeit viņa bija pavadījusi tik ilgu laiku, šeit tā bija pirmo reizi sajutusi sevi jauno dzīvību. Un nu viņa drīkstēja atstāt šos mūrus, drīkstēja atgriezties dzīvē pie citiem dzīviem cilvēkiem!

—         Kā tas varēja tik pēkšņi notikt? — viņa jautāja. — Vai mana nevainība beidzot pierādīta?

Advokāts pakratīja galvu.

—        fJcjautājiet tagad vēl ne, — viņš sirsnīgi sacīja. — Jūsu virs ir panācis jūsu atbrīvošanu, pateicieties viņam.

—         Roberts, mans dārgais Roberts! Bet kādēļ tad viņš pats nav atnācis?

—        Viņam tas nebija iespējams, un tādēļ cs viņa vietā paziņoju jums šo patīkamo vēsti, — Normans nedroši atbildēja.

— Cik jūs esat labs! Tiešām nezinu, kā lai jums pateicos!

Normans noraidīja katru pateicību. Nu bija jānāk šausmīgajam

jautājumam. Ko lai viņš atbild uz to?

—        Ko Roberts darīja? Es neko nesaprotu — tas viss nāk man tik pēkšņi, tik negaidīti!

Advokāts sāka stāstīt par Roberta pūlēm sievas atbrīvošanas labā un par drošības iemaksu. Ne ar vienu vārdu viņš neieminējās par to, ka lielo summu iemaksājis viņš pats. Laimīgā kārtā Gabricla nejautāja par summas lielumu. Viņai pietika ar to, ka viņas Roberts panācis tās atbrīvošanu.

— Vediet mani pie viņa, — Gabricla lūdza.

Normans atradās šausmīgā situācijā. Viņš nevarēja izpildīt tās vēlēšanos. Viņa domāja vienīgi par savu viru, bet viņam kā ubagam bija jāstāv ceļmalā un jānoskatās. Viņš būtu varējis raudāt aiz bczccribas un izmisuma.

—        Nāciet, — Gabriela atkal lūdza, — jūs taču pavadīsit mani? Visu laiku jūs tik gādīgi esat rūpējies par mani, nu jums jādalās ar mums arī priekos, mūsu laimē!

« — Es nevaru jūs pavadīt. Kādas svarīgas darīšanas dēļ man uz dažām dienām jāaizceļo. Mans vilciens atiet jau pēc'stundas, — Normans atbildēja, priecādamies, ka atradies pietiekams iemesls atteikties no Gabriclas uzaicinājuma.

—         Cik žēl! Bet tur nu nekas nav darāms. Tomēr ccru redzēt jūs Brandcnfelsā tikpat bieži kā šeit. Vai mans vīrs jau zina, ka viņa pūlēm bijuši tik lieliski panākumi?

— Nē, viņš vēl neko nezina.

—        Ā, tad es viņu pārsteigšu gluži negaidot! — Gabriela līksmi iesaucās. — Nevaru sagaidīt to mirkli, kad viņu redzēšu — redzēšu mājās!

Viņas līksmība sāpināja Normanu. Cik drīz tai bija atkal jāpārvēršas skumjās un izmisumā!

Gabricla steigā savāca savas nedaudzās lietas. Normans domīgu skatienu sekoja viņas kustībām. Vai viņam izdosies atklāt īsto noziedznieku, vai arī Gabrielai atkal būs jāatgriežas šajos drūmajos mūros?

Viņš atvēra durvis un pamāja inspektoram un laipnajai uzraudzei, kas sirsnīgi atvadījās no Gabriclas, novēlēdami tai visu labāko.

Tad Normans pavadīja viņu līdz ratiem, kam vajadzēja nogādāt to mājās.

—          Apmeklējiet mūs labi driz, cik driz vien iespējams, labais draugs, — viņa silti sacīja. — Man būs smagi, ja dienām neredzēšu jūs.

Zirgi devās uz priekšu, un Gabricla vēl ilgi māja ar roku saviem trim draugiem, kas nolūkojās tai pakaļ, kamēr vien rati vēl bija saskatāmi.

Gabricla gurdi atlaidās sēdekļa atzveltnē un aizvēra acis. Viņa gribēja atvērt tās tikai tad, kad būs jau Brandenfclsā.

Beidzot pajūgs apstājās pils vārtu priekšā. Gabricla izkāpa un atlaida vedēju. Plašais dārzs stāvēja kluss un vientuļš zem baltās sniega segas. No vārtsarga namiņa skursteņa cēlās gaisā baltu dūmu strūkliņa.

Gabricla atvēra vārtiņus un iegāja mazajā pagalmā. Strauji pukstošu sirdi viņa nospieda durvju rokturi un iegāja zemajā, tik pazīstamajā istabā.

Pie loga kurvjkrēslā sēdēja kāda sieviete sniegbaltiem matiem. Gabricla pēkšņi palika stāvam. Kādēļ viņu uzreiz pārņēma tik neizprotamas bailes?

Anna Vernera pagriezās pret atnācēju. Kas bija šī sieviete tumšajā mētelī, kas tik dīvainu skatienu vērās viņā?

Pēkšņi viņa iekliedzās un, pieskrējusi pie Gabriclas, strauji apskāva to -

— Mana nabaga, nabaga meita! — viņa elsodama izdvesa.

— Māt, kur Roberts?

Anna pacēla asarās mirkstošo seju. Viņa taču nevarēja uzreiz pateikt Gabriclai, ka jau kopš iepriekšējā vakara nav Robertu redzējusi!

Kā tu nokļuvi šeit? — viņa atbildes vietā jautāja. — Vai tiešām tas nav sapnis, bet patiesība, ka tu stāvi šeit?

—        Es esmu brīva, māt! Tikai šodien es dabūju to zināt, — Gabricla atbildēja, glāstīdama vīramātes sirmos matus.

Anna vēl nespēja to aptvert.

— Kā tas iespējams? — viņa jautāja.

—        Roberts to panācis — mans mīļais, labais Roberts. Bet nu saki drīzāk — kur viņš ir?

—         Viņa šeit nav, bet viņam drīz jābūt. Nebaiļojies taču tik ļoti. Dzirdi, tur brauc kādas kamanas — tas droši vien būs viņš.

Gabricla gribēja steigties ārā, bet Anna to atturēja. Viņa jau bija pazinusi grāfa Rcišenova kučieri un gribēja vispirms pati dzirdēt, kas noticis.

Tomēr Gabricla nespēja nosēdēt istabā. Viņa sekoja mātei un pagalmā satika Ulrihu, kas uzlūkoja to dziļā līdzjūtībā.

—        Priecājos redzēt jūs šeit, grāfien, — viņš silti sacīja. — Jūs gan cerējāt ieraudzīt savu viru, bet man jāsagādā jums rūgta vilšanās: viņš nenāks! ,

—         Viņš nenāks? — Anna un Gabriela reizē iesaucās, baigas nojautas pārņemtas.

Ulrihs maigi saņēma Gabriclas roku un ieveda viņu istabā.

—         Kur mans dēls? Kādēļ viņš nenāk? — Anna iesaucās, kamēr Gabricla mēmās izbailēs sažņaudza Ulriha roku.

—        Jūsu dēls? — grāfs gandrīz skarbi atbildēja, uzmezdams Annai draudošu skatu. Tad viņš no jauna pievērsās Gabrielai: — Saņemieties, grāfien, un nenobistietics: jūsu vīrs ir slims. Ak, neraudiet taču, gan jau viņš atkal izveseļosies, viņam jākļūst atkal veselam!

—        Mans Dievs, kas tad īsti noticis? — Gabriela izmisumā iekliedzās. — Vai viņam gadījusies kāda ņelaime?

' — Viņš bija pakritis sniegā un apsaldējies, — Ulrihs izvairīgi atbildēja, negribēdams uzreiz izstāstīt visu patiesību.

Tomēr Gabriclu šī atbilde neapmierināja.

—        Jūs man ko slēpjat! — viņa iesaucās. — Jūs nesakāt visu, lai mani saudzētu. Bet es gribu zināt patiesību. Kur Roberts? Es gribu pie viņa!

—         Roberts ir pie mums, pie manas mātes, — Ulrihs sacīja. — Nāciet man līdzi, ja vēlaties.

— Pie jums? To es nesaprotu. Kā tas varēja gadīties?

Anna zināja pietiekami. Viss bija atklājies. Tikai viena doma viņu neizsakāmi mocīja: kas Robertam bija noticis?

Ulrihs slepus pamāja viņai, likdams saprast, ka grib tai ko teikt vienatnē.

—           Ja gribi grāfu pavadīt, tad apģērbies siltāk, — viņa sacīja 'Gabrielai un izveda to otrā istabā.

Mirkli vēlāk viņa atkal atgriezās. Ulrihs piegāja tai cicši klāt un klusi sacīja:

— Viņš atrasts sniegā gandrīz nosalis ar šāviena brūci krūtīs.

Anna atstreipuļoja atpakaļ.

— Linge, — viņa tikko sadzirdami izdvesa.

Ulrihs strauji satvēra tās roku.

—          Ko jūs teicāt? Tūlīt atzīstieties, kāds sakars Lingcm ar šo notikumu? Vai jūs ari turpmāk gribat kopā ar viņu piekopt savas noziedzīgās gaitas?

—        Cik ļauns jūs esat! Ak, es esmu to pelnījusi, bet es taču gribēju viņam vienīgi labu, jo mīlu to kā savu miesigu bērnu.

Viņš atlaida tās roku.

— Atbildiet taču: ko jūs zināt par Lingi?

—         Neko, neko es nezinu, — viņa stostījās. — Vai redzat manus baltos matus? Tie nosirmoja tonakt, kad es tumsā un sniegputenī skrēju pakaļ savam dēlam. Es pakritu sniegā un gulēju tur līdz rītam, kamēr atmodos. Kaut es labāk būtu tur sastingusi!

—        Nerunājiet par jūsu dēlu, — Ulrihs skarbi sacīja. — Jau tā esat sagādājusi diezgan posta un nelaimes. Viss mana tēva mūžs bija vienas vienīgas ciešanas, kas beidzot salauza viņa spēkus.

—        Jūsu tēvs pats taču bija visas nelaimes ierosinātājs. Vai tad es slepus nozagu Robertu?

Ulrihs nokāra galvu un dziļi nopūlās. Jā, viņš nevarēja tēvu attaisnot, un tas viņu dziļi sāpināja. Un ši sieviete — vai ari viņa nebija darījusi visu iespējamo, lai izpirktu savu noziegumu?

Bet Lingc ari šoreiz likās iejaukts notikumā. Anna droši vien nojauta kaut ko, bet viņa cicta klusu.

Šajā brīdi ienāca Gabricla, un sarunu nācās pārtraukt.

— Vai tad tu nenāksi, māt? — viņa pārsteigta jautāja.

Anna uzmeta Ulriham jautājošu skatu. Grāfs tikai mēmi palocīja galvu, un bridi vēlāk viņi visi trīs atstāja mazo namiņu.

Klusēdami viņi sēdēja kamanās, iegrimuši katrs savās pārdomās.

Drīz vien kamanas nozuda tumsā, un tikai zvārgulīšu skaņas vēl bridi trīsēja saltajā ziemas gaisā. Te no milzīga ozola, kas auga līdzās vārtsarga namiņam, atdalījās kāda ēna un ātri ieslīdēja namā.

Uztraukumā Vernera kundze bija piemirsusi aizslēgt durvis. Tumšais stāvs uzmanīgi devās augšup pa kāpnēm. Taustīdamies tas sasniedza Zuzannas istabas durvis un palika pie tām stāvam. Visapkārt valdīja dziļš klusums un pilnīga tumsa.

Nepazīstamais atvēra durvis un nozuda Zuzannas istabā. Mirkli vēlāk viņš atkal izslīdēja no tās un tāpat taustīdamies devās lejup pa kāpnēm.

Lejā tas vēlreiz apstājās un, bridi ieklausījies, apdomīgi izgāja no nama, rūpīgi aizvērdams aiz sevis durvis.

## 66 Kādas nelaimīgās gals

Ilka bija šķīrusies no savas kompanjones. Pēdējā laikā viņa bija pilnīgi iejutusies nākamās baroneses lomā, un zemnieces ar skaudību noraudzījās tai pakaļ, kad viņa, lepni atlaidusies kamanu sēdeklī, brauca cauri ciemam.

Rotenausa stāvoklis kļuva arvien nepatīkamāks. Kaut viņam vairs nebija iemesla bīties no Feita, viņš tomēr neiedrošinājās liku vienkārši izmest pa durvīm. Viņš pat mierīgi pacieta viņas uzkrītošo atturību, nenojauzdams, ka aiz muguras viņa ar savu mīļāko smejas par to.

Arī Brauns nejutās visai laimīgs, jo Ilkas kaisle pret viņu šķita jau stipri atsalusi. Viņa kļuva arvien atturīgāka pret to, modinādama viņā reizē dusmas, greizsirdību un iekāri.

Ilka labprāt būtu gribējusi tikt vaļā no mīļākā, kam patika tēlot kunga un pavēlnieka lomu, jo viņa necieta nekādu svešu varu pār sevi.

Tomēr viņa bija pārāk gudra, lai klaji izrādītu viņam savu nepatiku.  Vispirms tai bija jākļūst par likumīgu baronesi, gan tad viņa pratīs] atraisīties no nevēlamā pielūdzēja.

Rotenauss jau vairākus vakarus no vietas bija piemirsis ieņemt ļ miega dzērienu, ko parasti mēdza sagatavot pati lika. Viņš ievēroja, ļ ka bez šīm zālēm viņš gulēja daudz mierīgāk un, arī nomodā esot, ļ vairs nejuta šausmīgo smagumu visos locekļos un galvā.

Pats būdams nelietis, kas savu mērķu sasniegšanai neatteicās ne no : kādiem līdzekļiem, viņš tūlīt nojauta ko ļaunu.

—        Viņa grib dabūt mani prom no ceļa, viņš sevī nolēma. — Žēl meitenes, viņa ir tikpat gudra, cik skaista, tomēr ar mani viņa nevar sacensties. Bet Ilkas mērs vēl nav pilns, un šāda pārdrošība prasa sevišķu sodu. Un to viņa pati sev izpildīs.

Viņš nosēdās pie rakstāmgalda un paņēma rokā mazu, asu dunci, kura sudraba spals bija izrakstīts dīvainām zīmēm.

—        Bīstams papīrnazis, cs nevienam neieteiktu sevi ar to ievainot, — viņš nomurmināja.

Pie durvīm klauvēja, un uz Rotenausa uzaicinājumu istabā ienāca vecais Vcrings.

— Nu, kas tad atkal noticis? — Rotenauss nepacietīgi jautāja.

— Labs un slikts, kungs, — vecais atbildēja.

— Arī labs? Es tiešām kļūstu ziņkārs.

— Šorīt no dzirnupītes izvilkts Betijas līķis.

—         Tātad noslīkusi? To tu esi labi izdarījis, vecais, — Rotenauss atzinīgi piezīmēja.

Verings noraidoši pacēla roku.

—         Barona kungs maldās — cs tur neko neesmu darījis, — viņš dedzīgi taisnojās.

— Nē? Nu, man tas vienalga, bet tā ir labi. Un kas vēl?

— Tagad cs zinu, kas bijis tur augšā, barona kungs.

— Taču beidzot. Tad jau tu zini, kas darāms.

—         Piedodiet, barona kungs, bet cs gan ieteiktu atturēties… hm… Tā bijusi līkas jaunkundze.

Rotenausa seja kļuva bāla. Viņa acis ļauni iekvēlojās.

—         Tās ir beigas, — viņš izdvesa, tad turpināja: — Nē, nekādu žēlastību, vecais! Bet tur tu nebūsi man vajadzīgs.

Vcrings atviegloti uzelpoja. Kas viņam nebija jāzina, gar to tam arī nebija nekādas daļas.

—        Bez jaunkundzes tur bija vēl viens — lielā parka strādnieks. Es neuzticos tam puisim. Pēc tam viņš pēkšņi nozuda, un neviens nezina, kur tas palicis. Bīstos, vai tikai viņš nav pārģērbies policists.

— Dieva dēļ! Vai viņš būtu ko redzējis? Kā tu zini, ka viņš bijis tur?

—        Man stāstīja resnā Minnc. Jaunkundze pusdzīva noskrējusi lejā pa kāpnēm, un strādnieks to ienesis viņas istabā.

— Tas jau vēl nenozīmē, ka viņš būtu ko redzējis.

—         Bet kādēļ tad viņš uzreiz nozuda? Acīmredzot viņā tomēr pamodušās kādas aizdomas.

Rotenauss mirkli apdomājās.

—         Pasauc Minni, viņš pēkšņi sacīja. — Šī govju kūts skaistule jau sen kopš nav pakavējusi man laiku.

Vecais Vcrings steidzās izpildīt kunga pavēli. Brītiņu vēlāk Minne bez pieklauvēšanas ienāca istabā. Viņa jau pazina sava kunga dīvai; nlbas un nebrīnījās par tā neparasto gaumi…

Kad Minne pietvīkusi pēc brīža atstāja istabu, viņa apmierināta uzlūkoja zelta naudas gabalu saujā.

Rotcnauss arvien vēl gulēja dīvānā.

—        Man atkal jāsāk dzīvot, — viņš sacīja sev. — Bet nu pie darba! Neviens mani netraucēs. Vispirms to, tad liku. Jāsmejas, ka viņa nodomājusi katrā ziņā mani apprecēt. Pagaidām man vēl jāpaciešas, lai to neizbiedētu. Viņai jādomā, ka es turpinu dzert miegazāles, ko viņa tik gādīgi man pasniedz. Kaut drīzāk parādītos avīzēs ziņa, par kuru es jau iepriekš priecājos! Un tad — pēc divām nedēļām es jau būšu Brandenfelsā!

Viņš pazvanīja. Ienāca Brauns un uz kunga mājienu piegāja cieši tam klāt.

—        Es nevēlos, ka mani traucētu, — Rotenauss čukstēja. — Neviens nedrīkst zināt, ka manis šeit nav, vai saproti? Ja atnāk kāds, kas mani nepazīst, — uzdodics tu par mani un rīkojies manā vārdā. Par algu nebēdā. Še, uzvelc manus rītasvārkus un nekādā gadījumā neatstāj šo istabu, ja vien es pats tevi nesaucu.

Viņš nometa rītasvārkus uz krēsla un apģērba to vietā žaketi. Tad tas paņēma no ieroču skapja pielādētu revolveri un no rakstāmgalda atvilktnes kādu dīvainas formas atslēgu.

Brauns izlikās neko nenojaušam, tomēr viņš skaidri redzēja, ka barons iebāza kabatā paplrnazi. Bet kas viņam daļas, ko kungs nodomājis darīt?

«Bet ja nu jaunkundze jautā pēc kunga? Viņai drīz jābūt mājās, — viņš nedroši ieminējās.

Rotenauss uzmeta tam ironisku skatu.

—        Liekas, tu esi nobijies? Tiec pats ar visu galā, tev taču nav jālaiž viņa istabā. — Viņš ielūkojās pulksteni. — Pēc stundas būšu atpakaļ. Pielūko, ka manas pavēles tiek kārtīgi izpildītas!

Viņš piespieda kādu neredzamu podziņu sienā un nozuda aiz slepenajām durvīm, kas tūliņ atkal aizvērās.

īsā ziemas diena jau bija pārgājusi nakti. Garais koridors spokaini vientuļš aizstiepās Rotenausa priekšā. Atvēris kādas durvis, viņš nokļuva istabā, kas atradās līdzās verandai. No turienes Rotenauss izgāja parkā. Smidzināja smalks sniedziņš, kas tūliņ aizputināja viņa' pēdas. Nogriezies ap stūri, viņš nozuda pils vecākajā daļā. Vecā torņa pagrabā atradās pils ciclums, un senajos laupītāju laikos tur bija smacis dažs labs nelaimīgais.

Šaurās kāpnes veda slāvus augšup. Visapkārt valdija dziļš klusums, un degunā spiedās smaga pelējuma dvaka,

Rotenauss uzmanīgi devās augšup pa apsūbējušiem kāpieniem, turēdamies pie vecajām margām. Beidzot viņš sasniedza augšējo stāvu un aizelsies apstājās zemu durtiņu priekšā. Tās atslēdzis, viņš iegāja plašā, augstā istabā.

Abi dzeltenie kaķi — īsti briesmoņi — nikni metās viņam virsū. Rotenausa roka apbrīnojami veikli pazibēja gaisā, un nākamajā acumirkli abi dzīvnieki jau gulēja uz grīdas beigti. Rotenauss izsvieda tos aiz durvīm. Istabas vidū stāvēja skaisti noaugusi sieviete brīnišķiem, gandrīz sidrabmirdzošiem matiem, kas sniedzās tai līdz papēžiem. Lielās, neparasti gaišās acis pievērsās durvīm. Cik tukšs un stings bija viņas skats!

Sieviete bija akla. Rotenauss nevaļus nodrebēja. Tas bija viss, kas bija palicis pāri no sievietes, kuru viņš reiz bija tik kaisli mīlējis.

—        Anžcla! — viņš sacīja, un viņa balss skanēja gandriz tikpat maigi un silti kā kādreiz senāk.

Sievietes aizkustinoši skaistajā sejā atplaiksnija neaprakstāmi svētlaimīgs smaids.

—        Kurt! — viņas melodiskajā balsi izskanēja reizē šaubas, bailes un gaviles.

Kāds neatvairāms spēks vilka Rotcnausu pie šis nelaimīgās, kurai tas bija nolaupījis visu: vecākus, godu, laimi.

— Kurt, tu tiešām esi atkal atnācis? Tu vēl mīli nabaga Anželu?

Viņa maigi piekļāvās savas dzīves izposlītājam.

—        Anžcla… — Rotenauss ar pūlēm izdvesa, atraisīdamies no viņas skāvieniem.

—         Viņš teica — Anžela! — nelaimīgā bērnišķā priekā iesaucās, sizdama plaukstas. Bet pēkšņi tā apklusa un piegāja pie augstā, aizsegtā loga, kur stāvēja liela, brīnišķi izrotāta arfa.

Rotenauss bija atslīdzis kādā krēslā. Uzlūkojot šo aizkustinoši mīlīgo radījumu, viņā pēkšņi pamodās visas sirdsapziņas mokas, kas līdz šim bija snaudušas tā samaitātajā dvēselē.

Ieskanējās stigas, un nelaimīgā sāka dziedāt klusā, melodiskā balsī kādu senu dziesmiņu:

„Dusi, bērniņ saldais, Mīlulīti mans…"

Rotenauss bija nometies ceļos un paslēpis seju Mēnesnīcas fejas baltā tērpa krokās.

Beigusi dziedāt, viņa lēnām piecēlās.

— Viņš guļ, mans mīļais bērniņš, — viņa klusi izdvesa un, iegājusi istabas kaktā, sāka tur ko meklēt. Tad viņa izmisusi pievērsās Rotenausam.

— Kur viņš ir? — viņa jautāja, un viņas balss trīcēja aiz bailēm. Tad lā dziļās sāpēs iesaucās: — Viņš ir prom, mans bērns! Viņi atņēmuši man to!

Pēkšņi viņa metās virsū Rotcnausam. Ar šausmīgu spēku viņa satvēra rokām tā kaklu un sāka žņaugt. Bet jau nākamajā mirklī gaisā pazibēja papīrnaža spožais asmens, un viņa bez skaņas sabruka zemē.

Mēnesnīcas feja bija beigusi cicst.

Skaļi elsodams, Rotenauss saļima līdzās nedzīvajam ķermenim uz grīdas. Nožēlojamās sāpju un baiļu asaras aizskaloja no viņa dvēseles visu, kas tajā vēl bija atlicis no cilvēcīguma.

Vecais Vcrings klusi aizvēra durvis un, tikpat uzmanīgi kā nācis, atkal nokāpa lejā. Viņš bija redzējis visu.

Bcidzol barons piccēlās un, paņemdams kādu segu, rūpīgi ietina tajā līķi, izvairīdamies to uzlūkot. Tad viņš saņēma to rokās un devās atpakaļ cauri garajai istabu rindai pa to pašu ceļu, pa kuru reiz bija gājusi ari lika.

Nonācis pie kāpnēm, viņš apstājās un ieklausījās. Viņam likās, it kā tas būtu dzirdējis uztrauktas balsis. Vai tur Brauns nesauca palīgā? Bet nē — viņš droši vien bija maldījies.

Ar šausmīgo nastu rokās viņš taustīdamies sāka kāpt lejup. Kad līķis būs nobēdzināts, lai tad nāk, kas grib, — viņš pats izrādis policijai visu pili. Lai viņi meklē!

Rotcnausam bija ar vienu foku jāturas pie kāpņu margām. Mēnesnīcas fejas garie, zīdmīkstic mati pieskārās viņa sejai. Rotcnauss šausmās notrīcēja.

Salts pelējuma gaiss iesitās viņam sejā, kad tas atvēra pagraba durvis. Cik sen viņš nebija tur bijis — kopš tās dienas, kad tas ar daudz vieglāku nastu bija nokāpis pagrabā, bet toreiz nesamais viņam bija šķitis tik neizsakāmi smags…

Nolicis līķi zemē, viņš apdomīgi rāpās uz priekšu, jo nu bija jāuzmanās, ja arī pats negribēja zaudēt dzīvību. Ar lielām pūlēm viņš nobīdīja pie malas smago akmens plāksni, kas aizsedza bedres ieeju.

Līķis jau bija atdzisis un sastindzis, bet Rotcnausam tomēr likās, it kā viņa rokas būtu pieskārušās sakarsētai dzelzij. Salti sviedri pārklāja viņa pieri. Bet tad viņš pārvarēja acumirkļa vājumu un ar spēcīgu grūdienu atbrīvojās no nedzīvā ķermeņa. Lejā dobji nošļakstēja ūdens, un daži pilieni iešļācās viņam sejā.

Rotcnauss šausmās atrāvās atpakaļ. Vai kāds viņu nevilka lejup briesmīgām, mitrām rokām?

Viņam nepietika spēka uzvelt bedrei akmeni. Pie visām miesām

trīcēdams, viņš rāpās atpakaļ uz izeju. Viņam likās, it kā no visiem kaktiem to uzlūkotu baigas, ļauni smīnošas sejas.

Beidzot viņš tomēr sasniedza kāpnes un ar tādu sparu aizcirta aiz sevis pagraba smagās durvis, ka troksnis dobji atbalsojās visā namā. Kā fūriju pajāts, Rotcnauss skriešus devās augšup pa kāpnēm.

## 67 Goda atriebējs

Uz vecās zemnieces vēlēšanos Elzbctc bija palikusi tās namā.

Viņu dziļi aizkustināja citkārt tik stingrās sievietes sirsnīgā laipnība, uz kuru tā atbildēja ar meitas maigumu, ccnzdamās uzminēt ikvienu nākamās vīramātes vēlēšanos.

Tomēr viņa vēl nejutās pilnīgi laimīga. Viņa nespēja aizmirst savu dziļi aizvainoto godu un samierināties ar domām, ka viņas dzīves izpostītājs turpina dzīvot nesodīts. Elzbctc negribēja kļūt bagāt= zemnieka sieva, kamēr nebūs atguvusi savu godu.

Skumju skatu viņa lūkojās plašajā pagalmā, kur viņas dēliņš līks rotaļājās savā nodabā.

«; — Jau atkal tik drūma, Elzbct? — Konrāds Lcscns maigi jautāja uzlikdams roku tai uz pleca. Kādēļ tu negribi uzticēties man? T taču zini, ka mana sirds pukst vienīgi tev. Pēc dažām nedēļām tu kļūs mana mīļā sieviņa. Nekas vairs nespēj mūs šķirt. Aizdzen taču šr drūmās ēnas, kas aptumšo mūsu laimi! Atvieglo savu sirdi un paša* man, kas viņš bija? Es nejautāju aiz ziņkāres, mīļā, bet gribu to nclie pārmācīt pēc nopelniem. Tad tu varēsi brīvi uzelpot, jo viņš b~ spiests tev apliecināt, ka nelietīgi izmantojis tavu naivumu, solīdamic tevi precēt.

—  Lai pasaku tev, kas viņš bija? — Elzbctc iesaucās, aizsegdam seju rokām. — O, man būtu aiz kauna jāiegrimst zemē!

—  Nabaga mīļo Elzbct, — Konrāds sirsnīgi sacīja, — es negrib zināt neko citu, tikai pasaki man viņa vārdu, ja tu mani tiešām mīli. Viss bijušais lai paliek aizmirsts un aprakts. Manās acīs tu esi tā pat! tīrā, nevainīgā meitene, kuru es vienmēr esmu mīlējis. Visam pārējar nav nozīmes. Tādēļ nemoki sevi ar pašpārmetumiem. Manis un š nevainīgā bērna dēļ pārvari savu kautrību. Neslēp man vairs ilgāk — kas viņš ir?

Elzbctc neizsakāmi cieta. Bet viņa taču mīlēja šo krietno jaunekli gribēja darīt to laimīgu un arī pati baudīt tīru laimi pie viņa sāniem.

Viņa piecēlās un uzlika abas rokas tam uz pleciem. Viņas vijolīšzi lajās acīs mirdzēja lielas asaras.

—       Jā, cs pateikšu tev to, — viņa čukstēja. — Un ja tu mani pēc tam nicināsi — cs klusi aiziešu. Bet bērnu, Konrād, manu bērnu tu paturi… un aizmirsti mani.

—        Nerunā tā, mīļotā. Vai vārds, kuru tev tik smagi izrunāt, varētu grozīt manas jūtas pret tevi? Nē, nekad cs nelaidīšu tevi projām, jo bez tevis es nespēju dzīvot!

Elzbete iesliga viņa skāvienos un piekļāva seju tā krūtīm. Tad viņa pievilka Konrāda galvu sev klāt un klusi iečukstēja tam ausi vienu vienīgu vārdu.

Lesens vēl ciešāk apņēma jauno sievieti. Viņa skatiens drūmi un draudīgi vērās tālē.

— Ko tu domā, Konrād? — Elzbete bikli jautāja.

—         Ak, šis nožēlojamais blēdis! Bet pacictics, mīļotā. Atmaksas bridis tuvojas. Tu neredzēsi mani, pirms viņš nebūs saņēmis pelnīto sodu un nožēlojis savu nelietību.

—        Konrād, tu viņu nepazīsti! Viņš ir briesmīgs, rupjš un nepiekāpīgs…

—        Es nebīstos no viņa dusmām. Tu runāji par kādām vēstulēm, mīļā?'

—Jā, man tās vēl ir.

—         Iedod man tās. Es piespiedīšu viņu apstiprināt kādreiz doto solījumu, bet tad nosviedīšu šo solījumu viņam pie kājām.

— O, Konrād, cik labs tu esi!

—        Klusē, nekādu pateicību! Paliec sveika, mīļā! Kad tu mani atkal redzēsi, tavs gods būs nomazgāts tīrs, un ļaunajām mēlēm būs jāapklust.

— Es tevi lūdzu, Konrād, — esi uzmanīgs!

—         Es netīkoju pēc viņa dzīvības, jo negribu aizsteigties priekšā liktenim, kas viņu reiz pārmācis par visām nelietībām.

Vēlreiz cieši noskūpstījis Elzbcti, viņš aizgāja. Viņa nolūkojās tam pakaļ, kamēr vien bija saskatāms tā slaidais, spēcīgais stāvs. Tad viņa noslīga ccļos un sāka sirsnīgi lūgt Dievu.

* * *

Konrāds Lcscns ātriem soļiem devās uz priekšu, laipni saņemdams pretimnācēju godbijīgos sveicienus. Viņš bija viens no bagātākajiem lauku īpašniekiem visā apvidū un ar savu taisno, godīgo raksturu bija iemantojis vispārēju cieņu.

Viņš cieši sažņaudza rokā jājampātagas sudraba rokturi. Lidz Lindcnhozai bija diezgan tālu, bet viņš gribēja nokļūt tur nepamanīts un tādēļ gāja kājām.

Lesens labi apzinājās, cik bīstams bija viņa nodoms. Baronu Rotenausu viņš jau gadiem ilgi nebija redzējis un tikai neskaidri atcerējās 4ā izskatu, bet par barona netiklo, izlaidīgo dzīvi viņš bija daudz dzirdējis. Un nu izrādījās, ka ari meitene, kuru viņš jau sen mīlēja, ir viens no Rotenausa upuriem.

Viņam nenāca ne prātā tādēļ atteikties no Elzbctcs. Viņš mīlēja to pārāk dziļi, lai varētu iedomāties dzīvi bez viņas. Viņa cēlais raksturs nepazina aizspriedumus.

Beidzot Lesens sasniedza Lindcnhozu. Pagalmā viņš salika veco Veringu, kas to godbijīgi sveicināja, domādams, ka bagātais zemnieks ieradies, lai nokārtotu kādu darījumu ar baronu.

—  Ļoti nožēloju, Lcscna kungs, — viņš laipni atbildēja uz jaunekļa jautājumu, — bet barona kungs ir ļoti slims un nevienu nepieņem.

— Mani viņš tomēr pieņems, — Konrāds vēsi atbildēja. — Esmu atnācis pie jūsu kunga kādā svarīgā, neatliekamā lietā…

Vcrings atradās neapskaužamā stāvoklī. Viņš taču zināja, ka barons nav savā istabā un bija piekodinājis to netraucēt.

Bet tad Vcringam iešāvās prātā kāda jocīga doma, un tikko manāms smīns pārslīdēja viņa lūpām. Uz Braunu viņš jau sen neturēja labu prātu, jo tas ar katru dienu kļuva iedomīgāks un pat pret viņu gribēja tēlot kungu. Un jājampātaga Konrāda rokā lika viņam nojaust, ka tas nebūt nav nācis draudzīgos nolūkos.

— Vienu mirkli, Lcscna kungs, — viņš sacīja. — Es pieteikšu jūs barona kungam, varbūt jūsu dēļ viņš tomēr taisīs izņēmumu.

Brītiņu vēlāk vecis atkal iznāca un aicināja apmeklētāju ieiet. Lesens klusēdams pagāja viņam garām, cieši aizvērdams aiz sevis durvis.

Brauns laiski gulēja sava kunga dīvānā un omulīgi smēķēja vienu no tā dārgajiem cigāriem. Viņš labprāt bija mierā kaut reizi mūžā tēlot īsta kunga lomu. Lcscnam ienākot, viņš mierīgi palika guļot, jo uzskatīja to par augstdzimtības pazīmi: Lcscnu, kas bija radis, ka visi vienmēr izturas pret to ar cienību, šāda nevērība dziļi aizskāra.

—  Liekas, jūsu sulainis nav mani pareizi picteicis, baron Rotenaus! — viņš skarbi sacīja un, nenogaidījis uzaicinājumu, nosēdās pretim viltus muižniekam.

Brauns neviļus satrūkās un piecēlās.

— Ko tad jūs īsti vēlaties, Lcscna kungs? — viņš jautāja, cenzdamies runāt pēc iespējas augstprātīgākā tonī, kas iznāca diezgan smieklīgi.

Lcscnu arvien vairāk pārsteidza smalkā kunga nejēdzīgā uzvešanās.

—  Vai tiešām jūs nekad vēl nebūtu dzirdējis manu vārdu? — viņš jautāja, rotaļādamies ar jājampātagu un draudīgu skatienu vērodams nekaunīgo sulaini.

BraUnam kļuva pavisam neomulīgi. Šī cilvēka izturēšanās viņam nemaz nepatika. Un kādēļ tas turēja rokā pātagu?

—        Jums būs jārunā mazliet skaidrāk, — viņš vīzdegunīgi sacīja. — Es nemīlu minēt mīklas.

Konrāds izņēma no kabatas dažas vēstules.

— Vai pazīstat šo rokrakstu? — viņš pieceldamies jautāja.

Arī Brauns piecēlās. Nu viņš saprata, ko šis apmeklētājs gribēja. Viņš palūkojās apkārt pēc kāda ieroča, bet tuvumā nekā piemērota nebija.

—         Nē, — viņš droši meloja, kaut no pirmā acu uzmetiena bija pazinis Rotcnausa rokrakstu.

—         Tātad jūs vēl gļēvi liedzaties? — Konrāds kvēlojošām acīm icsaucās.

Brauns nebija gļēvs, un šāds apvainojums dziļi aizskāra tā patmīlību.

—         Apsveriet rūpīgāk savus vārdus, — viņš sašutis iesaucās, — citādi…

—         Nu — citādi? Kādēļ jūs neturpināt? Varbūt jūs gribat noliegt arī to, ka esat pavedis Elzbcti Bornu?

Sulainis nekaunīgi iesmējās.

—         Pavedis? Lieliski! Tas nemaz nebija tik grūti izdarāms, mans mīļais. Jūs darītu prātīgi, ja npHktos par šo skuķi nc zinis!

—         Nekauņa! — Konrāds dusmās iekliedzās un tik stipri iecirta ar jājampātagu Braunam sejā, ka tas atstrcipuļoja atpakaļ.

Braunu sagrāba trakas dusmas. Viņš gribēja mesties virsū Lesenam, bet pātaga turpināja kapāt viņa galvu, seju un kaklu, lā ka beidzot viņš bija spiests meklēt patvērumu aiz rakstāmgalda un skaļi saukt palīgā. Tomēr neviens nerādījās. Vcrings aiz durvīm apmierināti smaidīja. Viņš labprāt novēlēja Braunam šo pārmācību.

—          Žēlastību! — sulainis smilkstēja, bīdamies, ka Lesens savā atriebībā varētu salauzt tam visus kaulus. — Žēlastību!

Konrāds nicīgi iesmējās.

—          Vai nu tu atzīsies, ka esi pievīlis Elzbeti Bornu ar melīgiem solījumiem? Vai atzīsies, ka esi solījies vii)u precēt?

— Jā, jā, atzīstos! — Brauns bez apdomāšanās atbildēja.

—         Labi, tad sēdies un raksti, ko es diktēšu! — Lesens pavēlēja, atgrūzdams Braunu rakstāmgalda sēdeklī.

Pārbiedētais sulainis neiedrošinājās pretoties. Trīcošu roku viņš rakstīja, ko Lesens tam diktēja:

«Atzīstos, ka esmu nekrietnā veidā pavedis Elzbcti Borna jaunkundzi, kad tai vēl bija tikai sešpadsmit gadu, un vairākkārt esmu arī solījies viņu apprecēt. Tālāk atzīstos, ka visi šie solījumi bijuši tikai nekaunīgi meli, jo cs nekad neesmu domājis tos pildīt. Ar šo apliecinu, ka Borna jaunkundzes dēls ir mans bērns, kādēļ esmu ar mieru viņu apprecēt un dot bērnam savu vārdu…"

—        Nu, ko jūs vēl kavējaties? — Konrāds jautāja, draudīgi uzlūkodams Braunu, kas vilcinājās rakstīt pēdējos vārdus.

— Es lai apprecu viņu? — sulainis šausmās iesaucās.

—        Protams, tas taču ir vienīgais līdzeklis, kā nelaimīgajai meitenei atkal atdot tās nolaupīto godu.

Pātaga draudoši pacēlās gaisā, un Brauns steigā uzrakstīja prasīto.

—        Tā, un nu vēl parakstu: Kurts, barons fon Rotenauss, Lindcnhozā.

Brauns nopūzdamies uzrakstīja arī to un tad noguris atlaidās krēsla atzveltnē. Bīstamais apmeklētājs nu beidzot, kā likās, bija apmierināts. Viņš rūpīgi noglabāja p'apīru kabatā un tad ironiski uzlūkoja platās, sarkanās svītras, kas bija šausmīgi pārvērtušas šķietamā barona seju. .

—        Ja jums patīk, varat mani iesūdzēt, — Lesens mierīgi sacīja. — Labprāt esmu ar mieru apliecināt, ka šīs pārmācības pēdas jūsu sejā esmu atstājis es. Prasīt nojums gandarījumu — to cs uzskatu priekš sevis par pazemojumu. Es aptraipītu Lcscnu tīro vārdu, ja duelētos ar tādu nelieti, kāds ir pēdējais barons Rotenauss!

Brauns dusmās trīcēja, tomēr neiedrošinājās neko iebilst.

—        Beigās varu jums paziņot, ka Borna jaunkundze atsakās no jūsu vārda, viņai vajadzīgs tikai rakstisks apliecinājums tam, ka esat ar mieru viņu apprecēt. Tikai neiedrošinieties runāt ko ļaunu par manu nākamo sievu, citādi cs izpliķēšu jūs uz klajas ielas. Sapratāt?

—          Eš cietīšu klusu, — Brauns nomurmināja. — Bet mēs vēl tiksimies, un pēdējais barons Rotenauss pratīs atrast ari citu līdzekli, lai atmaksātu jums par šo pazemojumu.

Konrāds uzmeta viņam nicīgu skatu un neatvadījies izgāja no istabas. Klusībā viņš tomēr brīnījās par Rotenausa necerēti drizo piekāpšanos, jo viņš bija sagaidījis no tā daudz lielāku pretošanos.

Ātriem soļiem Lesens devās mājup. Viņš jau priecājās, ka nu Elzbctc'atkal atgūs pazaudēto mieru un jautrību. Jau notālēm viņš ieraudzīja Elzbcti ar bērnu stāvam pie loga un apsveica tos, mādams ar cepuri.

Mirkli vēlāk Elzbete jau dlisēja viņa skāvienos. Neviens no viņiem nerunāja ne vārda. Viņu aizkustinājums bija pārāk dziļš, un ikviens skaidri lasīja otra sejā tā patiesās jūtas.

Tikai tagad viņi bija pilnīgi un galīgi atraduši viens otru.

## 68 Zibens no skaidrām debesīm

Prokurors bija tā apkrauts ar darbiem, ka tikai ar pūlēm tika ar visu galā. Brandcnfclsas prāva arvien vairāk sarežģījās. Arī ar galvenās apsūdzētās atbrīvošanu viņš nebija apmierināts, jo vairāk tādēļ, ka Zuzannas Vcrncras nevainība nu bija pilnīgi pierādīta. Atkrita katras aizdomas arī pret baronu Rotenausu.

Turpretim par Gabriclas vainu viņš bija pilnīgi pārliecināts. Visi apstākļi runāja viņai par ļaunu. Visaugstākā mērā aizdomīgs prokuroram šķita ari Roberta Vernera pašnāvības mēģinājums, par kādu Ulrihs Rcišcnovs bija šo gadījumu iztēlojis.

Sapņainais dzejnieks pēkšņi bija pārvērties dedzīgā, sajūsmas pilnā juristā — tur katrā ziņā kaut kas slēpās.

Tās visas bija smagas rūpes. Tomēr prokurors bija cicši apņēmies katrā ziņā atmaskot neparasti veiklo noziedznieci, par kādu tas uzskatīja Gabriclu.

Kaut tikai viņa, neraugoties uz lielo drošības naudu, neaizbēgtu kopā ar savu aizstāvi, kuru tā acīmredzot bija pratusi galīgi savaldzināt un pakļaut savai gribai. Viņš taču bija bez apdomāšanās iemaksājis viņas dēļ veselu bagātību, kuru tas tikai nupat bija ieguvis.

Tātad bija jārīkojas drīz. Tomēr vajadzēja uzmanīties, lai neciestu arī nevainīgs cilvēks, jo Normana līdzdalība noziegumā taču bija vēl tikai minējums. Vispirms prokurors gribēja noskaidrot, vai Robertam vispār bijis kāds iemesls doli6š pašnāvībā. Uz šo jautājumu vislabāk varēja atbildēt, protams, viņa māte — Anna Vernera kundze. Ka cietušais uzņemts grāfa Rcišcnova pilī, tas prokuroru nepārsteidza, jo Ulrihs bija pratis atrast tam pietiekamu izskaidrojumu. Labsirdīgā grāfiene sākumā bija aiz pārpratuma noturējusi Robertu par savu dēlu, un vēlāk tai sirdsapziņa neatļāva izraidīt nelaimīgo no sava nama.

Prokurors devās uz Brandcnfelsu, lai negaidot pārsteigtu Annu Verneru un nedotu tai laiku sagatavoties nopratināšanai. Viņš sevišķi neuzticējās visai šai ģimenei, atskaitot vienīgi Zuzannu.

Beidzot rati apstājās. Prokurors izkāpa un, pavēlējis vedējam gaidīt, devās uz vārtsarga namiņu. Nesagaidījis atbildi uz saviem klauvējieniem, viņš atvēra durvis un iegāja. Pirmā istaba bija tukša, un arī nākamajās nebija neviena cilvēka. Vai tiešām Gabriela jau būtu paguvusi aizbēgt?

Viņš izgāja priekšnamā un klausīdamies palika slāvam pie kāpnēm, kas veda augšējā stāvā. Vai tur kāds klusi neraudāja?

Viņš uzmanīgi uzkāpa augšā. Kādas durvis bija vaļā, un istabā sēdēja Vernera kundze. Viņa izskalijās ļoti nobijusies un turēja rokās lielu papīra loksni. Pēkšņi viņa ļāva tai izslīdēt no pirkstiem, un pati saļima zemē.

Prokurors piesteidzās viņai klāt un piecēla to. Tieši tobrid viņa skats nejauši pievērsās papīram. Vai tas varēja būt? Vai acis viņu nevīla?

Viņš paņēma dokumentu un sāka to steigā lasīt:

,Ja mana meita Gabricla gada laikā neatgriezīsies pie manis un nenožēlos savu nepaklausību, tad viņa zaudē visas mantojuma tiesības, kas tādā gadījumā pāriet uz manu vienīgo radinieku, baronu Kurtu fon Rotenausu Lindcnhozā, kas pēc manas nāves iegūst grāfa Brandenfelsa vārdu un kļūst par manu vienīgo mantinieku…"

Prokuroram likās, ka viņš sapņo. Viens no nozudušajiem testamentiem nu bija atradies — šeit, vārtsarga namiņā, ko apdzīvoja Verneru ģimene!

Šajā mirkli Anna atguva samaņu un iekliegdamās pietrūkās kājās. Viņa pazina prokuroru, redzēja svarīgo dokumentu tā rokās, un visa pasaule sāka griezties viņas acu priekšā. It kā no milzīga attāluma viņa dzirdēja prokurora balsi:

— Kā šis dokuments nokļuvis jūsu dzīvokli?

—  Es atradu to šeit, kad uznācu manas meitas istabā, gribēdama mazliet atpūsties, — viņa aizžņaugtā balsi atbildēja. — Zvēru jums, ka nezinu, kā šis nelaimīgais papīrs šeit nokļuvis — es tikai nupat to ieraudzīju!

Prokurors sajuta līdzcietību pret šo nelaimīgo sievieti, kuras vārdi skanēja tik pārliecinoši. Bet pienākums prasīja no viņa cietu sirdi un skaidru, nelokāmu prātu.

—  Tas noskaidrosies, vai esat teikusi patiesību, — viņš diezgan saudzīgi sacīja. — Acīmredzot jūs labi apzināties, kāda nozīme ir šī dokumenta nokļūšanai manās rokās, jo citādi jūs taču tik ļoti neuztrauktos. Kas gan cits, ja nc jūsu vedekla būtu šo papīru šeit noslēpusi? Jādomā, ka viņreiz policija nav to pamanījusi un jūs tikai nupat esat to atradusi, jo citādi taču jūs, lai glābtu savas ģimenes piederīgo, būtu šo testamentu katrā ziņā iznīcinājusi. Vai nav tiesa?

Anna mehāniski pamāja ar galvu. Viņa nupat sāka kaut ko nojaust, kas tai šķita daudz briesmīgāks par prokurora izteiktajām aizdomām. Varbūt šis dokuments atradies Zuzannas rīcībā? Bet kā gan tas tādā gadījumā būtu varējis nokļūt šeit uz galda?

— Jūs tātad piekrītat man, un tas ir ļoti prātīgi darīts, — prokurors apmierināts turpināja. — Es varu iedomāties, kā tas noticis: jūsu vedekla vai nu ar, vai arī bez jūsu meitas ziņas noslēpusi testamentu viņas istabā, lai viņa to iznīcinātu. Varbūt atradīsies vēl arī otrs testaments.

Vernera kundze sāka pamazām saprast viņa vārdu nozīmi. Tātad viņš uzskatīja Gabrielu par rūdītu noziedznieci, kas spējīga uz visu, lai tikai glābtu sevi!

—   Šo testamentu cs katrā ziņā atradu nejauši, — viņa dedzīgi atbildēja. — Bet cs to neesmu meklējusi. Kad ienācu istabā, tas jau gulēja uz galda.

—        Kā, tas klaji mētājās šeit uz galda? Neiespējami! — prokurors aizkaitināts iesaucās. — Nestāstiet taču man pasaciņas!

—        Zvēru pie Dieva, ka tā ir! Papīrs gulēja uz galda, it kā kāds steigā būtu to tur nolicis. — Viņa pēkšņi apklusa un kļuva domīga.

—         Vernera kundze, jūs prasāt no manis pārāk daudz! Tam taču neviens neticēs. Es labprāt ticu, ka šis atradurtis jūs pašu nobiedēja — to es ari redzēju. Bet sakiet man patiesību: kur jūs atradāt šo papīru?

—        Kaut man būtu jāmirst, es tomēr varu atkārtot tikai to, ko jau teicu: man ienākot, dokuments jau gulēja šeit uz galda!

—         Nu, lai tas paliek. Vārdu sakot, es atrodu nozudušo testamentu jūsu namā otrā dienā pēc jūsu vedeklas atbrīvošanas no cietuma. Kur apsūdzētā pašreiz atrodas?

—         Viņas šeit nav. Viņa ir pie sava vīra, grāfa Reišenova namā, — Anna nobijusies atbildēja.

— Vai esat pārliecināta, ka viņa vēl atrodas tur?

Anna viņu izbrīnā uzlūkoja.

—         Protams, kur gan citur viņa varētu būt? Manai vedeklai taču nekādā ziņā nevarētu ienākt prātā bēgšanas domas. No tām viņu attur nc vien savas nevainības apziņa, bet ari vira slimība un viņas pašas pašreizējais stāvoklis.

— Tātad tas tomēr ir patiesība, ka jūsu vedeklai gaidāms bērns?

—        Jā gan. Nabadzīte! Cik laimīga viņa pārnāca no cietuma, bet cik drīz rūgtā patiesība aizdzina viņas prieku!

Prokurors ieskatīja, ka no Annas viņš pašreiz neko vairāk neizdibinās. Bet vai tad viņš nevarēja būt pilnīgi apmierināts ar sava apmeklējuma necerēto iznākumu?

Gabriclas brīvībai, protams, nu bija beigas. Prokurors atzina par vajadzīgu to tūliņ atkal apcietināt.

— Cik ilgi jūsu vedekla uzturējās pie jums? — viņš jautāja.

—         Tikai īsu brīdi — varbūt nepilnu stundu, jo tad ieradās grāfs Rcišenovs ar nelaimīgo ziņu, un mēs visi trīs aizbraucām uz Rozcnburgu.

—        Vai visu laiku viņa bjja kopā ar jums, vai arī kādu brīdi uzkavējās šajās telpās viena?

— Tikai dažas minūtes manā guļamistabā.

— Ar to pilnīgi pietiek.

—          Prokurora kungs, tas nav iespējams, ka mana vedekla būtu nolikusi šeit šo testamentu. Tad taču viņai vajadzētu būt ārprātīgai.

—         Nepūlieties, Vernera kundze, viņa darīja to pilnīgi apzināti, jo gluži pareizi uzminēja, ka jūs ienāksit šeit. Ja es būtu ieradies tikai dažas minūtes vēlāk — no dokumenta vairs nebūtu ne miņas. Tā ir mana pārliecība. Jūs taču nemēģināsit apgalvot, ka nebūtu šo bīstamo papīru iznīcinājusi?

Anna klusēja. Viņai nebija ko atbildēt.

—   Bet nu jūs pati redzat, ka apsūdzētās viltīgais nodoms nav izdevies. Tagad man vairs nav nc vismazāko šaubu par viņas vainu. Gan mēs vēl piedzīvosim, ka kādu dienu ari otrs testaments pēkšņi atradīsies tādā vielā, kur nevienam no mums neienāktu prātā to meklēt.

īsi atvadījies, viņš izgāja un, iekāpis ratos, lika kučierim braukt.

—  Šis Gabrielas liktenīgais skaistums jau nodarījis pārāk daudz nelaimju, — viņš domāja. — Vispirms viņas noziedzīgajai dabai par upuri krita Roberts Verners. Zināms, viņš ir skaists vīrietis, un nav brīnums, ka viņa to kādreiz arī mīlējusi. Bet, kad trūkums kļuva pārāk smags, šī mīla bija galā. Pat pret savu māti viņa pacēla roku, lai tiktu pie bagātības! Un nu šis sapņotājs Normans ļāvies apburtics no viņas skaistuma un liekuļotās tikumības. Bet ar to vēl nepietiek: viņa bez apdomāšanās novāc no ceļa savu viru un mierīgu sirdi cenšas vērst visas aizdomas pret nabaga Zuzannu. Par to es tagad esmu pilnīgi pārliecināts. Šī čūska jāpadara nekaitīga. Kaut tikai es nenokļūtu galā par vēlu! Vai Normana aizceļošana būtu veikla izdoma, lai palīdzētu viņai aizbēgt? Varbūt tie abi jau sen ir pāri kalniem, un man atliks tikai noplātīt rokas. Bet, ja viņa vēl ir tur, es viņu bez žēlastības apcietināšu tieši pie slimā vīra gultas. Es visiem atvēršu acis, un viņš var justies laimīgs, ka palicis dzīvs. Šī fūrijā, šis dēmons eņģeļa izskatā! Nu bet mani viņa nepievils. Piecpadsmit gadi cietumā viņai nodrošināti!

Bija jau vakars, kad pajūgsbeidzot iebrauca Rozcnburgā. Pie tiesas nama viņš izkāpa un brītiņu vēlāk atgriezās kopā ar diviem tiesas sulaiņiem, no kuriem viens nesa līdzi roku dzelžus.

Pajūgs devās tālāk un drīz apstājas grāfa Reišcnova lepnās pils priekšā. Uzkāpis augšā, prokurors pavēlēja sulainim:

—   Pasakiet jaunajam grāfam Rcišcnovam, ka prokurors vēlas runāt ar viņu ļoti steidzamā lietā!

—   Ar ko varu pakalpot, prokurora kungs? — viņš jautāja, ar slepenām bailēm vērodams sava priekšnieka nopietno seju un tā pavadoņus.

— Mīļo grāf, mans amats atkal uzliek man kādu ļoti smagu pienākumu, — prokurors iesāka, sekodams viņam istabā. — Man pat jāsagādā jums zināmas nepatikšanas, jo esmu ieradies apcietināt Vernera kundzi. Viņa taču vēl ir šeit?

Ulrihs satrūkās.

— Mans Dievs, vai tas var būt? Viņa taču nupat tika atbrīvota! Vai tad šī pavēle būtu atkal atcelta? — viņš izmisis jautāja.

— Nē. Bet es esmu ieguvis pret viņu jaunus tik pārliecinošus pierādījumus, ka jūtos spiests nekavējoties to atkal apcietināt. Jūs dzirdēsit par to Vernera kundzes klātbūtnē. Lūdzu, vediet mani pie viņas.

—         Prokurora kungs, esiet taču līdzjūtīgs! Viņa nevar bēgt un nebēgs, viņas virs ir ļoti slims, un mēs visi galvojam par viņu! — Ulrihs lūdzās. .

—         Ļoti nožēloju, ka nevaru jūsu vēlēšanos izpildīt, grāfa kungs. Jūsu labā, cēlā sirds jūs vada — jo kā gan citādi jums varētu ienākt prātā aizstāvēt svešu sievieti? Bet vispirms noklausieties, kas man kļuvis zināms, un jūs pats atzīsiet, ka viņa nav jūsu līdzjūtības cicniga!

—         Tā būtu viņa nāve! Mans… draugs jūtas tik apmierināts, tik laimīgs, redzot savu sievu brīvu. Es uzņemos katru atbildību, es nevedu jūs pie viņa!

—         Ascsora kungs! Vai gribat man spītēt? Neaizmirstiet, ka esmu jūsu priekšnieks!

Ulriha seja kļuva gluži pelēka. Ak, kaut viņš būtu to nojautis! Viņš taču varēja noslēpt Gabriclu pie Judītes.

—         Ļaujiet man vismaz sagatavot nabadzīti! Esiet līdzcietīgs pret slimnieku! Ikviens uztraukums var to nonāvēt.

—        Es negribu kaitēt Vernera kungam. Bet jūs taču tikpat nevarēsit viņam noklusēt, kas noticis. Tomēr — lai notiek, kā vēlaties: esmu ar mieru apcietināt viņu šajā istabā. Dodiet man savu godavārdu, ka ataicināsit apsūdzēto šurp, nesakot tai, ap ko lieta grozās.

Ulriham nebija citas izejas. »

—        Dodu jums savu godavārdu, prokurora kungs, — viņš aizžņaugtā balsi sacīja un steigā atstāja istabu.

Klusiņām viņš iegāja slimnieka istabā. Roberts bija viens. Viņa mierīgie elpas vilcieni liecināja, ka tas iegrimis atspirdzinošā miegā.

Pēkšņi kāds viegli pieskārās viņa plecam. Aiz viņa stāvēja māte ar bailēs pārvērstu seju.

—        Es dzirdēju visu, — viņa čukstēja. — Es aizvedu Gabrielu savā istabā. Prokurors nedrīkst to apcietināt — tā būtu viņas nāve.

—        Māt, ar to mēs tikai kaitētu viņai, — Ulrihs atbildēja. — Un cs taču devu prokuroram godavārdu. Man šķiet, viņš jau nāk šurp.

Tiešām otrā istabā vērās durvis. Grāfiene ātri izgāja un, it kā sargādama, aizstājās priekšā slimnieka istabas durvīm.

Prokurors godbijīgi sveicināja.

—        Godātā grāfienes kundze, — viņš sacīja, — man ļoti nepatīkami traucēt jūsu nama mieru, tomēr ccru, ka jūs netraucēsit man pildīt manus smagos pienākumus.

Grāfiene nevarīgi nokāra rokas.—Tā, kuru jūs meklējat, nav šajā istabā, prokurora kungs. Bet jūs nedrīkstat viņu tagad apcietināt. Vai esat mierā uzņemties atbildību, ja viņa jau ccļā uz cietumu… dzemdētu bērnu?

Prokurors nebija to gaidījis. Tomēr viņš nepiekāpās.

—        Es pasūtīšu slimnīcas ratus, lai apsūdzētās pārvešana nevarētu tai kaitēt.

— Vai tad tiešām jums nemaz nav sirds? Nelaimīgā taču nevar un arī negrib bēgt. Mēs visi galvojam par viņu, ja jau jūs negribat ticēt grāfienei Brandenfelsai.

—        Man šeit nav nekādas grāfienes Brandcnfclsas, bet ir tikai smaga noziedzniece, kuras noziegums tagad pilnīgi pierādīts, — prokurors uztraukts atbildēja.

Grāfiene pagriezās uz iešanu.

— Jums taču nav nekas pretī, ja es pati viņu atvedu?

Prokurors mēmi palocījās.

Brītiņu vēlāk grāfiene ieveda istabā Gabrielu, kas tikai ar pūlēm turējās kājās. Ieraugot prokuroru un tiesas kalpus, viņa saprata visu.

Pat prokuroram kļuva viņas žēl.

—         Man jūs no jauna jāapcietina, Vernera kundze, — viņš sacīja, izvairīdamies to uzlūkot. — Annas Vernera kundzes namā es atradu testamentu, ar kuru grāfiene Brandcnfelsa ieceļ baronu Rotenausu par savu vienīgo mantinieku. Protams, šo dokumentu jūs tur bijāt noglabājusi, vai nu cerēdama, ka jūsu vīramāte to iznīcinās, vai arī — kas vēl ļaunāk — gribēdama novērst aizdomas uz nevainīgu cilvēku!

Gabricla klausījās, sastingusi no pārsteiguma un šausmām. Grāfiene sašutusi izslējās.

—        Tas taču kas nedzirdēts! — viņa dedzīgi iesaucās. — Jūs nedrīkstat nelaimīgo apcietināt uz tik nejēdzīga apgalvojuma pamata!

—          Es tikai pildu savu pienākumu, — prokurors vēsi atbildēja. — .Apsūdzētā, sekojiet man!

Grāfiene raudādama apskāva Gabrielu, kas trulu skatu lūkojās grīdā, it kā viņai gar visu to nebūtu nekādas daļas.

—        Viņa sekos jums, bet nejau jūsu nožēlojamajā īrētajā pajūgā, — grāfiene sarūgtināta sacīja. — Liec aizjūgt manu ekipāžu, Ulrih. Es taču drīkstu viņu pavadīt?

—        Jūs rūpējaties par apsūdzēto, it kā tā būtu jūsu tuviniece, godāto grāfien. Nevaru noraidīt jūsu augstsirdīgo lūgumu, tikai, protams, tādā gadījumā jums jāļauj arī man braukt jūsu ekipāžā!

— Rati jau piebraukti, māt, — Ulrihs atgriezies ziņoja.

Grāfienes un Ulriha atbalstīta, Gabricla atstāja namu, kur viņas

vīrs mierīgi gulēja, neko nenojauzdams.

—        Robert! — viņa pēkšņi iekliedzās, it kā tikai tagad būtu sapratusi savu šausmīgo likteni. — Ak, Robert, kāda gan būs tava atmoda, kad tu vairs neredzēsi mani?

Prokurors pamanīja, ka grāfiene viņai ko iečukstēja ausī, kas redzami to nomierināja. No kalpotājiem neviens nebija redzams. Ulrihs bija tos visus aizraidījis.

Uz slēgtās ejcipāžas bukas sēdēja Linge. Viņam bija nācies atstāt slimo kungu, lai izpildītu Ulriha skarbo pavēli.

Prokurors nosēdās pretim abām sievietēm. Tiesas sulaiņi novietojās īrētajos ratos. Ulrihs atvadoties sniedza svainei roku. Ko gan teiks

Roberts un advokāts Normans, kad dabūs zināt par viņas apcietināšanu?

Ulrihs lēnām kāpa augšup, lai ielu brāļa istabā.

Pajūgs apstājās cietuma pagalmā.

—         Atvadieties no savas augstsirdīgās labdares, — Gabrielu no drūmajām pārdomām iztraucēja prokurora balss.

—         Kā, vai tad cs nevaru iet līdzi un redzēt, kur jūs novietosit nabadzīti? — grāfiene sašutusi iesaucās.

—          Nē, tas nav iespējams. Jūs, godātā grāfiene, nezināt, kas ir cietums, un pēc manas izturēšanās jūs varētu iegūt pilnīgi nepareizu priekšstatu par mani.

—         Jūs taču ncicslodzīsit viņu kādā nožēlojamā kamerā ar cietu lāvu?

—         Jūsu uzskati par valsts cietumu ir pavisam aplami. Protams, mīkstu mēbeļu un ērtu gultu tur nav.

—         Un nelaimīgajai būs jāpaliek vienai šaurā, tumšā telpā šādā stāvoklī?

—         Tas gadās diezgan bieži. Bet neraizējieties, viņai tiks sniegta nepieciešamā palīdzība. ,

Grāfiene gandrīz raudāja. Viņa ienīda prokuroru, kura nežēlība tai šķita neizprotama. Gabricla klusēja, it kā šī saruna nemaz neattiektos uz viņu.

Uz prokurora mājienu abi liesas sulaiņi pienāca pie ratiem.

— Aizvediet apcietināto B. korpusā, — prokurors pavēlēja.

Gabricla aizkustināta noskūpstīja grāfienei roku.

—        Pasakiet jūs to viņam, — viņa lūdza. — Es zinu, jūs atradīsit īstos vārdus. Un aizlūdziet par mani, man liekas, it kā jūsu lūgšanas spētu darīt brīnumus, un vienīgi brīnums vēl var mani glābt.

Viņa izkāpa un gurdiem soļiem sekoja tiesas sulaiņiem. Grāfienei asaras saskrēja acīs.

—        šai sievietei tiek nodarīta nelabojama netaisnība! — viņa kaislā sašutumā iesaucās. — Prokurora kungs, vai jūs uzņemsities atbildību par visu, ja viņas nevainība reiz nāks gaismā?

Prokurors paraustīja plecus.

—          Es rīkojos pēc nešaubīgas pārliecības, — viņš mierīgi atbildēja. — Par visu, ko daru, es esmu mierā atbildēt Dieva un cilvēku priekšā.

Grāfiene redzēja, ka būtu velti mēģināt pārliecināt šo cietsirdīgo cilvēku. Vēsi atvadījusies, viņa pavēlēja Lingcm braukt mājup.

Prokurors iegāja cietumā, kur to sagaidīja kāds inspektors. Tas nebija tas, kura uzraudzībā Gabriela līdz šim bija atradusies. Prokurors ar nolūku bija pārvedis to citā nodaļā.

—        Kur apcietinātā? — viņš jautāja ierēdnim, kas izskatījās drūms un saīdzis.

—        32. kamerā. Viņa visu laiku smilkst un nemaz neklausās manos aizliegumos.

Prokurors samulsa. Tātad grāfiene laikam tomēr bija runājusi patiesību.

—         Tādā gadījumā viņa tūlīt jāpārved slimnieku istabā. Jūs taču redzat, kas par lietu? — viņš uzsauca inspektoram.

Tas vienaldzīgi paraustīja plecus.

—        Nu jau būs par vēlu, viņš atbildēja. Lai viņa labāk paliek turpat. Liekas, viņai jau sākušies krampji.

Prokurors dusmās, piecirta kāju.

—        Tūliņ atsauciet kādu, kas viņai palīdz! — viņš kliedza. — Vediet mani pie viņas!

Inspektors atslēdza kādas durvis.

—        Kas tas par gaisu? — prokurors turpināja kliegt. — Kopš kura laika šeit nav tīrīts? Tūliņ pārnesiet apcietināto citā kamerā!

— Visas aizņemtas, prokurora kungs.

—         Lai velns jūs parauj, ja jūs nekavējoties nesavedīsiet šeit visu kārtībā! — prokurors lādējās. — Gaismu šurp — cs neko neredzu!

Kāds sargs atnesa spuldzi, kuru tas nolika uz grīdas, jo galda kamerā nebija.

Gabricla gulēja kameras kaktā uz cietas lāvas. Smagajā, smirdošajā gaisā viņa bija zaudējusi samaņu.

« — Ko jūs vēl stāvat, muti ieplētis? prokurors no jauna uzbruka inspektoram. Tūlīt atvediet kopēju ūn gādājiet, lai šeit viss tiek iztīrīts!

Inspektors nesteigdamies izgāja. Ccjā viņš satika kādu apkopēju un pavēlēja tai uzpost Gabriclas kameru.

Prokurors vēl nopūlējās ap samaņu zaudējušo, kad kopēja ar ūdensspaini un slotu rqkās ienāca kamerā. Ieraugot prokuroru, viņa pārsteigta palika stāvam.

—        Mans Dievs, tur taču viņa nevar palikt! — kopēja iesaucās. — Šīs kameras līdzšinējā iedzīvotāja nomira ar diloni. Pat viņas asiņainā sega vēl nav pārmainīta.

Prokurors šausmās uzlūkoja tumšos traipus gultas vecajā segā. Bridi vēlāk atgriezās arī inspektors kopā ar kādu vecāku sievieti. Tā piegāja pie Gabrielas un ielūkojās viņai sejā. Tad viņa pārlaid^ nosodošu skatu telpai, ko apkopēja tikai pavirši bija izmazgājusi.

— Pat galda nav, — viņa īgni norūca. — Arī veļas neviena gabala!

—         Tas viss tiks sagādāts, — prokurors piezīmēja. — Šādiem gadījumiem taču ir attiecīgi rīkojumi? — Mirkli apdomājies, viņš pavēlēja: — Lieciet pasaukt A. korpusa inspektora sievu!

—          Vai tad apcietinātā kādreiz jau bijusi šeit? — vecā sieviete jautāja.

— Jā, tā taču ir bijusī grāfiene Brandenfelsa.

Šajā brīdī Gabriela sakustējās un atvēra acis. Viņas sejā bija redzamas bailes un sāpes.

— Ejiet, prokurora kungs, — kopēja sacīja. — Tikai atsūtiet man palīgā kādu sievieti, jo viena es nevaru viņu panest, un uz cietās lāvas viņa nevar palikt guļam.

Gabricla nekā nesaprata. Neciešamās sāpCs gandrīz laupīja tai apziņu. Prokurors izgāja. Nu viņš redzēja, ka Gabriela tiešām nebūtu varējusi aizbēgt. Bet vai tad viņš varēja to iepriekš zināt? Uh viņš taču bija izpildījis tikai savu pienākumu.

Ap pusnakti cietuma drūmajā kamerā atskanēja Gabrielas puisēna pirmais vājais brēciens.

## 69 Divējādas Ziemassvētku svinības

—  Paliec sēdot un nobeidz uzdoto, Irmela! Heinrih, nešūpojies krēslā! — Aurēlija Vismuta jaunkundze dusmīgi rājās.

Tā bija Dr. Heses svaine, kas kopš viņa sievas nāves vadīja tā saimniecību. Viņa bija daudz vecāka par savu mirušo māsu, un kopš tās nāves bija cieši satvērusi savās rokās visu mājturību.

Pirmajās bēdās ārsts nebija piegriezis tam vērību, bet pamazām viņš ievēroja, ka viņa ģimenē viss bija pārvērties. Arī bērni bija zaudējuši savu senāko līksmību. Viņiem vienmēr vajadzēja uzvesties" klusi un rātni, skaļus smieklus un trokšņus krustmāte Aurēlija necieta. Visā namā valdīja priekšzīmīga kārtība uri tīrība. Un tomēr, neraugoties uz silti sakurinātajām istabām, doktoram kļuva salti ik reizes, kad tas pārnāca mājās. Pamazām viņš gluži neapzināti sāka ienīst svaini tās priekšzīmīgās, nevainojamās garlaicības dēļ.

Aurēlija bija apņēmusies katrā ziņā kļūt Dr. Hescs sieva. To, ka viņš vēl kavējās viņu uzrunāt, Aurēlija izskaidroja ar svaiņa kautro dabu un nolēma nākt viņam palīgā. Jau ilgāku laiku viņa nepārprotami izrādīja ārstam savu labvēlību, bet doktors izlikās to nemanām, kaut patiesībā šis atklājums pildīja viņu ar šausmām un riebumu.

Kādu vakaru viņš nāca ar paziņojumu, kas dziļi apvainoja un sadusmoja Aurēliju. Ar parasto pašsavaldību viņa noklausījās svaiņa vārdos par gaidāmajām pārmainām tā namā, tomēr, dzirdot savas laimīgās sāncenses vārdu, viņa tikko nepaģība. Viņš gribēja precēt kādu tur vārtsardzes meitu, kas sēdējusi cietumā, un atsacīties no viņas, Aurēlijas, kas taču būtu to aplaimojusi!

Viņa piecēlās un aizskarta izslējās.

— Izvēlieties starp mani un viņu! — viņa traģiskā balsī iesaucās.

Un viņš izvēlējās — to, otro!

—         Tajā dienā, kad viņa pārkāps ši nama slieksni, cs aiziešu, — ļ Aurclija piedraudēja.

Šis apstulbotais — viņš pat nemēģināja to atturēt! Ar melnu nepa-j teicibu viņš atalgoja tās rūpes un gādību.

Aurclija nu stāstīja bērniem par jauno pamāti, kas driz ieradīsies, ļ lai mērdētu viņus badā un turētu ieslodzītus istabā. Tomēr bērni] neticēja viņai. Pēc tēva jūsmīgajiem nostāstiem viņi bija guvuši pavi-ļ sam pretēju priekšstatu par jauno māli un jau tagad mīlēja viņu un ] gaidīja to ar nepacietību.

Rīt vajadzēja nākt Ziemassvētku vecītim, tāpēc bērniem grūti bija] mierīgi nosēdēt bargās krustmātes uzraudzībā.

Pēkšņi nama priekšā apstājās kamanas. Acumirklī viss respekt bija aizmirsts. Irmcla nometa zemē adīkli, kas tik bieži bija sarūgtinājis viņas jauno mūžu, uņ kopā ar Hcini pieskrēja pie loga, kuru ta atrāva līdz galam vaļā.

Izlēcis no kamanām, Dr. Hcsc picnāca pie loga un izcēla abu līksmi gavilējošos bērnus ārā, izpelnīdamies no Aurēlijas nosodoši] skatienu. Kas gan pie šādas audzināšanas varēja no bērniem iznākt?

Un nu viņš ienāca istabā — kažoku mugurā, sniegainiem zābakien kājās!

—            Es likšu klāt galdu, — Aurēlija cienīgi sacīja.  — Pateicos, bet es jau paēdu, — Dr. Hese atbildēja līksmā balsī.

Viņa sastinga. Viņš ēdis kur citur!

— Vai es lai ēdu viena? — viņa dzēlīgi jautāja.

Ārsts jautri jokoja ar bērniem un nemanijā svaines ignumu.

— Lūdzu — manis dēļ nekautrējies, — viņš laipni atbildēja.

Viņa miers un jautrība vēl vairāk saniknoja Aurēliju. Tad iegāja salonā, aizdedza visas sveces lielajā kroņlukturi un, nosēdies pie klavierēm, sāka spēlēt Ziemassvētku dziesmas.

— Bērniem jāiet gulēt, — viņa pēkšņi sacīja.

Mazie nobijušies piekļāvās tēvam.

—         Nē, viņi vēl var palikt nomodā, — viņš mierīgi atbildēja. — jau tā tik maz esmu kopā ar viņiem.

Aurēlija trīcēja aiz dusmām. Bet viņš aizsmēķēja cigāru, neraugoties uz logu sniegbaltajiem aizkariem! Kažoku viņš bija nevērīgi nometis uz krēsla, bet zābakus nolicis pašā istabas vidū, kur no tiem jau bija satecējusi maza peļķīte.

Aurēlija ieskatīja, ka pienācis laiks izspēlēt savu pēdējo trumpi Viņa gandrīz draudoši uzlūkoja svaini.

—         Man tev vēl kas jāsaka, — viņa iesāka. — Ja es aiziešu no  nama, tad zini, ka tavi bērni nedabūs ne hellera no mana prāvā mantojuma!

— Par to es nekad neesmu domājis, Aurelij. Es pats rūpēšos par saviem bērniem. Savu naudu vari novēlēt, kam vien gribi.

Aurēlija nobāla aiz dusmām un izskrēja no istabas, ar troksni aizcirzdama durvis.

* * *

Svinīgā nakts bija nolaidusies pār zemi. Ārā valdīja dziļš miers un klusums. Solingenas pils spilgti apgaismotie logi tālu spīdēja nakts tumsā.

Vidējā zālē stalti lepojās divas eglītes. Neskaitāmas svecītes mirdzēja to zaros. Sidrabotie eņģeļmati vizuļoja un laistījās, un dzidrās lāstekas zaļo skuju starpās izskatījās tik dabīgas, it kā tās nupat būtu nolauztas no jumta notekas.

Mazais Erihs līksmi lēkāja ap eglītēm. Viņš lāgā nezināja, kuru lai apskauj pirmo: labo, veco grāfu ar laipnajām, gaišajām acīm, vecmāmiņu, kā viņš mēdza dēvēt grāfieni, krusttēvu Valdemāru, Francisku vai māti?

Jā, ari Faustīna stāvēja pie Ziemassvētku eglītes Solingenas pilī. Viņa bija atstājusi mežsarga kluso namu, kur tagad kāds vīrietis ar kvēlām ilgām domāja par viņu, pūlēdamies neizpostīt savas pieviltās līgavas laimi.

Cik kautra un piemīlīga Faustīna izskatījās! Šeit, grāfa pils greznībā, viņa jutās īstajās mājās. Viņa tik vētraini apmīļoja Erihu, ka tas nobijies izraisījās no mātes skāvieniem.

Veco grāfu pāris aizkustināts nolūkojās šajā skatā. Gudrā sieviete strauji bija iekarojusi viņu sirdis. Grāfienes neuzticība drīz vien bija izzudusi, un vccaiz grāfs bija pilnīgi sajūsmināts par šīs burvīgās sievietes skaistumu un aso prātu. Viņi no sirds vēlējās, kaut Faustīna vienmēr paliktu šeit. Otru tādu sievu Valdemārs vairs neatrastu.

Viņa gan izlikās visai atturīga pret Valdemāru, tomēr vecais grāfs zināja no sievas, ka Faustīna mii viņa dēlu.

Dziļās domās iegrimis, Valdemārs stāvēja pie loga. Viņš nespēja priecāties — pat šovakar ne, kad visur valdīja līksmība un miers. Jau sen viņam nebija ziņu par Zuzannu. Franciska droši vien kaut ko zināja, bet viņa redzami vairījās no tā. Viņš zināja vienīgi to, ka Zuzanna atzīta par nevainīgu. Pat nevienu sveicienu viņa tam nebija atsūtījusi…

Un nu arī Faustīna bija šeit. Vai viņai nebija tiesības uz viņu — svētas tiesības? Jā, viņam bija jāatsakās no Zuzannas, jāaizmirst kopā ar viņu izbaudītie svētlaimes brīži.

— Kādēļ tu nemaz nesmejies, krusttēv Valdemār? — viņam līdzās pēkšņi atskanēja Eriha līksmā balss. — Tu pat neesi uzcēlis mani šūpuļzirga mugurā.

Valdemārs maigi noglāstīja puisēna cirtaino galviņu.

— Labi, Erih, nu es atkal rotaļāšos ar tevi, — viņš sirsnīgi atbildēja.

—         Redzi, tur brauc kādas kamanas, krusttēv. A, tas taču ir mūsu doktors, un viņam līdzās sēd krustmāte Zuzanna! — mazais sajūsmināts iesaucās.

Valdemāram likās, ka viņš sapņo. Vai tiešām tā bija Zuzanna, kas sēdēja kamanās roku' rokā ar Dr. Hcsi? Sirds viņam sažņaudzās sāpēs. Kamanas jau sen bija nozudušas tumsā, bet viņš arvien vēl lūkojās tām pakaļ.

Franciska līdzjūtīgi nolūkojās Valdemārā. Viņa jau sen to zināja, bet bija gribējusi pasargāt viņu no veltām ciešanām.

Grāfiene jau no rīta bija saņēmusi iespiestu paziņojumu par saderināšanos. Viņa to uzskatija par vislaimīgāko atrisinājumu un no sirds novēlēja Zuzannai šo laimi. Negribēdama sabojāt dēlam Ziemassvētku prieku, viņa bija noklusējusi tam jauno ziņu.

Faustīna tomēr neatstāja šo gadījumu neizmantotu.

—        Kas tur pabrauca garām, sirsniņ? — viņa jautāja, maigi pievilkdama Erihu sev klāt.

— Krustmāte Zuzanna un krusttēvs doktors, — mazais atbildēja.

—        Ak jā doktors saderinājies ar kādu Zuzannu Vernera jaunkundzi, — vecais grāfs piezīmēja.

Valdemārs sarāvās. « — Saderinājies? Doktors Hcsc? — viņš iesaucās.

—         Nu jā — kas tur sevišķs? Viņš taču jau kopš septiņiem gadiem ir atraitnis, un viņa svaine ir īsts pūķis, kam nav nc vismazākās sajēgas par bērnu audzināšanu. Tāpēc es no sirds novēlu krietnajam doktoram labu sievu. Cerēsim, ka viņa ir arī jauna un skaista.

— Jā, tāda viņa ir, — Valdemārs rūgti piebilda.

—         Jo labāk. Tad jau tūliņ varam saskandināt uz mūsu doktora un viņa līgavas veselību.

Grāfs pamāja sulainim pasniegt vīnu un sparīgi saskandināja glāzes ar Valdemāru.

— Lai dzivo doktors Hcsc un apburošā Zuzanna!

—          Bet, grāf, jūs taču nezināt, vai viņa maz ir tik apburoša, — Faustīna viltīgi piezīmēja.

—         Toties mans dēls liekas to zinām! — grāfs smiedamies atbildēja.

Valdemārs izmantoja pirmo izdevību iziet otrā istabā un lika pasaukt Francisku. Faustinai tas nepalika apslēpts. Viņa jau bija pilnīgi pārliecināta par savu uzvaru un klusībā cerēja, ka Valdemārs vēl šovakar to uzrunās.

—         Cik laimīga es tomēr esmu, — viņa silti sacīja, nenovērsdama no vecā grāfa savas lielās, melnās acis. — Visur mani, svešinieci, saņem ar mīlestību. Bet nu man būsjādodas uz dienvidiem un jāmēģi< na atrast tur jaunu dzimteni. Es nekad neaizmirsīšu savus labdarus, un arī Erihs vienmēr dzirdēs no manis, kādas siltas, mīlošas sirdis mēs esam šeit atstājuši.

—        Kā — jūs gribat aiziet no mums? — grāfs nobijies iesaucās. — Nē, to jūs nedrīkstat darīt! Nelaupiet taču mums jūsu bērna jaukos smieklus un jūsu tuvuma burvību!

—         Ak, jūs esat pārāk labi pret mani! — Faustīna asarām acīs iesaucās. — Nepadariet manu šķiršanos pārāk smagu — tam taču reiz tāpat jānotiek!

—         Es negribu prom, māmiņ. Paliksim pie krusttēva Valdemāra, viņš mūs mīl. Tu taču nelaidīsi manu māmiņu prom, krusttēv Valdemār, vai nav tiesa?

Valdemārs stāvēja durvīs. Viņš uztvēra Faustīnas skatienu un saprata lūgumu, kas lajā slēpās. Jā, šī sieviete mīlēja viņu vairāk par visu pasaulē. Un bērns, viņu abu bērns — vai tas nebija tilts, kas viņus vienoja? Zuzanna bija viņu aizmirsusi — jau tik drīz. Nu viņa dusēja cita skāvienos. Vai viņš nebija nelga, tik ilgi skumdams šīs neuzticīgās meitenes dēļ? Nē, to viņa lepnums nevarēja pieļaut!

Viņš paspēra dažus soļus uz prit^ešu un, sniegdams baronesei roku, klusi sacīja:

— Faustin, paliec šeit — uz mūžu!

Viņa skaļi iegavilējās un kaisli apvija rokām tā kaklu.

— Beidzot! Beidzot! — viņa neizsakāmā priekā izdvesa.

Viņas kvēlā kaisle aizrāva arī Valdemāru. Viņš cieši piekļāva Faustīnu sev klāt un noskūpstīja to.

Dziļi aizkustināti, viņa vecāki nolūkojās savas slepenās vēlēšanās piepildījumā. Viņi apbēra Faustīnu glāstiem.

—        To tu esi labi izdarījis, mans dēls, — vecais grāfs līksmi sacīja, noskūpstīdams Valdemāru. — Kaut nu tikai Dievs ļautu man piedzīvot, ka nākamos Ziemassvētkos varu skatīt savu mazdēlu.

Viņš skaļi iesmējās un noglāstīja Faustīnas pietvīkušos vaigus. Tad tas lika ataicināt visus pils kalpotājus.

— Lai visi priecājas līdz ar mums, — viņš piebilda.

Kad ziņkārā saime jau bija piepildījusi visu zāli, vecais kungs pacēla savu glāzi un svinīgi sacīja:

—        Saskandiniet ar mani uz mana vienīgā dēla un mantinieka, grāfa Valdemāra, un viņa līgavas, baroneses fon Lomes, veselību!

Vai Valdemārs tiešām bija laimīgs līgavainis, kad tas smaidīdams pieņēma neskaitāmos apsveikumus?

Gandrīz tā likās.

Laimē starodama, Faustīna cicši turēja viņa roku savējā. Dabūjis zināt, ka krusttēvs Valdemārs turpmāk būs viņa tēvs, Erihs skaļi iegavilējās. Valdemārs viņu cicši apskāva. Sis bērns bija alga par viņa upuri.

Kad gaviles bija mazliet norimušas un arī Franciska gandrīz līdzjūtīgi paspiedusi Valdemāra roku, vecais grāfs pēkšņi ieminējās:

—          Doktors Hcsc šorīt paziņoja mums par savu saderināšanos. | Tagad arī mēs viņam sagādāsim patīkamu pārsteigumu.

Valdemārs neviļus satrūkās, bet Faustīna klusībā gavilēja. Vecais ļ kungs steigā uzrakstīja jautrā tonī ieturētu apsveikumu, ko visiem vajadzēja parakstīt.

—          Zem jūsu vārdiem paraksti: „laimīgic saderinātie", — viņš pamācīja, un Valdemārs mehāniski to izdarīja.

Vecais grāfs pats iznesa vēstuli nosūtīšanai un brīdi vēlāk atgriezās j ar brīnišķu ceriņu buķeti, kuru tas pasniedza starojošajai Faustinai.

—        Arī mūsu labā doktora līgavai es nosūtīšu tādu pašu buķeti, — viņš smaidīdams paziņoja.

Braukdams kopā ar līgavu garām apgaismotajai pilij, doktors Hese j smaidīdams piezīmēja:

—        Tur mums rīt būs jāiet vizītē, mīļā. Es jau kopš daudziem gadiem I esmu grāfa ģimenes ārsts un draugs, un arī tevi viņi sagaidīs atplestām j rokām.

Zuzanna satrūkās. Kā viņa lai nostājas Valdemāra priekšā kā cita ļ Jīgava? Tomēr viņa neiedrošinājās pretoties. Viņa taču bija apņēmuj sies kļūt uzticīga sieva šim krietnajam cilvēkam un mīloša māte viņa j bērniem. Tomēr viņa negribēja to vilt. Asarām acīs viņa bija atzinu-! sies viņam, ka tās sirds piederējusi kādam citam. Dr. Hese kļuva] skumji nopietns, tomēr viņš pārāk mīlēja Zuzannu, lai spētu no tāsj atsacīties. Viņš bija pilnīgi pārliecināts par viņas uzticību un cerēja] ar laiku iemantot ari tās mīlu.

Kamanas apstājās ārsta nama priekšā. Dīvainā kārtā tas gulēja ļ kluss un tumšs, kaut apkārtējās zemnieku mājās visur mirdzēja eglīšu ļ svecītes un skanēja līksmas bērnu balsis.

—         Ko tas nozīmē? — ārsts nesaprašanā iesaucās, izlēkdams no ļ kamanām. — Nāc, Zuze, mana vismīļākā. Ar tavu ierašanos mūsu namā atspīdēs jauna gaisma. Neļaujies samulsinātics ar šādu sagaij dišanu.

Viņš izcēla to no kamanām un ienesa namā.

—         Nes mums mieru, un mēs tevi svētīsim, — viņš svinīgi sacīja, ļ noskūpstīdams līgavu uz pieres.

Zuzanna mēmi apsolīja to arī pati sev.

Ārsts lūdza viņu mirkli uzgaidīt, jo visapkārt valdīja tumsa. Taustīdamies viņš sasniedza virtuves durvis.

— Kas tad īsti noticis'.' viņš īgni jautāja.

Paulīne un Berta rauc Ja nas piecēlās.

—         Jaunkundze noslēdza visas istabas, arī spuldzi viņa mums atņēma.

— Un kur bērni?

—        Tic sēžjaunkundzcs istabā un raud. Viņa tos ieslēgusi — šodien, svētajā vakarā!

— Un kur tad viņa pati?

— Viņa bija baznīcā, bet pēc tam vairs nav redzēta.

—. Ņācict, apsvcicict savu jauno kundzi, — viņš sacīja. — Un pēc tam svinēsim Ziemassvētkus.

Kalpones ar prieku paklausīja.

Zuzanna arvien vēl stāvēja tumšajā priekšnamā, brīnīdamās par sava saderinātā svaines dīvainībām.

Pēkšņi ārdurvis lika atrautas, un pa tām ienāca kāda tumši ģērbusies sieviete. Ne vārda neteikusi, viņa aizdedza sveci. Šajā acumirklī priekšnamā iznāca arī ārsts ar abām kalponēm. Zuzanna stāvēja līdzās kādam lielam skapim. Aurclija viņu nepamanīja, un viņas seja noskaidrojās.

—         Ko tas nozīmē, Aurclij? — doktors sašutis jautāja. — Tu esi icslodzījusi bērnus un noslēgusi visas durvis, tā ka cs netieku savā dzīvoklī. Visā namā valda tumsa.

Viņa klusēdama izņēma no kabatas lielu atslēgu saišķi un gribēja atslēgt durvis, bcl Dr. Hese nepacietīgi izrāva atslēgas tai no rokām un pats ātri atvēra visas istabas.

— Gaismu! — viņš isi pavēlēja. — Visur jābūt gaismai!

Aurclija bija nozudusi savā istabā. Ārsts izvilka Zuzannu no paslēptuves un ieveda tt> savā istabā.

—          Piedod to vasu, — viņš sirsnīgi lūdza. — Tu redzi, cik viņa dīvaina.

Zuzanna novalka mēteli un pārlaida skatu mājīgajai telpai.

— Ej, atved bērnus, — viņa klusi sacīja.

Kad ārsts brītiņu vēlāk atgriezās ar abiem bērniem, kuru saraudātās sejiņas no jauna staroja priekā, Zuzanna jau bija aizdegusi svecītes eglītē un pati stāvēja tai līdzās.

Viņa izstiepa rokas, un bērni pieskrēja tai klāt Viņi uzreiz sajuta pret to uzticību, un Zuzanna atbildēja viņiem ar siltiem glāstiem.

Dziļi aizkustināts, Dr. Hese palika uz sliekšņa stāvam, vērodams jauko bariņu zem eglītes..

Pie pretējās sienas karājās ārsta agri mirušās sievas ģīmetne.

— Uzlūko viņu, mīļā, — viņš klusi sacīja.

Zuzanna uzmeta ģīmetnei domīgu skatienu, un viņu pārņēma klusas skumjas.

—         Mēs kopā aiznesīsim viņai puķes, — viņa sacīja, un asaras tai sakāpa acīs.

Šajā mirkli durvīs parādījās Aurēlija — tumša, drūma un draudoša.

—        Nepietiek vēl ar to, ka barona Rotenausa bijusī mīļākā nekaunīgi ielaužas šajā godīgajā namā! — Aurēlija dusmās kliedza. — Viņa vēl grib apgānīt manas nelaimīgās māsas kapu!

Dr. Hese satvēra viņas roku un tik cieši saspieda to, ka Aurēlija sāpēs iekliedzās.

—          Ņem atpakaļ savus vārdus, nožēlojamā! — viņš iesaucās, to purinādams.

Viņa izrāvās un zobgalīgi iesmējās.

—         Pajautā taču viņai pašai! — viņa dzēlīgi atcirta. — Palūkojies, kā viņa nobāla!

Līdz nāvei nobijusies, Zuzanna bija atkritusi kādā sēdeklī. Bērni raudādami piekļāvās viņai. Bet tad tā piecēlās un mierīgā, dziļas nicināšanas pilnā balsī sacīja:

— Es neturu par vajadzīgu atbildēt uz tik nekaunīgiem meliem.

— Tev taisnība, Zuzanna. Bet viņa ilgāk vairs neapgrūtinās tevi.

—         Es aizeju, es atstāju šo namu, kur manas māsas piemiņa tiek kājām mīta! Un, kad tu reiz sapratīsi, ko esi pieņēmis manā vietā, — tu varēsi ceļos lūgties, es tomēr vairs nenākšu atpakaļ!

— To es arī nedarīšu, — doktors salti atbildēja.

—         Nepūlieties salabt ar mani, nekad es nesniegšu jums roku, — Aurēlija turpināja draudēt.

Dr. Hese mierinoši apskāva līgavu.

Dusmās šņākdama, Aurēlija izskrēja no istabas. Neviens arī nemēģināja to aizturēt.

— Kāds kalpotājs no Solingenas pils atnesa šo, — Paulīne nedroši ierunājās otrā istabā.

— A, puķes! Cik laipni no grāfa!

Doktors pasniedza līgavai balto ziedu buķeti.

—         Izlasi pati, cik mīļi vecais grāfs raksta, — viņš turpināja, atdodams Zuzannai arī vēstuli.

Pukstošu sirdi viņa to izlasīja. Pašās beigās bija pierakstīts: — Valdemārs, grāfs Bergers un Faustīna fon Lome, laimīgie saderinātie.

Nu vairs nevarēja būt šaubu — Valdemārs bija aizmirsis viņu.

Ārsts savā priekā nepamanīja, kā viņa līgava nobāla. Viņas sirdi plosīja sāpīga atziņa: viņš mani aizmirsis, bet es arvien vēl mīlu viņu!

—          Ir jau vēls, — viņa steigā sacīja. — Mēs taču gribējām vēl apmeklēt manu māti.

— Tik drīz tu jau gribi aiziet, Zuze? — viņš pārmetoši jautāja.

Viņa atmodās it kā no sapņa. Viņai taču vēl bija pienākums — pienākums pret šo krietno cilvēku, kas viņu patiesi mīlēja, un pret tā bērniem. Varbūt tas ar laiku aizvietos viņai zaudēto laimi. Varbūt…

Ārsts nenojauta, kāds jūtu viesulis plosījās mīļotās meitenes dvēselē. Viņš tikai redzēja, ka tā strauji un neatvairāmi bija iekarojusi viņa bērnu sirdis.

Zuzanna palika. Viņa smējās un rotaļājās ar bērniem, kas nemaz vairs negribēja atstāties no tās. Ak, tikai nedomāt, tikai aizmirst visu!

Dr. Hese bija nosēdies viņai līdzās. Laiku pa laikam viņa roka glāstīdama pārslīdēja tās zīdmīkstajiem, kuplajiem matiem.

Klusajā namā bija ienācis Ziemassvētku miers, Ziemassvētku prieks. Tikai tā, kurai šo prieku visvairāk vajadzēja, nejuta to.

—        Ārsta kungs tiek lūgts nekavējoties ierasties pastā. Tur kāds guļ ar pārlauztu kāju. — Dr. Hesi no sapņiem iztraucēja kučiera balss.

—         Un tieši šodien — svētajā vakarā! — viņš nopūtās, bet tūlīt pietrūkās kājās, lai steigtos palīgā nelaimīgajam. Viņš maigi pievilka Zuzaftnu sev klāt. — Man nu jāatstāj tevi vienu, mīļā.

— Kad tu pārnāksi? — viņa laipni jautāja.

— Tas nekad nav nosakāms. Bet cs taču vēl atradīšu tevi šeit?

Viņa mulsi pasmaidīja un novērsa savu pietvīkušo Seju.

—        Tas nav iespējams, — viņa čukstēja. — Vēl brītiņu es palikšu pie taviem bērniem, bet tad man jāiet pie mātes.

Dr. Hese neiedrošinājās viņu atrunāt. Viņš taču pats nezināja, cik ilgi pienākums viņu saistīs pie slimnieka gultas.

Zuzanna palika pie bērnitm, kamēr tiem acis vērās cict aiz noguruma. Ar kalpones palīdzību viņa noguldīja mazos un pati atstāja namu. Bet viņa negāja mājup. Kāds neizprotams spēks vilka to uz mazo pasta namu, kur logā spīdēja blāva gaisma.

Tumsa valdīja ari nlazajā vārtsarga namiņā, kur vientuļa, bēdu piemeklēta sieviete, ccļos nokritusi, lūdza Dievu.

Dažu jūdžu attālumā no viņas šaurā, tumšā cietuma kamerā uz cietas lāvas gulēja kāda cita sieviete — Gabriela.

Cauri tumsai un izmisumam viņas dvēselē lomē.r mirdzēja kāds gaišs stars. Viņa nebija viena: līdzās dusēja kāda maza, bezgala dārga būtne — viņas bērns. Tas apgaismoja viņas drūmo dzivi un piešķira tās dvēselei pašu cēlāko un augstāko, pēc kā vien sieviete var ilgoties: mātes laimi!

## 70 Šausmu mirkļi

Jau stundām ilgi Lēbels Feilšentāls bija stāvējis šosejas grāvī iepretim mazajai villai. Sniegs bija sācis kust, un visur bija redzama kaila zeme. Lēbels bija izmeklējis sausāku vietiņu pielijušajā grāvī un saldams tupēja uz vecas zirga segas, aizslēpies aiz kilometru staba. Pat līdzpaņemtais degvīns vairs negribēja pietiekami sildīt, kaut viņš jau vairākkārt bija ķēries pie pudeles.

Namā arvien vēl valdīja klusums. Pat suņi nerēja un neredzēja ari nevienu cilvēku.

Ko gan viņš gaidīja šeit, kam uzglūnēja? Tas cilvēks, kas toreiz bija pakritis uz ceļa sniegā, taču sen vairs negulēja tur.

Lēbclam reizēm uzmācās vēlēšanās pieiet tuvāk un pārliecināties, vai ķermenis tiešām vēl neguļ turpat, kur bija pakritis. Tomēr kādas tumšas bailes viņu atturēja.

Viņš noteikti zināja, ka klusajā villā dzīvo Judīte. Nu tā droši vien rūgti raudāja, jo viņas mīļotais taču bija miris. O, kaut viņš pats varētu redzēt šīs asaras!

No pilsētas puses tuvojās kāds pajūgs. Lēbcls saskatīja tajā vienu braucēju. Pēkšņi viņš satrūkās un tikko nenokrita sēdus. Vai tiešām viņš redzēja spokus dienas laikā?

Rati apstājās. Aizkari vienā no nama logiem sakustējās, un aiz tiem parādījās tumšmatainas meitenes galva. Tajā pašā acumirklī gaisu satricināja skaļš kliedziens:

— Judīte!

Ulrihs Reišenovs satrūcies pagrieza galvu. Viņa skats krita uz dīvaino stāvu grāvmalā, kas šķita pēkšņi izaudzis no zemes.

—         Ej prom! Ko tu gribi no manis? Tu taču esi miris! — Lēbels ārprātīgās šausmās iekliedzās un kā nopļauts nokrita uz muguras grāvī.

Ulohs sastinga aiz pārsteiguma. Te no nama izsteidzās Rībcks un skriešus devās pie viņa.

—        Lai viņš tur guļ, žēlīgais kungs! Būs par vienu nelieti mazāk, — vecais dārznieks nicīgi sacīja. Šis tēviņš jau dažas dienas ložņā ap mūsu namu. Es gribēju uzrīdīt viņam suņus.

—          Ko viņš teica, mani ieraudzījis — es esot miris? Ko tas nozīmē? — Ulrihs jautāja, arvien vēl nespēdams atjēgties.

—         Ak, neko. Tas puisis ir mazliet ķerts galvā. Gan viņš atkal atjēgsies.

Ulrihs domīgs iegāja namā, kamēr vecais dārznieks izjūdza zirgu.

Judīte bija nobijusies līdz nāvei. Viņa bija pazinusi Lēbelu un nojauta tā nodomus. Jau pirms dažām dienām Rībeks bija ziņojis viņai, ka ap namu ložņājot kāds aizdomīgs žīds. Vecais vīrs pēdējā laikā pat gulēja turpat līdzās viņas guļamistabai un naktīs ļāva abiem suņiem brīvi skraidīt apkārt.

Judīte novilka Ulrihu sev līdzās dīvānā.

' — Nu viņš zina, kur es atrodos. Tas taču bija tas pats nelietis, kurš mani jau reiz apvainoja… — viņa čukstēja.

— Un no kura Roberts tevi atbrīvoja? — Ulrihs dedzīgi iesaucās.

—         Ja viņš mani nodos, tad tēvs ar varu aizvedīs mani! — viņa šausmās iekliedzās, noslēpdama seju pie mīļotā krūtīm. — Viņš mani nokaus!

Ulrihs cicši pievilka viņu sev klāt. Bet gandrīz vairāk nekā Judītes bailes viņu nodarbināja kāda jauna doma: šis cilvēks bija mēģinājis nošaut Robertu! Un tomēr viņš nevarēja šo cilvēku saukt pie atbildības, ja negribēja atklāt savu noslēpumu.

— Ko tu uztraucies? Kas gan varētu šeit iekļūt, mīļā? Un vai tad tiešām tavs tēvs ir tāds briesmonis, ka tu no viņa tik ļoti bīsties?

—  Ak, tu nepazīsti viņa atriebību, viņa nežēlību! Neviens sods viņam nebūtu par smagu priekš manis!

— Judlt, cs tevi lūdzu — nemoki sevi ar šādām iedomām! Mēs taču nedzivojam viduslaikos. Visļaunākā gadijumā viņš varētu mani iesūdzēt, jo tu neesi pilngadīga. Nu, tad es izcictīšu sodu, mēs apprecēsimies un aiziesim no šejienes, lai svešumā atrastu sev laimi. — Viņš centās runāt mierīgi un mēģināja pasmaidīt, kas viņam tomēr neizdevās.

—Nejoko, mīļais. Tu taču labi zini, ka augļotāja meita nekad nevar kļūt smalka grāfa sieva. Es aiziešu bojā, bet tu atgriezīsies pasaulē. Un kas par to? Es taču esmu bijusi tik laimīga! Tu atradīsi kādu citu, es — kapu…

Viņa runāja tik mierīgi un pārliecinoši, ka Ulrihs neiedrošinājās ko iebilst, kaut sirds viņam sāpēja.

Pēdējā laikā viņam arvien grūtāk nācās atrast laiku Judītes apmeklēšanai, nemodinot mātē aizdomas. Vecais grāfs bija pilnīgi nodevies savām drūmajām pārdomām. Pat Linge, likās, vairs nebaudīja viņa uzticību. Ulrihs bija vienīgais atbalsts mātei, kura pilnīgi uzupurējās, kopjot vīru un jaunatgūto dēlu.

Ulrihs arvien vairāk nāca pie secinājuma, ka viņam nebūs iespējams ilgi noslēpt Judīti. Viņu sarūgtināja ari tas, ka Judīte neko nepieņēma no viņa savas dzīves vajadzībām. Viņš nezināja tās mantisko stāvokli un ari nejautāja par to. Turpretim dārzniekam un tā sievai bieži bija izdevība apbrīnot savas skaistās kundzes devību.

—  Kādēļ tu nekad vairs nerotājies, mīļā? — Ulrihs jautāja,ievērojis, ka Judīte pēdējā laikā vairs nenēsā nevienu no savām dārgajām rotām.

—  Tev pašam mani jāizrotā, — viņa atbildēja, nojauzdama viņa domas. — Tu nemaz nezini, kādas karaliskas bagātības pieder tavai Judītei.

Viņa ieveda grāfu savā guļamistabā, kur kādā skapi glabājās maza dzelzs kastīte.

— Izņem šo kastīti, tā ir ļoti smaga, — Judīte lūdza.

Viņš nolikakastīti uz tualetes galda. Kad Judīte to atvēra, viņš pārsteigts atkāpās.

—   Tu taču esi pasakaini bagāta, mīļā, — viņš, gluži nobijies, iesaucās. — Pat manai mātei nav tik brīnišķīgu rotu.

— To visu man atstājusi māte, kuru es nekad neesmu pazinusi, — Judīte domigi sacija. — O, kādēļ gan viņai bija jānomirst dzemdībās?

Kādēļ viņa nepaņēma līdzi arī mani? — Viņa cieši apskāva mīļoto. Ak Ulrih, ja viņa būtu dzīva — viss būtu citādi!

—         Mans nabaga bērns, — viņš aizkustināts nomurmināja. — Vai tev ir viņas ģīmetne?

Viņa pasmaidīja caur asarām.

—        Jā, man ir viņas ģīmetne. Cik skaista viņa bijusi, daudz skaistāka par tavu nabaga Judīti!

—        Tas nemaz nav iespējams. Varbūt tu parādīsi man viņas ģīmetni, mīļā?

Viņa izņēma no kastītes lielu, vecmodīgu medaljonu.

—        Vai zini, reizēm man šķiet, ka viņa nemaz nav bijusi žīdiete, kaut viņas vārds bija Rebcka Nātana. Viņa bijusi gaišmate, gaišbrūnām acīm. Lūk, skaties pats.

Viņa atvēra medaljonu, un Ulrihs pārsteigts ieraudzīja uz ziloņkaula gleznotu gaišmatainas, neizsakāmi skaistas sievietes ģīmetni.

—        Tiešām neikdienišķs skaistums! — viņš sajūsmā iesaucās. — Es tikai nesaprotu, kā viņa… — Viņš pēkšņi aprāvās un samulsa.

Judīte uzmeta tam skumju skatienu.

—          Tu nesaproti, kā viņa varējusi sekot manam tēvam? — viņa čukstēja. — Ak, kas gan pie mums jautā meitenei par viņas sirds jūtām? Arī tēvs jaunībā droši vien bijis pavisam citāds.

Ulrihs arvien vēl lūkojās ģīmetnē. Sīs sievietes skaistums viņu neizprotami aizkustināja, un gandrīz neapzināti viņš lūdza:

— Atdāvini man šo ģīmetni, mīļā.

—        Jā, ņem to, Ulrih! — viņa bez apdomāšanās iesaucās. — Tā ir mana dārgākā manta, un tādēļ paturi to. Kad manis vairs nebūs, manas mātes ģīmetne tev vienmēr atgādinās to, kuras vienīgā laime biji tu!

—         Kādēļ tu vienmēr runā par miršanu, Judīt? .Izmet šīs drūmās domas no galvas!

Viņa neatbildēja. Izņēmusi no kastītes dažas retas rotas, viņa nolika tās uzgaida. Pašā apakšā gulēja neparasti skaista pērļu kaklasaite. Judīte paņēma to un aplika sev ap kaklu.

Ulrihs pēkšņi nobāla.

— Kur tu to dabūji? — viņš šausmās iesaucās.

— No tēva. Bet kas tev notika, Ulrih? — viņa satrūkusies jautāja.

— Ņem to tūlīt nost! Mans Dievs, kā gan tavs tēvs to ieguvis?

Viņa norāva rotu un nometa to uz galda. Ulrihs vērīgi aplūkoja

saites senlaicīgo sprādzīti.

—         Vai zini, kam pieder šī rota? — viņš ievaicājās. — Uzlūko šo ģerboni — tas ir Brandcnfclsas ģcrbonisl Šī kaklasaite atradusies starp grāfienei nolaupītajām rotām!

Judīte bezspēka atslīgakrēslā. Viņai uzmācās šausmīgs jautājums: vai tiešām viņas tēvam bija kas kopīgs ar šo noziegumu?

—        Tagad man jāiet. Piedod man, Judīt, bet tas ir pārāk šausmīgi. Man jānoklusē tas, ko zinu, vienīgi tādēļ, ka tas varbūt varētu kaitēt manas mīļotās meitenes tēvam! Kas zina, vai šis atradums nevarētu palīdzēt tiesai atklāt ^stos noziedzniekus?

Viņš uztraukts skraidīja*šurp un turp pa istabu, bet pēkšņi apstājās un iebāza kabatā uz galda nomesto kaklasaiti.

—        Ko tu gribi darīt, Ulrih? — Judīte nobijusies iesaucās. — Mans Dievs, tu gribi viņu nodot?… Bet, protams — tev tas taču jādara. — Viņa izmisumā lauzīja rokas.

Ulrihs palika viņas priekšā stāvam. Viņam bija neizsakāmi žēl šīs nevainīgās meitenes, kuras tēva rokas varbūt bija pat aptraipītas asinīm.

Viņš vairs nespēja nosēdēt istabā. Viņam bija jātiek drīzāk ārā, lai pilnīgā vientulībā izšķirtos, ko tālāk darīt.

—          Neaizej, mīļais, neatstāj mani vienu manās bailēs! — viņa lūdzās.

Skaļi ievaidēdamies, Ulrihs sabruka dīvānā un strauji pievilka meiteni sev klāt.

—         Un cs nevaru viņu glāķi, mana miesīgā brāļa sievai nevainīgai jāsmok cietuma mūros! — viņš iesaucās.

—        Tava brāļa sievai? Ko tu runā, Ulrih? Mans Dievs, vai tad tiešām Roberts būtu tavs brālis?

Ulrihs mēmi pamāja ar galvu. Kādēļ gan viņa nedrīkstētu to zināt?

—          Viņai jākļūst brīvai! Ej un pasaki visu, ko zini, nenoklusē neko, — Judīte svinīgā nopietnībā sacīja. — Lai Dievs dod, kaut mans tēvs nebūtu vainīgs. Tomēr, ja tas tā arī būtu — nevainīga sieviete nedrīkst cicst viņa vietā!

—        Judīt, tu pati mani sūti? Vai tu arī zini, ka man nāksies atklāt prokuroram mūsu noslēpumu, izstāstīt tam visu, visu?

—        To cs zinu. Bet kā gan mēs citādi vairs varētu būt laimīgi? Mans tēvs nav tieši vainīgs noziegumā — par to cs esmu cieši pārliecināta, bet varbūt viņš zina, kas to pastrādājis. Ko man vairs nozīmē pasaules mēlnesība! Nelaimīgās Gabriclas prieka asaras atmaksās man par visu, ko man nāksies pārciest.

Viņa maigi piecēla Ulrihu un valka to uz durvīm.

—          Ej, — viņa dedzīgi sacīja, — nabaga Gabrielai nebūs bez vajadzības smakt cietumā!

Ulrihs apbrīnoja viņas drosmi. Tomēr viņš pats vēl nespēja iedomāties, ka nu tam nāksies atklāt visu, ko viņš tik ilgi un rūpīgi bija centies noslēpt.

Judīte pavadīja viņu līdz pat dārza vārtiņiem un nolūkojās tam pakaļ, kamēr vien pajūgs vēl bija saskatāms vakara krēslā.

Rībeks, kas stāvēja durvīs, pēkšņi ieraudzīja kādu stāvu, kas iznāca no meža un ātriem soļiem tuvojās Judītei. Viņš jau gribēja to brīdināt, kad nācējs negaidīti sauca viņu vārdā.

Judīte satrūkusies pagrieza galvu un ieraudzīja Fcitu. Viņa palika mierīgi stāvam.

—        Jūs taču nelaidīsit to karātavu putnu namā? — Rībcks šausmās čukstēja, piesteidzies viņai klāt.

—         Ēs viņu pazīstu — šis cilvēks man reiz jau izdarya lielu pakalpojumu, — Judīte nomierināja uztraukto dārznieku. — Vai vēlaties ar mani runāt? — viņa klusi jautāja Fcitam, kas pašreiz pienāca pie žoga.

Paklausot viņas uzaicinājumam, klaidonis apmierināts sekoja tai namā.

—          Viņš nes man svarīgas ziņas no tēva, — Judīte paskaidroja Rlbckam, kas nesaprata, ko par to visu lai domā. Viņš tomēr neuzticējās aizdomīgajam svešiniekam un sevī nolēma palikt kundzes tuvumā.

Judīte ieveda savu dīvaino apmeklētāju dzīvojamā istabā. Tādēļ Rībcks klusi iegāja guļamistabā, kur uz galda vēl gulēja no kastītes izņemtās rotas. Rūpīgi noglabājis tās atpakaļ skapī, viņš noslēpās loga dziļajā nišā. Viņa nolūks nebija noklausīties sarunā, bet tikai steigties palīgā kundzei, ja nepazīstamais gribētu darīt tai pāri.

—         Kādas ziņas jūs nesat, Fcit? — Judīte jautāja vienacainajam klaidonim.

Vccis viltīgi pasmaidīja.

—          Šmcijc Finkcls meklē savu meitu. Sākumā viņš pat gribēja griezties policijā un piesolīt simts marku lielu atlīdzību, man viņš gan apsolījās maksāt vairāk…

— Tātad jūs gribat mani nodot? Tad es esmu pazudusi!

Feits aukstasinīgi atbildēja:

—        Reizes jau palīdzēju jums aiz tīras līdzjūtības, bet nu man klājas tik slikti, ka esmu spiests lūkot ko nopelnīt. Jūs esat bagāta. Jūsu tēvs kļuva zaļš aiz dusmām, kad redzēja, ka esaf aiznesusi līdzi savu naudu…

— Cik jūs gribat, Feit? Es labprāt maksāšu jums, cik vien spēšu.

—          Labi. Tātad vispirms kaklasaiti un tad vēl kādus tūkstošus marku.

— Kuru kaklasaiti? — viņa apjukusi stostījās. — Man ir vairākas.

—Nu to — no rožainajām pērlēm. Man viņa pašreiz visai noderētu.

Judīte satrūkās. Acīmredzot Feits zināja, kādā ceļā šī rota nokļuvusi viņas tēva rokās. Viņa nekādā gadījumā nedrīkstēja atzīties, pie kā tā pašreiz atrodas.

—        Man tās nav, — viņa mierīgi atbildēja. — Naudu jūs varat dabūt, kaklasaiti — ne.

— Tā? Nu, ja jūs zinātu, no kurienes tā nākusi, jūs priecātos, ka tiekat no tās vaļā. Varu jums tikai ieteikt nerādīt to grāfam, citādi tam varētu iekrist prātā pavisam dīvainas domas.

—        Es jūs nesaprotu, Fcit. Esmu gan redzējusi to kaklasaiti, bet man tās tiešām nav.

Feits nolicēja.

— Bet vecais meklēja to kā traks.

— Kur tad mans tēvs to dabūjis?

Feits paraustīja plecus.

—        Nezinu. Bet viņš bija pavisam nelaimīgs, ka šī lieta nozudusi, un visu laiku gaudoja: „Mana meita mani pazudinās!"

Judīte nobāla. Tātad viņas tēvam tomēr bija iemesls baiļoties pērļu rotas dēļ.

—        Tad vēl kas, — klaidonis turpināja. — Lēbels Fcilšentāls jūs pazinis un nupat aizskrēja tieši pie vccā. Tātad varat visā drīzumā sagaidīt viņa apmeklējumu.

Judītei bija jāpieturas pie krēsla atzveltnes.

— Viņš jau zina? O, tad viss pagalam!

— Atdodiet man kastīti, un cs jūs izglābšu!

Judīte pārdomāja. Vai viņa mae"varēja uzticēties Feitam? Kā viņa varēja zināt, ko īsti tas bija nodomājis? Un viņai taču nebija neviena, kas varētu tai palīdzēt izšķirt šo jautājumu.

Rībcks stāvēja guļamistabā pie loga un lūkojās ārā, kur kļuva arvien tumšāks. Viņš dzirdēja Judīti mierīgi sarunājamies ar dīvaino apmeklētāju un nolēma atlaist suņus, lai kāds ncaicināts neiedrošinātos iekļūt dārzā.

—         Nu, jūs neatbildat? Es esmu vienīgais, kas spēj un grib jums palīdzēt. Dodiet man, ko es prasu, un cs noslēpšu jūs pilnīgi drošā vietā, Feits no jauna atsāka. Jūs pazīstat savu tēvu. Nevilcinieties, ķamēr vēl nav par vēlu!

—        Jūs tikai gribat mani iebiedēt. Kas gan varētu šeit iekļūt? No policijas cs nebīstos, tā tikai aizstāvētu mani pret tēva dusmām.

Feits lūkojās logi Pēkšņi satrūkās. Viņam likās, it kā tas būtu redzējis pārslīdam pār verandu kādu tumšu stāvu. Tomēr viss palika klusu. Acīmredzot viņš bija maldījies.

Judīte redzēja viņa nemieru, bet pārprata to. Viņa gribēja pierādīt Feitam vismaz savu atzinību par tā brīdinājumu.

—        Pateicos jums, Fcit, — viņa sacīja. — Jūs nepaliksit bez pelnītā atalgojuma.

Klaidonis gandrīz līdzjūtīgi viņu uzlūkoja.

—         Nu, tikai nevajag bēdāties, — viņš labsirdīgi sacīja. — Vēl jau viss var beigties labi.

Judīte iegāja tukšajā guļamistabā. Viņa varēja būt sasniegusi apmēram tās vidu, kad Feits, kas bija palicis stāvam aiz puspievērtajām durvīm, pēkšņi izdzirda īsu, vāju kliedzienu.

Viņš ieskrēja guļamistabā. Kāds tumšs stāvs pašreiz izslīdēja pa verandas durvīm un nozuda tumsā. Judīte gulēja uz grīdsegas. Viņa rokas bija sažņaugtas dūrēs, bet acis plati ieplestas.

Rūdīto noziedznieku sagrāba šausmas. Uzrāvis sērkociņu, viņš ie raudzīja to, kas lika asinīm sastingt viņa dzīslās: Judīte bija beigta — noslepkavota!

Feita pieri pārklāja auksti sviedri. Ja nu viņu atrastu šeit!

Bez apdomāšanās viņš izskrēja cauri verandai un nozuda dārz Mirkli vēlāk mežs jau noslēpa viņu savā pavēnī.

Rībcks, kas tieši šajā brīdī bija izlaidis suņus, apstājās pie žoga uo domīgi pakratīja galVu.

—         Man likās, it kā nupat kāds būtu pārskrējis pār ceļu, — viņš sacīja sievai, kas bija tam sekojusi.

— Vai tas svešais vīrietis vēl ir tur? — dārzniece nobijusies jautāja

—" Laikam gan. Viņš gan izskatījās diezgan aizdomīgs, bet mūsujļ

jaunkundze bija visai laipna pret to.

—          Es iešu palūkoties, kāds tad viņš īsti izskatās, — dārzniece ziņkāri sacīja.

Rībcks kaut ko nomurmināja, tomēr ļāva viņai iet. Bet kolīdz tā bija paspērusi dažus soļus, viņš iesaucās:

—        Palūkojies, vecā — verandas durvis stāv līdz galam vaļā! Ko tas varētu nozīmēt?

« Viņš domīgs uzkāpa pa zemajām kāpnēm un iegāja verandā. Dzīvojamā istabā dega spuldze, un tās gaisma krita tieši uz kādu stāvu, kas gulēja guļamistabā uz grīdas.

Dārznieks palika stāvam kā zibens ķerts. Viņu pārņēma tumšas  izbailes, kāda baiga nojauta. Viņš arvien vēl stāvēja kā sastindzis, kad  pa otrām durvīm istabā ienāca viņa sieva.

Ieraudzījusi uz grīdsegas gulošo Judīti, viņa skriešus devās tai klāt, bet, tikko pieskārusies ar roku tās tērpam, skaļi iekliegdamās, atlēca  nost.

— Asinis! — viņa kliedza. — Žēlīgais Dievs, Jcas tad tas?

'Nu arī Rībcks ieskrēja istabā un elsodams saļima ceļos līdzās

mironim.

—         Viņa noslepkavota! Ak, kādēļ es nepaliku šeit? Tikai dažas minūtes es biju prom, un slepkava izmantoja šo brītiņu! Nelaimīgā nabadzīte! Mans Dievs, ko nu teiks kungs?

Rībcks raudāja kā bērns. Viņš ar pūlēm piecēla līķi un noguldīja to gultā.

— Gaismu! — viņš uzsauca sievai.

Dārzniece trīcēdama ienesa spuldzi. Tad viņa bez spēka atslīga krēslā, šausmās ieplestām acīm vērodama vīru, kas pūlējās ap līķi.

—        Trīs brūces krūtis! Viņa uz vietas bijusi beigta, jo es nedzirdēju ne vismazākā trokšņa, neviena kliedziena.

—        Varbūt viņa izdarījusi pašnāvību? — .vccā sieviete klusi ieminējās.

—        Nē, tas nu ir tā tēviņa darbs! Un pats viņš nozudis, it kā zeme būtu to aprijusi! Ak, kāda nelaime! Es gribētu, kaut varētu gulēt tepat līdzās viņai, uz mūžu apklusis!

—       Negrēko, vīrs, — Rībeka kundze to norāja. — Pateicies Dievam, ka esi palicis dzīvs. Ko gan tu būtu varējis iesākt pret tādu briesmoni?

Asaras turpināja ritēt pār dārznieka grumbaino seju.

—        Kā gan lai pasaku to kungam? — viņš skaļi elsoja. — Arī viņš varētu sev ko nodarīt.

—         Mums tomēr jāziņo par notikušo kungam un arī policijai, — vccā sieviete aizrādīja.

— Mans Dievs, jā! Es iešu. Pielūko, lai viss šeit paliek kā ir.

—        Ko, lai es palieku šeit viena? — viņa šausmās iekliedzās. — Nē, ņem mani līdzi vai paliec arī tu šeit!

—         Mēs nedrīkstam kavēties. Tas tēviņš ir prom, citādi suņi jau būtu to noķēruši. Un es pat nevaru pateikt, kā viņš izskatījās. Bet nu iesim.

Viņš pasauca suņus un nolika vienu no tiem sardzē pie noslepkavotās līka, bet otram pavēlēja nogulties durvju priekšā. Brīdi vēlāk abi sirmgalvji atstāja namu.

Kāda karsta sirds bija beigusi pukstēt. Judītes nojauta bija piepildījusies — drīzāk, nekā Viņa pati to bija gaidījusi.

Bet kas bija slepkava?

## 71 Zvēri cilvēku izskatā

Ilka jutās pavisam neapmierināta, jo Rotenauss vēl arvien nedomāja pildīt savu solījumu un viņu apprecēt. Beidzot viņa nolēma darīt galu šim neciešamajam stāvoklim un tūliņ izskaidroties ar baronu.

Lesena jājampātagas zīmes Brauna sejā vēl nebija izzudušas, un mēļās svītras daudz kaitēja ari tā izskatam.

Viņu ieraugot un atceroties, ka šos sitienus viņš saņēmis Rotenausa vietā, Ilkai gribot negribot bija jāsmejas. Viņas zobošanās dziļi aizskāra sulaiņa patmīlību, un viņš ar prieku būtu varējis nožņaugt ļauno meiteni, bet bija spiests savaldīties. Tomēr klusībā viņš zvērēja tai atriebties, jo Brauns nebija cilvēks, kas ļautu sievietei rotaļāties ar sevi.

— Nezinii, ko tu atrodi manī tik smieklīgu, — viņš sacīja, ar pūlēm apslāpēdams dusmas. — Beidz taču smieties, man jārunā ar tevi.

—    Bet ja nu man acumirkli nav nc laika, nc ari patikšanas te klausīties? — lika zobodamās jautāja.

—    Tev būs kā viens, tā arī otrs, ja vien es to gribu — saprati? viņš sašutis šņāca, rupji satverdams to aiz elkoņa.

Kā čūska viņa izraisījās un uzmeta tam ļaunu, mīklainu skatu.

—     Ko tu iedrošinies? — viņa iesaucās. — Nemēģini tēlot šc kungu, ja negribi visu pazaudēt!

Viņš atkāpās soli atpakaļ. Skaista viņa tomēr bija — divkārt skais savā -sašutumā. Bet varbūt ar pieklājību viņam drīzāk izdosies iekarot.

—   Ilka, neesi taču tik cietsirdīga, — viņš lūdzoši sacīja. — Tu zin cik ļoti cs tevi mīlu un cik nelaimīgu mani dara tavs pēkšņais saltums

— Ko tad tu īsti gribi? — viņa jautāja, izlikdamās samierinājusies

—   Man ir kāds plāns, ilka, — sulainis čukstēja. — Barons tevi tāpat neapprecēs — to tu nu pati redzi. Un kāpēc tev viņu arī vajag? taču gribi iegūt vienīgi viņa naudu, jo viņa vārdam vairs nav nekāda vērtības — tas ir pārāk aptraipīts. Un ja jau tu katrā ziņā gribētu icg titulu, kas gan mums liedz vēlāk tādu nopirkt? Tad tev būs var bagātība, mīla un brīvība — ko gan vēl tu varētu vēlēties?

Ilka bija pacietīgi noklausījusies viņa vārdos. Brauna plāns  patika, bet vispirms viņa tomēr gribēja kļūt baronese. Aizbēgt kop ar Braunu vēl atlika laika diezgan.

— Ļauj man apdomāties, — viņa atbildēja. — Vispirms ma jāizdibina, kur viņš glabā Brandenfwlsas kasi, jo personiskās nauda viņam ir maz.

—    Kasi viņš glabā guļamistabā, slepenā nišā aiz gultas, — Braun čukstēja. — To mēs viegli iegūsim.

Ilkas acis icgailējās. Viņa sevī nolēma viena pati piesavināties i naudu, bet no Brauna kaut kā atraisīties.

Šie abi cilvēki bija kā divi plēsīgi zvēri, kas slepus uzglūn vico otram, neiedrošinādamies ielaisties atklatā cīņā. Arī Brauns neti ticējās Ilkai. Viņš pazina tās viltīgo, nodevīgo raksturu un apņēmi bfit sevišķi apdomīgs. Un tomēr viņš negribēja no tās atsacīties.

—    Dodu tev trīs dienas laika, — viņš īsi sacīja. — Ilgāk es nev gaidīt.

Ilka izgāja no istabas un nokāpa lejā. Rotcnausa istabā bija dzir| damas balsis. Viņa palika pie durvīm stāvam un ieklausījās.

—   Ļoti nožēloju, barona kungs, bet man tomēr, neraugoties uzjūs^ slimību, jāpārmeklē jūsu nams, — viņa izdzirda kādu stingru, enerģ ku balsi. — Betija Hilbcrga, kas tika atrasta noslīkusi, savā vēstu ziņo, ka jūs Šeit turot ieslodzītu kādu jaunu, skaistu sievieti.

—   Tie ir ārprāta murgi, komisāra kungs, kuriem nav vērts piegrie vērību. Un uz šī nejēdzīgā ziņojuma pamata jūs gribat pārmeklē manu namu? — Rotcnauss jautāja.

—     Mums jāpārliecinās, barona kungs, vai nelaimīgās meitenes izteiktais apvainojums ir izdomāts, vai arī tam ir kāds nopietns pamats.

ilkai šķita, ka viņa dzirdējusi pietiekami. Viņai iešāvās prātā kāda ideja, ar kuras palīdzību tā gribēja padarīt sevi Rotcnausam nepieciešamu.

Komisārs pa to laiku jau bija iesācis pārmeklēt namu. Rotcnausam gribot negribot bija jāpiekāpjas. Mēnesnīcas feja gan bija novākta no ccļa, bet kas varēja zināt, vai Betija nebija vērsusi policijas uzmanību arī uz pagraba baigajiem noslēpumiem?

Komisārs devās augšup pa kāpnēm tieši uz neapdzīvotajām istabām, it kā šis ccļš tam jau sen būtu pazīstams. Divi policisti, Rotenauss un vecais Vcrings sekoja viņam.

Gājiens tuvojās istabai, kur Mēnesnīcas feja bija dzīvojusi. Pēkšņi visi palika stāvam. Rotenausam viss sāka griezties acu priekšā. Vai tas bija mirušās gars, kas izvilināja arfas stīgām klusās, maigās skaņas?

Ierēdnis jau triumfēja. Tātad šis barons tomēr bija bīstams nelietis?

Viņš ātri atslēdza durvis un iegāja. Bet tajā pašā acumirklī pār viņa lūpām izlauzās izbrīna kliedziens. Arī pārējie pievirzījās tuvāk. Rotenauss bija bāls kā mironis, un viņa acīs atspoguļojās bezgalīgas šausmas. Bet tad pēkšņi tā sejā atplaiksnīja starojošs smaids.

Istabā stāvēja — lika. Viņas krāšņie, zeltainie mati sniedzās pāri baltajam tērpam līdz pat papēžiem. Ar apburoši mulsu izskatu viņa pievērsās durvīm un, ieraudzījusi Rotcnausu, smaidīdama steidzās tam pretim.

—    Apstājieties, jaunkundzi Kas jūs esat? — ierēdnis jautāja, pārsteigts par viņas skaistumu un pārliecināts, ka redz savā priekšā nelaimīgo gūstekni, par kuru Betija bija rakstījusi savā vēstulē.

—    Kas cs esmu? — lika kautri atkārtoja. — Ak, Kurt, pasaki taču tu to! Kādēļ tu esi atvedis šurp šos svešos kungus?

Komisārs nesaprašanā uzlūkoja apburošo meiteni. Te viens no policistiem iečukstēja viņam ausī:

— Tā taču sarkanmatainā lika, komisāra kungs!

—     Ilka, šis kungs grib zināt, vai cs neturu tevi šeit ar varu, — Rotenauss ironiski pievērsās jaunajai meitenei.

Viņa koķeti pakratīja galvu.

—     Jā un nē, mans kungs, — viņa ķircinādamās atbildēja. — Es esmu saistīta šeit, jo nevaru šķirties no mana saderinātā, kuru es mīlu.

Rotenausu nepatīkami aizskāra līkas maigums. Viņš saprata, ka tā ar nolūku izmantoja situāciju, lai oficiāli uzdotos pār viņa līgavu. Viņš neiedrošinājās protestēt, bet tomēr uzmeta ierēdnim zīmīgu skatienu, kuru tas uzreiz saprata.

—     Man tomēr jāuzdod jums daži jautājumi, jaunkundz, — viņš laipni sacīja. — Vai jūs jau sen esat šeit?

— Dažus mēnešus — kopš rudens.

— Vai jūs pastāvīgi apdzīvojat šo istabu?

—         Nē, es tikai mīlu šeit pakavēties un laiku pa laikam pabiedēt māņticīgos ļaudis, — viņa draiskulīgi atbildēja.

— Tātad jūs tēlojat šeit spoku?

Ilka skaļi iesmējās.

— Vai tad es izskatos pēc spoka?

—          Kāda nabaga nelaimīga meitene jau kritusi par upuri jūsu vieglprātīgajam jokam, — ierēdnis nopietni sacīja. — Viņa noslīcinājusies aiz bailēm no vajāšanas.

— Par ko jūs runājat? — lika satrūkusies jautāja.

— Vai tad jūs nepazināt Betiju Hilbergu, kas strādāja šeit muižā?

— Es vispār nepazīstu nevienu no muižas kalpotājiem.

Komisārs nu bija pilnīgi pārliecināts, ka nelaimīgā pašnāvniece tikai iedomājusies redzam visādas šausmas tur, kur patiesībā nebija nekā nosodāma. Viņš pārtrauca nama pārmeklēšanu un diezgan vēsi atvadījās, saīdzis par savu neveiksmi.

—          Kam tu nu vari pateikties par izglābšanos? — Ilka jautāja baronam, kad tic bija palikuši divatā viņa istabā. — Kas tevi atkal izvilka no bedres?

Rotcnauss drūmi klusēja. Kādēļ Ilka nejautāja, kur palikusi Mēnesnīcas feja? Kas viņai vispār bija zināms? To vajadzēja izdibināt.

—         Nezinu, vai vispār ir vērts pateikties tev par to, ka tu ar savu neprātīgo ideju tikai velti apstiprināji, it kā tās trakās skuķes izteicieniem būtu bijis kāds pamats, — viņš īgni norūca.

—        Tā? Bet, ja komisārs nebūtu neko atradis, viņš droši vien būtu pārmeklējis visu namu, un es šaubos, vai baronam Rotenausam maz patiktu, ja viņš būtu uzgājis pagrabā kādu zināmu bedri, — Ilkalēnām atbildēja, nenovērsdama no viņa acis. Viņa sēdēja pie rakstāmgalda un rotaļājās ar papīrnazi, kuru tā it kā nejauši bija paņēmusi rokā.

Rotcnauss piegāja tai cieši klāt.

—        Tu! — viņš nevaldāmās dusmās šņāca. — Nekaitini mani! Tavas ārprātīgās runas liecina, ka tu esi nobriedusi trako namam!

Viņa zobgalīgi iesmējās.

—        To tu labprāt gribētu, mīļais, jo tas tomēr būtu diezgan uzkrītoši, ja cs šeit bez vēsts pazustu. Bet piesargies — es neesmu vienīgā, kam zināmi tavi baigie noslēpumi!

—        Vai tu tiešām iedomājies, ka kāds varētu noticēt taviem ārprāta murgiem? Kas zina, ko tu esi redzējusi pagrabā.

—         Man vajadzētu teikt tikai dažus vārdus, lai tu nokļūtu cietumā, jo tu taču biji tas, kas slepus nolika Verneru namā zināmo testamentu. Otrais vēl atrodas pie tevis — tu, nožēlojamais slepkava!

Rotenauss gribēja mesties viņai virsū, bet mazais duncītis, ko Ilka draudoši turēja rokā, viņu atturēja.

—         Vai lai aizraidu tevi pakaļ Mēnesnīcas fejai, gļēvais sieviešu slepkava? — viņa ledainā balsī turpināja.

Barons palika kā sastindzis stāvam. Sī bīstamā sieviete zināja visu, vasu.

Vai tiešām viņš baidījās no sievietes, trīcēja vājas meitenes priekšā?

Ar aizsmakušu kliedzienu viņš satvēra Ilkas draudoši pacelto roku, bet tajā pašā acumirklī viņa ar brīvo roku tik stipri iesita viņam pa seju, ka asinis tam sāka plūst pa muti un degunu, un viņš iekliegdamies atstrcipuļoja atpakaļ.

Te pēkšņi atvērās durvis, un tajās parādījās Verings, bet aiz viņa Feits, kuru vecais inspektors velti pūlējās aizturēt.

—         Es nejauši pakritu, Vcring, — Rotenauss iekunkstējās, kaunēdamies atzīties, kas viņu tik veikli apstrādājis.

Feits ironiski smaidīja. Viņš pazina liku un zināja, ka tā vajadzīgā brīdī prot sevi aizstāvēt. Barons tikai uzmeta klaidonim draudošu skatu un kopā ar Vcringu izgāja guļamistabā.

—         Kas tad jums šeit noticis? — Feits ziņkāri jautāja meitai, kas nesteigdamās noslēpa papīrnazi kabatā.

— Maza ķilda, — viņa vienaldzīgi atbildēja.

— Tā? Nu tas tikai būs jauki, kad viņš būs kļuvis tavs vīrs!

lika sarauca uzacis. Viņa zināja, ka Rotenauss tagad darīs visu iespējamo, lai uz mūžu atkratītos no viņas. Vai nebūtu prātīgāk, ja viņa visu uzticētu tēvam? Tas taču bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas patiesi vēlēja viņai labu.

Feits pacietīgi gaidīja. Beidzot lika iečukstēja viņam:

— Man ar tevi jārunā. Tas ir labi, ka esi ieradies. Nāc man līdzi.

—        Bet es gribēju piespiest baronu. Jau sen kopš neesmu no viņa neko dabūjis.

—          Vēlāk tu varēsi nolaist viņam asinis. Tagad viņam ir pilnīgs iemesls bīties no mums.

— Vai tu jau zini jaunākos notikumus Brandcnfclsas lietā?

—        Ā, tu runā par testamentu? To es zināju jau agrāk par visiem, jo pati redzēju, kā Rotenauss aiznesa šo dokumentu un noslēpa vārtsarga namiņā.

Feits negribēja ticēt savām ausīm.

—        Kā, baronam ir mani testamenti? Kāds blēdis man tos nozaga. Droši vien viņš pārdevis tam abus dokumentus.

—        Priecājies, ka esi ticis no tiem vaļā. Ja tos atrastu pie tevis, tevi apvainotu uzbrukumā. Bet nu visa atbildība krīt uz Rotcnausu. O, tā būs lieliska atriebība! — viņa ļauni iesmējās.

—        Tu gribi viņu nodot? — Feits nobijies čukstēja. — Tādā gadījumā tu iegāztu ari mani, jo viņš noveltu visu vainu uz mani.

—        Blēņas! Kāds^ labums tev būtu no šī nolieguma? Vai tad tu esi Brandenfelsas mantinieks?

—       Tujauzini, ka cs visu laiku slapstos. Rotcnauss jau sen pierādījis,; kur tas notikuma brīdī atradies. Bet ja viņš nodotu mani — tu mani i nekad vairs neredzētu.

— Tātad,tu biji tas, tēvs? Mans Dievs,kāds neprāts!

Viņa drūmi lūkojās sev priekšā. Atteikties no atriebības plāna tas bija vairāk nekā nepatīkami.

Feits neatbildēja. Viņš jau sen nožēloja, ka bija paklausījis Rote-' nausam. Ja vecā grāfiene kādreiz atgūtu atmiņu, viņš būtu pazudis, tad tam atliktu vienīgi bēgšana.

—         Man katrā ziņā jārunā ar Rotcnausu, jo man vajaga naudu, j Beidzot viņam taču jāpilda solījums, ko tas man deva.

—        Tad tu vari ilgi gaidīt, — Ilka zobojās; — Bet cs zinu,kur viņš j glabā naudu. To mēs iegūsim ari bez viņa piekrišanas. Un kolīdz j Brandcnfclsas kase būs mums rokā, mēs tūliņ pazudīsim no šejienes. j

— Tu esi apbrīnojama meitene! Bet kā to lai izdara?

—        Par to apspricdīsimics vēlāk. Plāns man jau sastādīts. Kamēr tuļ viesosies pie barona, es visu sagatavošu.

Feits apmierināts izgāja. Kad brītiņu vēlāk arī Ilka gribēja atvērt j durvis, tās izrādījās no ārpuses aizslēgtas. Tātad viņa bija ieslodzīta! Bet kas to bija izdarījis? Vai varbūt Rotcnauss gribēja viņu šeit ļ nonāvēt? Viņa nojauta visļaunāko.

Tomēr Ilka nebija tik viegli salaužama. Galu galā viņai taču vēl bija ļ nazis, un šī apziņa pildīja viņu ar jaunu drosmi.

Viņa piegāja pie loga. Tas atradās pārāk augstu no zemes, lai varētu j izlēkt pa to, nesalaužot sev locekļus. Ja citas izejas nebija, viņai] vajadzēja sagatavoties cīņai uz dzīvību un nāvi, jo Rotenauss nebija] cilvēks, bet gan plēsīgs zvērs.

Ilka izgāja otrā istabā. Arī tur durvis bija noslēgtas. Zināms, viņa j būtu varējusi saukt palīgā, tomēr lieks troksnis šādos apstākļos varēja j tikai paātrināt viņai nolemto likteni.

Viņa atgriezās pirmajā istabā un vērīgi palūkojās visapkārt. Nebija < nevienas vietiņas, kur varētu noslēpties. Ko nu?

Pēkšņi viņa izdzirda klūsus soļus, kas lēnām tuvojās durvīm. Ilka' sarāvās. Vai jau tik drīz?

Cieši sažņaugusi rokā dunča sudraba spalu, viņa atkāpās otrā istabā. Soļi apklusa pie pašām durvīm, un Ilka dzirdēja, kā atslēga ; tika uzmanīgi apgriezta. Viņa bija cieši apņēmusies cīnīties līdz pēdējam — vai nu uzvarēt, vai krist.

Nejauši viņas elkonis pieskārās kādai vecai gleznai, kas sniedzās līdz pat griestiem un kuras zīmējums jau bija kļuvis gandrīz nesaskatāms.

Ilka izdzirda aiz sevis klusu troksni. Pagriezusi galvu, viņa ieraudzīja tumšajā gleznā gaišu svītru, kas kļuva vēl platāka, kolīdz viņa no jauna pagrūda gleznas audeklu. Beidzot glezna pavisam sagriezās

šķērsām, un aiz tās atklājās tukša telpa, kas bija pietiekami liela, lai cilvēks varētu tur iestāties. lika ātri iekāpa nišā, un glezna acumirkli ieņēma savu senāko stāvokli. Gluži nejauši viņa bija pieskārusies mehānismam, kas atvēra ieeju slepenajā nišā.

Gandrīz tajā pašā acumirkli kāds icnāca istabā. lika aizturēja elpu.

Ienācējs uztrauktiem so|icm staigāja pa istabu. Ciešāk ieskatījusies, lika pamanīja gleznas audeklā divus mazus caurumiņus, pa kuriem tā varēja pārredzēt istabu.

Viņa uzreiz pazina Braunu. Ar laternu rokā viņš rūpīgi pārmeklēja ikvienu istabas kaktu, ielūkodamies pat pagaldē un zem krēsliem. „ Viņa sejā atspoguļojās īgna vilšanās. Klusi lādēdamies, viņš piegāja pie loga un izliecās pa to ārā.

Tad viņš izgāja otrā istabā un pārmeklēja arī to, bet ar tikpat maziem panākumiem. Beidzot viņš icnāca atpakaļ, nosēdās dīvānā un, nolicis laternu zemē, sāka gaidīt.

Pagāja stundas ceturksnis. Brauns arvien vēl nekustējās. Ilka juta, ka locekli tai pamazām notirpst un k]ūst nejūtīgi. Tomēr viņa neiedrošinājās pakustēties, lai sevi nenodotu. Vismazākais troksnītis varēja viņu pazudināt.

Beidzot Brauns piecēlās un izgāja no istabas. lika dzirdēja, kā viņi atslēdza un atvēra, bet tad atkal aizslēdza durvis. Driz viņa soļi apklusa tālumā.

Ilkas spēki ņu bija galā. Viņa sa|ima uz grīdas šaurajā telpā, nespēdama pakustināt nc locekli. Tomēr viņas domas turpināja darboties drudžainā steigā. Viņa gribēja atstāt paslēptuvi un aizbīdīt durvīm priekšā kādu smagu priekšmetu, lai netraucēti varētu atpūsties un atgūt zudušos spēkus.

Ar pūlēm viņa piecēlās un sāka tumsā taustīties gar nišas sienām. Kaut kur taču vajadzēja atrasties mehānismam, ar kura palīdzību varēja izkļūt no šaurā sprosta.

Tomēr visas pūles palika veltas. Ilku sagrāba šausmas. Vai tiešām viņai būs jānomirst badā šajā tumšajā alā? Atkal un atkal viņa mēģināja atrast slepeno mehānismu, bet iznākums arvien bija viens un tas pats. Acīmredzot glezna bija grozāma vienīgi no istabas puses.

Atlika apbruņoties ar pacietību un gaidīt. Gan jau kāds pamanīs viņais nozušanu. Galu galā viņa kliegs, sauks palīgā, un tad kāds no kalpotājiem to droši vien atbrīvos.

Tā pagāja stundas, kas Ukai šķita kā vesela mūžība. Viss ķermenis viņai sāpēja, kājas bija kļuvušas nejūtīgas. Stāvēt viņa vairs nevarēja. Neraugoties uz šausmīgo nogurumu, tā nespēja arī aizmigt.

Viņa vairs nezināja, vai bija diena vai nakts. Pamazām sāka uzmākties arī slāpes un izsalkums, kas padarīja viņas ciešanas nepanesamas. Viņai nebija ne vismazākās sajēgas, cik ilgi tā jau atrodas šādā stāvoklī.

Beidzot atvērās durvis un istaba icnaca vairāki cilvēki. Ccriba no jauna pamodās nelaimīgās sirdī.

Viņa dzirdēja minam savu vārdu. Tur sarunājās Rotcnauss ar Braunu.

— Šeit viņas nav. Nesaprotu, kur viņa būtu varējusi palikt!

—        Droši vien viņa aizbēgusi līdzi vecim, — lika dzirdēja baronu sakām. — Jo labāk — viņa jau sāka kļūt neciešama, un man būtu nācies ķerties pie citiem līdzekļiem. Noslēdz šīs istabas. Man vispār šeit jau apnicis, un tuvākās dienās cs aizceļošu uz dienvidiem.

Ilka notrīcēja. Ja viņa tagad nesauks palīgā, tai vairs neatliks nekādas cerības izglābties. Viņa varēja mierīgi nomirt slāpēs un badā, nevienam neienāks prātā meklēt viņu noslēgtajās istabās.

Viņa gribēja kliegt, bet tikai dobjš, aizsmacis krāciens izlauzās pār viņas lūpām.

—         Kas tas bija? — Rotenauss satrūcies čukstēja, sažņaugdams sulaiņa roku.

Arī Brauns palika nobijies stāvam. Viņš neiedrošinājās nc atbildēt, ne arī palūkoties turp, no kurienes šķita nākam baigā skaņa.

Abi vīrieši šausmās saskatījās.

Te atkal no jauna atskanēja tā pati drausmīgā krākšana un izdzisa klusā, žēlā smilkstienā.

Abi vīrieši skriešus metās ārā no istabas, it kā visi ļaunie gari dzītos tiem ļ>aka|. Ar skaļu troksni durvis aizcirtās aiz viņiem, un baigās skaņas apklusa.

Pie visām miesām trīcēdams, Rotcnauss atgriezās savā istabā un ieslēdzās tur, kamēr Brauns aizskrēja pie Vcringa, lai atstāstītu arī tam savu piedzīvojumu.

Kaut viņš arvien vairāk nāca pie pārliecības, ka kliedzēja bijusi Ilka, kas droši vien atrodas kādā šausmīgā stāvoklī, viņam tomēr nenāca ne prātā steigties tai palīgā. Ar saltu nežēlību viņš nolēma atstāt to viņas liktenim, nedomādams par to, cik briesmīgs tas patiesībā varētu būt.

## 72 Divas līgavas un divas mātes

Grāfu Bcrgcru elegantā ekipāža lepnā gaitā brauca caur Brandenfclsu. Faustīna bija lūgusi saderināto parādīt viņai vismaz no ārpuses pili, kas bija kļuvusi tik bēdīgi slavena ar saviem notikumiem.

Neviens no viņiem nc ar vārdu nepieminēja zināmo gadījumu mazajā villā. Viņi bija mēmi vienojušies nepieskarties pagātnei, kas slēpa sevī tik daudz drūmu atmiņu.

Skaistumā un laimē starodama, baronese sēdēja līdzās savam nākamajam vīram. Viņa bija pārvarējusi visus šķēršļus un nu sajuta pret Zuzannu gandrīz līdzcietību.

Faustīna dalīja savu uzmanību starp Valdemāru un mazo Erihu, kas sēdēja tai pretim. Viņa tik veikli prata tēlot maig(i, mīlošu māti, ka Valdemārs neviļus sāka ticēt viņas dvēselē snaudošiem tikumiem. Ar sāpīgām skumjām viņš domāja par Zuzannu, kas nu tām bija zudusi uz mūžu. Bet Faustīna viņu mīlēja, kā vien spēj mīlēt sieviete, un viņai taču bija tiesības uz viņu.

—  Mūsu pils ir daudz skaistāka — vai nav tiesa, māt? — mazais Erihs dedzīgi čaloja. — Šī ir tik veca un drūma, es negribētu tajā dzīvot. Bet mazais namiņš ir ļoti glīts. Un kas tur vistu! Bet neviena pāva! — viņš gluži vīlies piebilda, jo pāvi bija viņa mīļākie putni.

Te namiņa durvis atvērās, un pa tām ar šķīvi rokā iznāca Zuzanna. Mazais viņu uzreiz pazina un iegavilējās:

— Krustmāte Zuzanna! Kučicr, pieturi!

Zuzanna nobāla. Viņas skatiens mulsi vērās elegantās ekipāžas braucējos. Cik neprātīgi pukstēja viņas sirds!

Tur stāvēja viņš, kuru tā arvien vēl mīlēja, līdzās citai!

Faustīna pirmā atguvās. Viņai šis mazais starpgadījums bija ļoti pa prātam.

—   Cik jauki, ka satiekam jūs šeit, jaunkundzi — viņa iesaucās, laipni pamādama Zuzannai ar galvu. — Vai tad mēs pie reizes nevarētu novēlēt jaunkundzei laimi? — viņa pievērsās Valdemāram.

Arī grāfs jau bija atguvis pašsavaldīšanos. Viņš izlēca no ekipāžas un izcēla arī Erihu, kas tūliņ pieskrēja pie Zuzannas un to līksmi apskāva.

Zuzanna noskūpstīja puisēnu, tad vilcinādamās saņēma Valdemāra sniegto roku. Vai tas maz bija iespējams, ka šis cilvēks viņu vairs nemīlēja? Tik salti, tik atturīgi viņš sniedza tai roku! Tik vienaldzīgi skanēja viņa balss, novēlot tai laimi! Vai tas nelīdzinājās izsmieklam? Viņš apsveica to sakarā ar saderināšanos! Viņa būtu varējusi reizē raudāt un smieties. Tikai ar pūlēm viņa savaldīja asaras.

Valdemārs skaidri nojauta, kas viņā norisinās. Kad Zuzanna beidzot uzlūkoja jauno grāfu, viņa izlasīja tā skatienā tik daudz mīlas, ilgu un ciešanu, ka sirds viņai sažņaudzās laimē un sāpēs.

Ari Faustīna bija izkāpusi no ratiem un tuvojās Zuzannai, apsveikdama to vislaipnākicm vārdiem. Viņa bija sasniegusi savu mērķi: Zuzanna nu bija galīgi iznīcināta.

Erihs labprāt vēl būtr pakavējies, bet Valdemārs nespēja vairs ilgāk redzēt kopā šīs divas sievietes. Steigā atvadījies, viņš iecēla puisēna ratos un, pa Vizējis iekāpt Faustīnai, pats nosēdās tai līdzās.

Kad ekipāža bija jau labu gabalu nobraukusi, Faustīna vēlreiz pavērās atpakaļ. Zuzanna arvien vēl stāvēja tajā pašā vietā. Uzvaras smaids atplaiksnijās baroneses skaistajā sejā, un viņa draudzīgi pamāja jaunajai meitenei.

Beidzot Zuzanna iegāja atpakaļ namā. Streipuļodama viņa devās augšup pa kāpnēm. Pie mātes viņa negribēja iet. Kaut kas svešs un salts bija nostājies starp māti un meitu.

Anna Vernera ar karstām sāpēm domāja vienīgi par Robertu, kuru tā bija zaudējusi uz mūžu. Pat Zuzannas atgriešanās viņai pagāja gandrīz nepamanīta. Ziņa par viņas saderināšanos nesagādāja tai nekādu prieku. Viņu bija pārņēmusi dīvaina vienaldzība pret meitu.

Zuzannai nebija neviena. Dr. Hcsc, viņas saderinātais, bieži apmeklēja mazo namiņu, bet viņam tā vismazāk varēja atklāt savu sirdi.

Ārsts steidzināja kāzas, jo viņam bija nepatīkams šis saltums, kas valdīja viņa līgavas un tās mātes starpā. Zuzanna pati gandrīz ar vienaldzību lūkojās nākotnē, viņu taču negaidīja laime un ilgu piepildījums, bet gan tikai jauni pienākumi un jaunas rūpes, ko tā labprātīgi bija uzņēmusies, cerēdama atrast aizmiršanos.

Mazajā istabiņā valdīja dziļš klusums. Zuzanna sēdēja pie loga kurvjkrēslā, rokas klēpī saņēmusi, un domāja par Valdemāru — bez naida un rūgtuma.

No šīm domām viņu iztraucēja mātes balss, kas sauca to lejā. Zuzanna nopūzdamās piecēlās un kāpa lejup.

Anna bija iedegusi spuldzi. Viņa turēja rokā kādu vēstuli — tas bija īss paziņojums no grāfienes Rcišcnovas, ka Gabrielai cietumā piedzimis dēliņš.

Anna klusēdama pasniedza meitai vēstuli. Zuzanna, dziļi aizkustināta, to izlasīja, un viņas nopietnajā sejā atspoguļojās kluss prieks.

Anna, protams, nebija teikusi viņai nc vārda par Roberta piederību grāfa Rcišcnova ģimenei.

— Vai neapmeklēsim Gabrielu? — Zuzanna strauji jautāja. — Es ilgojos viņu redzēt un gribu noskūpstīt ari Roberta mazo dēliņu.

Ši doma aizrāva arī Annu. Viņai pašai tas vēl nebija ienācis prātā.

—  Kas zina, vai mūsu Gabricla maz tiek tur pienācīgi apkopta, — Zuzanna skumji turpināja. — Nabadzīte! Kas viss viņai nav bijis jāpārcieš! Pat bērns padara viņas stāvokli tikai vēl smagāku. Bet viņa savā varonībā arī to uzskatīs kā Dieva žēlastību. Ak, kaut arī man būtu tik daudz spēka, izturības un pacietības!

Anna, par laimi, nedzirdēja Zuzannas pēdējos vārdus.

— Rīt jau no paša rīta brauksim pie Gabriclas, — viņa nolēma. — Grāfiene Reišenova savā vēstulē neraksta, vai Roberts zina par to.

Zuzanna jau sen klusībā brīnījās, kādēļ māte pati nekopj savu mīļoto dēlu, tomēr kāds neizprotams biklums viņu atturēja no šī jautājuma.

Anna pēdējā laikā vispār bija kļuvusi dīvaina un neizprotama. Nekas viņu neinteresēja, nekas nespēja izvest to no trulās vienaldzibas pret visu.

Otrā rītā, pirms māte un meita bija atstājušas māju, pastnieks atnesa Zuzannai adresētu vēstuli. Rokraksts bija pavisam svešs. Zuzanna uzplēsa vēstuli un sāka to lasīt, bet seja viņai drīz pietvīka, drīz nobāla.

„Kāds, kas vēl Jums labu, dod Jums padomu neuzmākties grāf am Bergeram, jo ar to Jūs tikai padarāt sevi smieklīgu. Grāfs ir pilnīgi nokļuvis baroneses ietekme. Viņa ir tā pirmā un vienīgā mīla, un pat šis dāmas dēls ir grāfa bērns. Jūs viņam bijāt tikai laika kavēklis, un attiecībā uz Jums • tam nekad nav bijuši nopietni nolūki."

Zuzanna atkal un atkal pārlasīja vēstuli. Tomēr vārdu saturs palika tas pats. Nu viņa saprata, kādēļ Valdemārs tik ļoti mīlēja mazo Erihu. Tātad baronese tiešām bija viņa pirmā mīlestība!

Zuzanna nojauta, ka vēstuli rakstījusi pati Faustīna. Viņa zināja, cik dziļi šī sieviete ienīda viņu. Un tomēr viņas vēstule pamodināja viņas dvēselē dziļu rūgtumu un sāpes.

Viņa ātri iebāza vēstuli kabata un, steigā noslaucījusi asaras, lepni izslējās. Dr. Hcsc bija pelnījis, ka viņa atdod tam visu savu sirdi, un viņa gribēja pierādīt grāfam Bergeram, ka tā nodevība nav viņu salauzusi. Viņa pierādīs, ka spēj radīt sev jaunu, pastāvīgu laimi — tāpat kā viņš!

Un tur jau arī nāca ārsts. Nekad vēl Zuzanna nebija tik strauji steigusies tam pretī. Viņa cicši piekļāvās tam, it kā meklēdama viņā aizsardzību pati pret savu sirdi.

Dr. Hcsc jutās bezgala laimīgs. Zuzannas glāsti deva tam cerību, ka viņa ar laiku iemīlēs to tikpat dziļi, kā viņš mīlēja viņu.

Vernera kundze izbrīnā vēroja, cik ļoti viņas meita bija pēkšņi pārvērtusies. Tā vairs nebija biklā, atturīgā meitene, bet gan nobriedusi sieviete, kas zināja, ko tā spēj dot un ko prasīt no mīļotā vīrieša.

—  Grāfs un grāfiene Bcrgcri mūs ielūdz, mīļā, — ārsts sacīja. — Viņi ļoti priecāsies iepazīties ar tevi.

Zuzanna pamāja ar galvu.

— Arī cs priecājos un pielikšu visas pūles, lai tu varētu lepoties ar mani, — viņa smaidīdama sacīja, tad mazliet rūgti piebilda: — Zināms, ar skaisto baronesi es gan nevarēšu sacensties.

—   O, kas gan ir šis francūzietes mākslīgais skaistums pret tavu rožaino, apburošo jaunību! — ārsts gandrīz aizkaitināts iesaucās.

— Liekas, tu sāc man pat glaimot? — Zuzanna smējās.

Viņš noskūpstīja to, un pirmo reizi Zuzanna atbildēja uz viņa skūpstu, šajā mirkli ienāca Anna. Arī viņa šodien nebija tik salta pret nākamo znotu kā citkārt.

—  Mēs gribam apmeklēt manu vedeklu, — viņa stāstīja. — Es tomēr parūpēšos, lai Zuzanna jau laikus tiek mājās un pagūst pienācīgi uzposties. Kas to būtu domājis, ka maniem bērniem reiz būs tik dižciltīgi paziņas un radi!

—  Nu, par to taču jums nav iemesla noskumt, — ārsts jautri piezīmēja.

Drīz piebrauca rati, ko Anna jau iepriekš bija pasūtījusi, un viņa kopā ar meitu aizbrauca uz Rozcnburgu, kamēr Dr. Hese devās pretējā virzienā, kur to gaidīja neskaitāmie pacienti.

Kad pajūgs iebrauca pilsētā, Vernera kundze lika kučierim vis. pirms braukt uz grāfu Reišcnovu pili, paskaidrodama meitai, ka gribot apjautāties par Roberta veselības stāvokli.

Grāfiene ļoti sirsnīgi apsveica Zuzannu, bet pret Annu izturējās uzkrītoši vēsi.

— Man jārunā ar jums, — viņa tai sacīja. — Bet Zuzannas jaunkundzi es tūliņ pati aizvedīšu pie Roberta.

Zuzanna nespēja saprast vecās dāmas dīvaino izturēšanos. Likās, viņa negribēja laist Annu pie tās dēla.

Zuzanna klusēdama sekoja grāfienei. Atskatījusies viņa ieraudzīja mātes acīs asaras, un viņai pēkšņi kļuva tās žcl.

Beidzot grāfiene atvēra kādas durvis, un Zuzanna ieraudzīja savu brāli. Viņš gulēja platā, greznā gultā, un viņa seja bija gandrīz tikpat bāla kā mežģīnēm izrotātie spilveni. Līdzās gultai atzveltnes krēslā sēdēja vecais Linge, kuram bija uzdots slimnieku apkalpot.

—  Mīļā, mazā māsiņa! — Roberts iesaucās, un Zuzanna maigi noskūpstīja tā šauro, vājo roku un augsto pieri. '

Grāfiene stāvēja līdzās, un viņas nupat vēl tik nopietnā seja noskaidrojās, redzot, Tik ļoti Robertu iepriecina šis negaidītais apmeklējums.

Arvien pieaugoš